Revista Musical Catalana. Núm. 287 Setembre 2008
Editorial: La promoció de joves intèprets, una assignatura sempre pendent / PANORAMA En el centenari de la mort de Francesc Alió. Josep Crivillé i Bargalló / Miquel Gil. Eixos que s'escampen. Joan Alcaraz / La Col·lecció Folch i Torres al Museu de la Música. Noemí Calonge / Dietari d'un crític en excedència. Fonoll. Antoni Batista / Mikrokosmos: Comentaris escolars. Pere Artís / Del seu affm.: Sr. Josep Carreras. Jaume Comellas / Impromptu: Compondre, mai composar. Francesc Taverna-Bech / Tangents: Els concursos oberts. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Clàssica a TV. Xavier Chavarria / Cobla: Tots som públic. Josep Pasqual / A propòsit de... Romà Escalas. Albert Torrens / Crítiques: F. Taverna-Bech, Lluís Trullén, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons i Xavier Chavarria / TEMA Mitologia clàssica i música (II). Els mites literaris a la música instrumental / La mitologia a la música instrumental / MUSICALIA Michel Plasson. El gran chef de la música francesa. Mònica Santacana / El mes de setembre a l'abast. Festival Mozart. Lluís i Gerard Claret. Ballet de Sao Paulo. Tiefland. Jaume Comellas i Mercedes Conde Pons / Paper d'assaig. La música de Shakespeare. Miquel Desclot / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / LLIBRES-DISCOS / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
~VISTA U OBC uneix MUSIC Els grans mites Mozm:t lit~rruis e? ~a amb Pans musica simfomca Mi_che} Plasson Essència de músic francès . ..... ~VISTA • MUSICAL CATALANA 4a ÈPOCA EDITORIAL PANORAMA RMC CONsELL Elln'ORIAL: Fèlix Mlllet (president), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa lloret, Joan Matabosch. Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONsnL DE DI!Ecaó: Jaume Comellas (director), Pere Artls (editor). llurs Millet (director musical) i Montserrat Urpf (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY OIIIGINAL: Ferran Sendra. ANY XXV NÚM. 287 5 La promoc ió de joves intèrprets, 6 En el centenari de la mort de Fmncesc Alió per .Josep Cf'ivillé i Bargalló 9 Miquel Gil. Eixos que s'escampen per Joan /llcaraz ll CENTENARI DE LA MORT DE fRANCESC ALIÓ ari 13 14 16 una assign a tUJ·a sempre pendent La Col ~ ecci ó Folch i 1b r res a l Museu de la Música per Noeml Calonge Dieta ri d'un crític en exced ència. Fonoll p er Antoni Batista Mik.rolwsm os: Com entrui s escolars per Pere A rtls D el seu afTm.: Sr. J osep Carreras per Jaume Com ellas Impromptu: Comp ondre, m ai composar per Francesc Taverna-Bec/1 MAQUETACIÓ I SECRUARIA DE REDACCIÓ: Teresa Martfnez. PuaucrrAT: Gestac Indústria, 13. pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 A/e: molist@gestac.org PREIMPMSSIÓ: Ormograf. S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DisTRIBució: SADE DIPÒSIT LEGAL: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 COL•I..AIIOIIEN EN AQUEST NÚMERO: Joan Alcaraz. Pere Artls, Antoni Batista, Noemf Calonge. Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Josep Crivillé i Bargalló, Miquel Desclot, Jordi Maluquer, Mònica Pagès Santacana, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Francesc Tavema-Bech, Albert Torrens i UJ!fS Trullén. 21 24 TEMA Mitologia clàssica i música (11). Els mites lilerar·is a la m úsica instrumental La mitologia a la música instrumen tal per Miquel Desclot ~Uchel Plasson. El gran "chef" de la m úsica francesa per M ònica Pagès i Sant acana 37 =-=-~~ Glnlrlllllltde~ ,.._.. MIINrATII Dl JliRNtD (Rmlc SUZNN StiMIIRIZ) El mes de sete mbre a l'abast Festiva) Mozart. Uuís i Gerard Claret BaJJet de Siio Paulo. Tit:fland per Merced es Conde Pons i J Comellas Pa pe r d'assai g. La mL'Isica de Shakespeare per Miquel Desclot llAII.CULloAA Alr:. revl~laumuilca.org Palau de la Mllslca catalana. te1êron d'al8ncl6 al client: 902 44 28 82 (de dilluns . diSsabte. de 9.30 h. 21 h) A propòsit de... Hom à EscaJas per Albert 1brrens Cr·iUques per Francesc 7àvemo-Bech, Lluís Trullén, .!. Comellas, Mercedes Conrle Pons i Xavier Chav arría LA COL·LECCIÓ D'INSTRUMENTS fOLCH I TORRES AL MUSEU DE LA MÚSICA DE BARCELONA MUSICALIA c/Palau de la M&lslca. 4-6 08003 BARCELONA TeL: 93 295 72 28 Fax: 93 295 7210 WEB: www.plllaumuslca.org Cobla: 1bLS som pL'I blic per Josep Pasqual ·····················································-··············-··-··················-····························..·-· MICHEL PLASSON ML'I sica encr•eua da. Sidok.us.com per Eduard I~ Patsi LLIBRES-DISCOS CONCERTS Revista de l'tSMUC. pàgines centrals 3 339 . .• . •'··l' PALAU Ml)S ICA CATAlANA 1908·2008 Palau 100 xvmTemporada 2oos - 2oos CONCERTS DE MÚSICA DE CAMBRA .~.. ~!~~!.~.~.?.~.~.~~~~-~~-~~~!.~~:~~-~---············· EMERSON STRING QUARTET SALA PETIT PALAU 3 Dijous, 15 de gener 2009,20.30 h ·········-·······················································-·········-------.. JAVIER PERIANES, piano Beethoven Schubert Ouartettsatz Conde Quartet per a cordes núm. 1, "Color of time· Sonata núm. 25, en Sol major, op. 79 Sonata núm. 4, en Mi bemoll major; op. 7 Sonata núm. 12, en La bemoll maíOr op. 26 Sonata núm. 31, en La bemoll major op. 110 Xostakóvitx Quartet núm. 13, en Sí bemoll menor, op. 138 Schubert 4 Dijous, 5 de febrer de 2009, 20.30 h Quartet en Re menor, D. 81 O HAGEN QUARTETT + Port de Bar<etona Beethoven Quartet núm. 5, en La major, op. 18 Bartók Quartet núm. 3. Sz 85 Mendelssohn Quartet núm. 2, en La menor. op. 13 2 Dimecres, 10 de desembre de 2008, 20.30 h QUATUOR MOSAÏQUES s Dijous, 14 de maig de 2009, 20.30 h COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA ~ Haydn Quartet núm. 4, en Sol major; op. 64 pa- FU'l<Ucl6 Cooxa Collll\.nye) Nlcolau de F'ogueiredo, ClallicEmbal Joroi casas 1 B3yer, director Mozart Quartet en Re menor; K. 421 Mendelssohn Quartet en Mi menor núm. 2, op. 44 Un cant harmoniós Música per a cor i clavioèmbal de F. J. Haydn mon del c:omposit~ (200 aniversari de ta INFORMACIÓ I VENDA: a les taquilles del Palau de la Música Catalana lnternet: www.palaumuslca.org ·Tel.: 902 442 88 ·afe: taqullles@palaumuslca.org Amb ol pauoclnl de: PREUS DE LES ENTRADES: de 10 a 25 € ~~I1111 .•....,.. i VENDA D'ENTRADES: a partir del 7 de jullÓI de 2008 ORFEO CATALA 11111 rALAU O! lh MUSICA EDITORIAL es envistes de l'inici del cicle El Primer Palau, que enguany arriba a la tretzena temporada, planteja una vegada més el tema de la manca de suport que ofereix el que podríem anomenar sistema musical a la promoció professional dels joves intèrprets. Aquesta és una assignatura que perpetua el seu estat inerme, el seu abandó a un laissez passer, laissez faire del tot inoperant. El tema ofereix molts matisos i no és ni intenció, ni voluntat, ni, és clar, possibilitat d'aquest editorial abastarlos tots. Ens centrarem en alguns que ens semblen d'una importància especiaL En ptimer lloc, la manca d'un context de voluntat generalitzada d'atendre aquesta realitat; i en emprar el concepte "generalitzada", ens estem referint a l'aportació de totes les instàncies: des de les privades -promotors i agents- a les institucionals. Fa la sensació que o no es veu la realitat, o no es vol veure o -ens tememno interessa veure-la i prendre'n consciència. Entre altres raons, apuntem, per la seva relativa, escassa i segons com fins i tot contraproduent rendibilitat immediata: ja sigui en termes estrictament econòmics per a les instàncies privades, i fins i tot polítiques per a les institucionals. Fins a cert punt derivat d'aquest context, hi ha el factor risc, que és quelcom de què tothom s'allunya tant com sigui possible. Si en el camp científic a casa nostra en altre temps s'havia fet famós l'aforisme "Que inventen ellos", en el camp que ens ocupa sembla molt clar que domina el corresponent "Que s'arrisquin ells" -normalment els promotors estrangers- i, quan hagin ttiomfat fora, ja els programarem; i en aquest sentit, declaracions molt explícites de responsables de programació i la imatge de cicles i temporades amb una presència escassa d'intèrprets d'aquí, substituïts en molts casos per ignots estrangers, esdevé una prova incontrovertible. Cal quelcom més que fets aïllats, que guspires benintencionades: cal, en definitiva, un esforç conjunt i convençut a tots els nivells per l'aposta pels nostres joves intèrprets, per afavorir la seva presència en els petits, en els mitjans i, compte, en els grans esdeveniments; per fer confiança en ells i per així crear una dinàmica que per força ha de resultar beneficiosa per a tot el sistema musical. La promo ció dels .JOves Interp . ' rets, una assignatura sempre pendent 5 341 PANORAMA EN EL CENTENARI DE LA MORT DE Fra nce sc Ali ó Francesc Alió i Brea (1862-1908) va ser comp ositor, folklorista, pianista i crític musical. Aquest any 2008 commemorem el centenari del seu decés a Barcelona. Havia nascu t a la mateixa capital el1862. La relativa brevetat de la seva vida - en morir ten:ia 46 anys d'edat- va ser ben profitosa per a l'art musical dels seu s dies. Endem és de la seva faceta creativa, la de pianista executant i la de crític, la seva atenció pel folklore musical esdevingu é pionera i excel-lent en el camp inter disciplinari de l'etnomusicologia i dellied català. per JOSEP CRIVILLÉ i BARGALLÓ L a seva obra musical, encara que minsa en quantitat, en certs aspectes va ser la principal iniciadora del moviment renaixentista català, i s'ha de tenir en consideració com a capdavantera del nostre noucentisme per l'ús que fa, en els seus lieds, dels textos ritmats de poetes locals: Àngel Guimerà, Francesc Matheu, Apel·les Mestres, jacint Verdaguer. i haver donat com a forma musical "culta" per primera vegada, melodies populars catalanes. Algunes dc les qua ls recollides per ell mateix dc la tradició oral. A la seva mort, entre els seus papers es trobaren algunes obres per a piano sol, uns Goigs de Sta. Maria del Monestir de Ripoll, amb text de ). Verdaguer, i encara quatre cançons populars hatmonitzadcs no contingudes en el seu recuJJ de Cançons po- pulars catalanes. 6 342 Francesc Alió va estudiar composició i altres matèries teòriques de la música amb Anselm Barba, Felip Pedrell i Antoni Nicolau. El piano amb Carles Vidiella. Va exercir la critica musical en publicacions d'aquells dies: "La Renaixença", "L'Avenç" i "El Poble Català". Es va sentir atret pel disseny i pel dibuix. Això el portà a la il·lustració de les peces musicals que va compondre quan varen ser editades, tot ocasionant. més tard, que s'exhibissin a Barcelona en una exposició. Era un home de caràcter lluitador, sempre amant de la renovació de conceptes. Els que el van conèixer i el van tractar ens el descriuen com un personatge nerviós i expan siu; sempre convençut del seu ideari musical. Quan Francesc Alió publicà les seves Sis melodies per a cant i piano -això s'esdevingué l'any 1887-, ho feia sobre versos dels poetes abans esmentats; el nos- tre músic tenia vint-i-cinc anys. Era en plena Renaixença. A Catalunya, el petit món musical de propensió erudita vivia encara emmirallat pels itaLianismes afectats dels teatres ciutadans, el del "Liceu" i el de la "Santa Creu", o les apassionades melodies a la moda executades als saJons dels senyors de la ciutat a la manera del bel canto. Els estaments populars transitaven a redós de les composicions corals per a veus d' homes que brollaven sota la batuta frisosa de Josep Anselm Clavé i de les accions d'en Pep Ventura, que amb les seves composicions per a grups de músics amb disposicions instrumentals noves i obres d'altres estructures i ordenacions formals, havien "catalanitzat" el repertori musical i el de la dansa. Així, CIavé va saber donar al seu públic - que ensems era el generador de l"'art musical" que se li retornava- unes possibilitats d'expressió sonora proporcionada a la seva capacitat d'enteniment i comprensió, i Pep Ventura encetava, alesho- FRANCESC ALIÓ res, un llarg camí per un tram de la música catalana que havia d'esdeveniJ· més identificativa: la cobla i la sardana. om escrivia el mestre Lluís Millet, "l'ambient artístic de Bar- C celona ja feia temps que estava carregat de la tendència a tot el catalanesc". Es publicava diàriament "La Clavé va saber donar al seu públic possibilitats d'expressió sonora proporcion ada a la seva capacitat d'entenime nt i comprensió . Renaixença" de Guimerà i d' Aldavert i cada quinze dies apareixia "L'Avenç" de Massó i Torrents. Sortia el "Diari Català" de Valenti AlmíralJ i l'any 1887, coincidint amb l'edició de les Sis melodies per a cant i piano de F. Alió, Àngel Guimerà publicava el seu primer volum de poesies i estrenava Mar i Cel. Quan succeïa això, el jove Lluís Millet es guanyava un sou a "Can Guardia", magatzem de música, venent partitures. Fins fa pocs dies en un comerç de proveïments musicals, no hi podia mancar un piano per poder "provar" les partitures que s'hi adquirien. El mestre Lluis Mill et, el 30 d'abril de 1908, arran de la PANORAMA BIBU OTECA ORrEÓ CATAL" mort de Francesc Alió va llegir un text al·lusiu a la coneixença d'ambdós músics. Hi va dir: "jo venia solfes en un magatzem de música on venien tots els retòrics de l'art, els mestres de piano, a triar peces ben cursis per acontentar els papàs i les mamàs, i alguns desenfeinats a contar contes i historietes. Allí de tot es parlava menys de qüestions d'art: la música, aquella bona gent la tenien al seu servei per a viure'n i res més. Però hi havia excepcions. Allí vaig començar a sentir tocar bé el piano a alguns dels deixebles més avançats dels bons professors de Barcelona; el mestre Vidiella, quan tenia temps i humor, asseient-se al piano, ens deixava embabiecats amb la seva excelsa delicadesa. Entre la colla de joves artistes deixebles d'aquest, n'hi havia un de temperament nerviós, expansiu, frisós, al qual els altres, enmig de la franquesa que hi ha entre joves amics d'uns mateixos ideals, demostraven una sincera admiració; aquest era Alió. Ell no es feia pregar gaire per a posar-se al piano i fer sentir la seva música, que tocava i cantava nerviosament, amb aquella emoció de jove artista que expansiona el seu primer cant. Quan l'Alió tocava i cantava, jo no sé quina emoció de cosa nova ens corprenia, que hauríem volgut que allò no hagués acabat mai. Em sembla que el veig, teclejant amb els seus dits nerviosos i bellugadissos, i que sento la seva veu emocionada. Tenia un temperament d'artista que li saltava per la cara i li acompanyava el gest. En la seva música, hi trobàvem una cosa coneguda que ens revenia renovada amb frescor de primavera ... " n tot aquest ordre de coses, l'any 1891 va ser exemplar la publicació del seu recull de Cançons populars catalanes. El quadern aparegué quan Francesc Alió tenia vinti-nou anys d'edat. Aquell any va ser una data d'importància remarcable. En el terrer de la música erudita, el lli bre que comento va succeir en un any els grans concerts del mestre Carles Vid iella. El mestre Felip Pedrell imparteix el cicle de les seves conferències sobre música religiosa. A la sala d'actes de l'Ateneu Barcelonès es presenta "un noi violonce[.[ista E que amb només quinze anys, diríem que promet", no cal dir que aquell "noi" era en Pau Casals, i dos joves músics, Lluís Millet i Amadeu Vives, funden l'Orfeó Català. El mestre Felip Pedrell, prologant-li el recull de Cançons populars catalanes, en aquell aleshores 1891 , però amb el reconeixement consensuat a nivell internacional que el musicòleg tortosí ja posseïa, sota el títol La música en el folklore català es lamentava que els estudis folklòrics haguessin preterit en general i 8JBU0Tte.A ORrtO CATALl ---~-- ORFEO CATALÀ ORD~E DE LA SESSIÓ SESSIÚ ÍNTIMA ........... ............ ........,.... L"•a.ü&at et. Ykh La P..c..&&. ....,,. ('~). FRANCISCO ALIO . . . . . . . ... Oor• l (Jlllt6lt•). ~po .... _)'*J~ ...(WW). Pau x.....,a (Niidiu) ~ponC.I'I\t,t. ~·r'"l.-.q~arMn~.&!}cucls.Jm CoMroslaOMt rDA ft.UI'o tot.. GCCuudct per E•• Carln U. Yid..ll" . .. . . . ...... (Nrarola). . Dijous !O d' Ab<il de 19<'8 ,__ ._.. 4LBDIUDI.UNJT e VETLLADA MUSICAL DE L' ORFEÓ CATALÀ A LA MEMÒRIA DE FRANCESC ALIÓ (AMB MOTIU DEL SEU DECÉS), EL 30 D'ABRIL DE 1908 amb un indiscutible descuit, la música, "matèria primera del saber i del sentir en el cant popular, vida de la vida dels cants del poble, punt de vida especialíssim i de primera importància". Més endavant, hi deia: "Fixant-me en el ric i valuós folklore català, que en pocs anys ha pres entre nosaltres gran volada, ¿quantes coUeccions es recomanen pel que toca a la música, no sols pel coneixement pregon de l'etnologia melòdica del cant popular sinó per la fidelitat de la mateixa transcripció? ... L'autor d'eixa primorosa cof.lecció necessita tot el valor d'un temerari per a publicar una obra, estudiada amb un amor grandíssim, exposant-se a lluitar amb la desafecció del musicastre i amb la intransigència dels afeccionats de gustos exclusius, closos. ... Alió ha publicat ... les melodies que ens ofereix en la seva col·lecció assimilant-se-les, convertint-les en art i, de vegades, en art personal, perquè s'introdueixin als salons, proclamin la seva excel·lència i la seva importància, i facin, allí i fora d'allí, després d'una i altra temptativa, allò que, al cap i a la fi, està Per a Lluís Millet les cançons d~ó eren engendrades en l'element romàntic, vivificades amb la forta saba de la tonada de la terra. destinada a fer la melodia popular elfg, neral, nova font de Jovenci que tomi! f ~mo"""' ve allò que s'hi banya, sigui música, si- c•ugui poesia. [... ] Perquè hem de desenganyar-nos (i és molt bo dir-ho i tornar-ho a dir als nostres músics!): si no estudiem tots aquests preuats i admirables documents en els quals viu, glateix i parla la nostra nota característica en la vida de l'art. serem músics alemanys o italians en la vida de l'art cosmopolita, segons les nostres tendències, músics com si diguéssim de segona mà, però mai músics catalans, vertaders músics fills de la mare pàtria". rec que serà bo reproduir ara la part conclusiva del text de Lluís Millet, al qual he al·ludit anteriorment. Penso que vindrà al cas que s'enllaci amb les mateixes paraules quan -per fer esment a les cançons populars i al recull de Cançons populars catalanes- hi llegim: C "En la seva música, hi trobàvem una cosa coneguda que ens revenia renovada amb frescor de primavera: aquella cosa vella i nova era la cançó popular que, filtrada en el temperament artístic de l'Alió, prenia una elegància seductora, un lirisme de nova mena que era ben bé la correspondència musical de/lirisme pòrtic de la modalitat d'aquella època de fort catalanisme literari. Així com la literatura, o millor dit, la poesia d'aquells anys, era filla de l'ambient romàntic sanejat per l'ambient sa del poble - la cançó popular-, així les cançons de l'Alió ere11 engendrades en l'element romàntic que ell s'havia encomanat de la literatura romàntica del piano, vivificades amb la forta saba de la tonada de la terra. Així podem dir que si en Clavé és el músic representatiu de la primera època del catalanisme, l'Alió és el músic representatiu que senyala en son camp, amb ve- 7 - -- 343 PANORAMA 811UOTtCA OftF'tO CATALl ESQUERRA, CANÇÓ TRADIC IONAL HARMONITZADA PER FRANCESC ALIÓ. DRETA, MANU SCRIT DEL LI EO A UNA MORTA hemència i sinceritat, el començament de la segona etapa del nostre renaixement artístic. Perquè les cançons de l'Alió varen ésser el toc d'atenció que girà la vista de la jovenalla de llavors més frisosa d'ideal, cap a l'element cançó popular, per a fer música nostra. És veritat que de seguida, o al mateix temps, planà sobre nosaltres la paraula i l'exemple del gran mestre Pedrell, i això influí en gran manera a donar fermesa a la nova orientació de nostra joventut musical... " "Però, pel que devem més agraïment a l'Alió -deia Mi llet-, és pel seu volum de cançons ham10nitzades. A una cançó popular, per entrar als salons ciutadans, li cal necessàriament una vestimenta harmònica. A les muntanyes i 11alls, a les pagesies, no necessita altre ro patge que el que li ha donat el poble; però dins els salons ciutadans quedaria avergonyida de la seva nua simplicitat. [... ] Les cançons del poble, hi ha qui les harmonitza sistemàticament segons la seva modalitat més o menys antiga: llavors es fa obra d'erudició [... ] Ell escoltava la cançó, l'assimilava ... transformada en substància pròpia. Aixf, la sinceritat de les harmonitzacions del nostre músic ha tingut força ... per a preparar el camí per a una cultura musical seriosa. Aquesta ha estat la seva major glòria". eixeu-me ara, i a manera de cloenda, fer esment del comentari que joan Alavedra va fer per presentar els enregistraments de Les Cançons Populars Catalanes de l'Alió interpretades per la soprano Conxi ta Badia acompanyada al piano per en Pere Vallribera, i com a magnífic exemple sonor dels nostres lieds a la Renaixença per a l'Antologia l--listàrica de la Música Catalana, va escriure: D 8 344 "... Catalunya contribueix, amb l'aportació d'alguns poetes-músics, a la formació d'aquella «Cultura dels Trobadors» que, segons els tractadistes moderns, en portar amb les seves cançons a les corts dels reis i dels senyors feudals una àmplia i refinada visió del món de l'acció, de l'art i de les lletres, ja prefigurà en terres occitanes, en el llarg espai que va del segle Xl al Xlii, l'esplendor del Renaixement. [... ] Tallat d'arrel per la desfeta de Muret aquest gran moviment d'expansió cultural, ... separada Catalunya dels seus aliats naturals, ... es reclou en si mateixa i, després de la nostra davallada política, no és fins a la Renaixença que els catalans retroben, amb el sentiment de llur personalitat, el tresor de les cançons que, durant segles, ha- LA VER_GE DEL COR.AL (CANSO I'OPOLA.fl) vien anat produint els nostres poetes i els nostres músics anònims i que, per haver-nos estat conservat tradicionalment pel poble, anomenem «música popular>>". "La Renaixença, irradia cap a la història, la poesia, l'excursionisme científic, la literatura, el teatre, la música, i indueix els compositors catalans a continuar la tradició de la nostra cançó cercant, entre els versos dels nostres poetes, aquells que els semblen més aptes a ésser cantats." Certament que és així, i per totes aquestes circumstàncies la seva obra reduïda és tinguda encara avui com el gran testimoni d'aquells dies d'un esforç admirable per a la normalització de la cultura musical catalana. Les músiques i els arranjaments d'en Francesc Alió i els escrits que se'n derivaren foren com uns albors per als nostres artistes compositors i per als nostTes musicòlegs que hi intuïren un llenguatge i la possibilitat d' uns estudis etnomusicals propis. Documentació bibliogràfica -Alió, Francesc. Cançons per a cant i piano. Lletres de). Verdaguer, A. Mestres, F. Mat heu i A. Guimerà. ll·lustració i música de F. Alió. Barcelona: Estampa de Fidel Giró, 1887. -Pedrell, Felip. "La Música en el Folklore Català". Pròleg per al recull de Cançons populars catalanes. Barcelona: Ed. Dotèsio, 1891. -Millet, Lluís. "Francisco Alió", a Revista Musical Catalana, juliol de 1908. Reproduït a Pel Nostre Ideal, pàg. 307-310. Barcelona: Ed. [Orfeó Català], 1917. -Alavedra, Joan. Comentaris a "La Cançó". Antologia Històrica de la Música Catalana. La Renaixença. Barcelona: Ed. Edigsa-Ahmc 10/ 11, 1966. -Valls, Manuel. flistòria de la música catalana. Barcelona: Ed. Taber, 1969. -Gran Enciclopèdia Catalana, vol. 2, pàg. 50. Veu: "Alió i Brea, Francesc. (Barcelona 18621908)". Barcelona: Ed. Enciclopèdia Catalana, 1969. - Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear, vol. IV. "Del Modernisme a Ja Guerra Civil ( 1900-1936)". Xosé Aviñoa. Barcelona: Edicions 62, 1998. -Gran Enciclopèdia de la Música, vol. I. Veu: • Alió i Brea, Francesc (Barcelona 1862-1908)" -BLUR-. Barcelona: Ed. Enciclopèdia Catalana, 1999. Breu selecta discogràfica -"Cançons populars catalanes", Francesc Alió, a La Renaixença. Conxita Badia, soprano; Pere Vall ribera, piano. Barcelona: Ed. Edigsa Ahmc, I0/1 1 -PD[, 1966. -''Goigs de Santa Maria", Francesc Alió, a Capella de Santa Maria (Ripoll). Commemoració del centenari de la restauració del Monestir de Ripoll. Barcelona: Ed. Àudio-Visuals de Sarrià, 1987. -"Plor de tórtora", Francesc Alió, a Plor de la tórtora: cançons sobre poemes de Verdaguer. Lluís Vilamajor, tenor; Josep Surinyach, piano. Barcelona: Ed. Discmedi, 2002. -"Barcarolap, Francesc Alió, a En un saló català. Melani Mestre, piano. Barcelona: Ed. La Mà de Cuido, 2004. -"Cançó de l'estrellan i "Plor de la tórtora", Francesc Alió, a jacint Verdaguer i el /ied català. M. Teresa Garrigosa, soprano; Emili Blasco, piano. Barcelona: Ed. La Mà de Cuido, 2005. { PANORAMA Renovador, des del País Valencià, de la sonoritat mediterrània Eixos que s'escampen Amb la seva veu aspra i expressiva, el cantaor-més que cantautor- valencià Miquel Gil s'ha imposat en els darrers anys com un dels millors exponents de la música mediterrània d'arrel. Al seu coneixement de la tradició pròpia, s'hi afegeix la recerca per altres fonts, del duende flamenc al llegat grec o el musulmà. Tot plegat, servit amb una fórmula que sedueix: ritmes i formes tradicionals renovats de la mà de la musicació i interpretació dels nostres poetes contemporanis. mona, Antoni Pomes, Ramon Guillem, Anna Montero, Isidi-e Martínez Marzo o Ramon Ramon són -o han estat- nodridors dels textos habituaJment musicats pel cantaor, a més de peces extretes del repertoti tradicional. I és que "si volem per JOAN ALCARAZ esprés de participar durant anys en la b·ajectòria d'Al Tall, un grup valencià mític que continua el seu camí, Miquel Gil (www.miquelgil.com) inicià, a mitjan dels anys noranta, el seu propi itinerari. L'atreia poderosament el repte de renovar a fons Ja música d'anel amb precisió i equilibri Té molt clar que "el nos- D adaptar les músiques a les mentalitats d'avui, les lletres també han de reflectir sensibilitats contemporànies". L'acollida del públic a una proposta artística ben completa -en la qual la veu, el gran instrument de Gil, constitueix un dels actius principals- valida plenament l'orientació del projecte. tre codi tradicional és variat i de qualitat i, en un món com el d'avui, és el que hem d'oferir a la cultura global. I és que, o ens globalitzem, o ens globalitzen ... ". L'evolució de l'artista nascut a Catarroja (l'Horta del Sud) el 1956 s'ha concretat fins ara en tres treballs que ja són de referència pel que fa al tractament modem del folk mediterrani: Orgànic (Sonifolk, 2001), Katà (Galilea, 2004) i Eixos (Temps Record, 2007). Un disc, aquest darrer, que incorpora elements de jazz i electrònics de la mà del productor Borja Penal ba. També l'any passat Galileo edità Miquel Gil en concert, un disc i DVD que recull en directe l'espectacle Parea com a intervenció de Gil a la Fira Mediterrània de Manresa del 2005. En aquest espectacle, hi van col·laborar, entre d'altres, l'Orquestra Àrab de Barcelona i la prestigiosa cantant grega Savina Yannatou, amb el seu grup Primavera en Salonico. Amb el seu afany renovador i la recerca constant que du a terme dins l'univers de la sonoritat mediterrània, Gil és una de les personalitats que més contribueixen a assolir que el folk vagi deixant de ser una mena de parent pobre de iquel Gil, que té una presència continuada al conjunt del nostre domini lingüístic i ha actuat a diversos països, ha guanyat també una projecció qualitativament important per a la cultura catalana en aconseguir que Katà i Eixos es col·loquessin en llocs destacats de la World Music Charts Europe (www.wmce.de). Es tracta de la llista de prestigi d'una organització formada per nombrosos periodistes especialitzats en músiques del món -l'anomenada world music- procedents de les ràdios públiques europees. El de Catarroja, en definitiva, continua escampant els seus eixos musicals i culturals en un moment en què la música popular del País Valencià es troba, malgrat l'hostilitat de les seves institucions, en tma situació que convida a l'optimisme. "Tenim un planter de nous creadors ben interessant i projectes conso- M la música. És conscient, tanmateix, que resta molt camí per fer. ''Encara tenim bastants problemes de «provincianisme cultural». Es menysprea, fa vergonya, el que és propi, i es valora allò forà. Són actituds, en el fons, del segle passat, quan conèixer que a Seattle o a Filadèlfia s'havien «inventat» un so o un corrent tenia valor. Avui vivim a un clic de distància, ja no ets més modern perquè posseeixis una informació que, gràcies al ciberespai, tothom pot conèixer". Poetes de la llengua catalana - vius, o no gens morts- com Vicent Andrés Estellés, Enric Casasses, Joan Barceló, Manel Rodríguez Castelló. Jaume Pé rez Montaner, Teresa Pasqual, Sònia Car- lidats, passem per un bon moment creatiu". Que la potència d'aquest esclat duri ... 9 345 • abertlf amblacultura PANORAMA La Col·lecció Folch i Torres al Museu de la Música IJany 1932 existia el projecte de constituir un museu d'inslrurnents de mú sica aprofitant la circumstància de la instal-lació d'un bust del músic Isaac Albéniz. Aquest quedà emm arcat dins de l'entorn del Pavelló Regi silual a Montjuïc. La col-lecció existent d'instruments provenia de l'escissió del Museu del Tealre, la Müsica i la Dansa promogut per Marc-Jesús Bertran. MUSEU DE lA MUSICA (per NOEMÍ CALONG _E _ _ rsina Baget de Folch, esposa del llavors director general de Museus. joaquim Folch i Torres, deixà en dipòsit el març de 1932 una coJ.Iecció de 40 instruments musicals amb destinació al Museu dc les Arts Decoratives. L'octubre d'aquell mateix any l'esmentada col·lecció passà a formar part dc la ja existent al Pavelló Regi (conegut des del final de 1933 com a Palauet Albéniz). Successivament i fins al 1936 va continuar deixant en dipòsit 20 instruments més, fins a un total de 60 instruments. Aq uests 60 instru ments es desglossaren, segons la catalogació efectuada per Orsina Baget, seguint les pautes marcades pels tractad is tes Mahillom, Sachs, Kinsky i Lavoix. Una primera classificació fou la dels ins trume nts de teclat, d' instrume nts dc cordes polsades amb mànec i cordes polsades sense mànec, tots ells tractats des del punt de vista dels caràcters i l'arquitectura exterior i no des de la seva constitució orgànica. Cal destacar de la sèrie d'instruments de teclat, un piano de cua de final del segle XVIII de fusta de noguera amb entallaments daurats i platejats: la part del fons del dispositiu del teclat està decorada amb un paisatge aquarcl·lat sobre la fusta; el seu estil correspon a l'inici del primer imperi napoleònic i, per Ics característiques i l'especial dis posició de la seva maquinàl'ia, representa una e tapa interessant en l'evolució del piano. Fabricat a Viena per ''Ant=Mart=Fhijm et Comp", les seves mides són dc 86 cm d'altura per 228 cm dc lla rg i 120 cm d'amplada. Pel que fa a la seva forma general. simi lar a la del piano dc c ua modern, es pot d ir que des dc l'aparició del piano després dels intents dc Bartolomeo Cristofori i e ls seus s uccessors i sobretot després de l'any 1830, e n què els pianos començare n a ésser normalment fabricats per Godefroy, Silbe11nann a la Saxò- O PIANO DE CUA. FABRICAT PER ANTONIUS MARTIN THYJM ET COMP. A VIENA, ÀUSTRIA. FINAL DE SEGLE XVIII. AQU EST INSTRUMENT VA SER DIPOSITAT Al PAVELLÓ ALBÉNIZ. ON FOREN INSTAL·LAOES LES COL·LECCIONS APORT ADES PER LA CASA REIAL DURANT L'EXPOSICIÓ DE 1929, TRASPASSAT A LA JUNTA DE MUSEUS EL 14 DE NOVEMBRE DE 1930. ES TRACTA D'UN PETIT EDIFICI D' UN BELL CARÀCTER ARQUITECTÒNIC I ESPLENOIOAMENT SITUAT. VOLTAT D' UN JAROf ELEGANT I CARACTERfSTIC nia. van coexistir les dues formes dc piano de cua, derivada de la forma e n ala del clavicèmbal. i del piano de taula, derivada de la forma rectangular del clavicordi. En el grup dels instTumcnts dc teclat. cal ressenyar per la seva curiositat l'harmònium portàtil, un instrument que no és de corda. per bé que presenta algunes Uhannònium portàtil és un instrument curiós, que no és de corda però presenta algunes similituds amb el piano. si milituds amb el piano, repetit en alg unes col·leccions d'Europa i especialment a Alemanya, on es denomina BibeiArmonium. pel fet de tenir fo1ma dc llibre tancat. La maquinàda de l'instrument presenta els caràcte1·s dels orgues petits. coneguts com a orgues ''regal-. que funcionen an1b una manxa que l'executant mou amb la mà esquerra i d'una allra manxa de reserva d'aire. D'aquesta manera el músic tocava amb la mà dreta lliure l'acompanyament dels cants religiosos. Les seves mides són 15 cm d 'alçària per 55 cm de llarg i 37 cm d'amplada. els instTuments dc corda polsada amb mànec, es pot ressenyar el tip us tiorba o llaü t construït a Venècia al principi del segle XV II pe r Magne Diefforpruc har, que té a la tapa ha rmònica la inscripció de marca "Tieffe nbruckcr" amb les àligues impelials adossades. El luthier formava part dels cons tructors d'insh1.uncnts de corda e n què figuraven Lconard Tteffenbrucker. establert a Pàdua. i Vendelius T. establert a Venècia. D 11 --3-17 PANORAMA MUS[U Dl U WÜStcA Es conserven instruments de Magno al Museu del Roya l Col lege of Music de Londres, a la Col·lecció Nocck de Berlín, al MusikhistoJischcs Museum de Copenhaguen i a la Col·lecció Heyer de Colònia. La caixa de ressonància i el mànec són de fusta de banús amb incrustacions d'os, filetejat i amb dibuixos. La disposició dels dos clavillers correspon a la seva doble utilitat d'acompanyament del cant 1 de ressonància lliure. Les seves mides són 125 cm de llarg per 33 cm d'ample. Un al tre instrument és la guitarra doble, un exemplar amb dos mànecs i una única caixa de ressonància, tot alterant la forma de les dues guitarres unides amb un clavlUer afegit a la part inferior que fa de base única a les dues caixes. Els dos clavillers estan units per un pont doble. El de l'esquerra consta de 12 clavilles corresponents a 6 cordes simples i el diapasó amb 18 trasts. Les dues boques circulars estan al mateix nivell i presenten ornaments amb motllures de fusta incrustrades i entre elles apareix una orla de motllures de fusta que porta la inscripció JMS. La tapa té en tot l'entorn una orla de fusta incrustrada; a la base de l'instrument hi ha una peça de fusta de banús. A cada costat de la caixa sonora hi ha un encaix per posar una clau que devia servir per fer funcionar dues clavilles destinades a moure un mecanisme de fusta interior per tal de reduir el volum d'aire, probablement per tocar a vegades l'instrument com a guitarra i altres vegades com a bandúrria. Les seves mides són de 98 cm de llm·g per 36 cm d'ample i 99 cm dc profunditat. l març de 1936 Orsina Baget, davant la passivitat denotada a parer seu per la Junta de Museus per exposar la seva coJ.Iecció al futur Museu d'Instruments Antics, va decidir retirar el seu dipòsit i emportar-se els 70 instruments. Altres ciutadans que també havien deixat els seus instruments veieren refusada la seva petició de retorn. L'any 1947 l'Ajuntament dc Barcelona va tomar a reprendre l'interès per aquesta col·lecció, segons un informe favorable de Josep Ricart Ma tas, director del Museu de la Música, en el qual es deia '"que el Museo quedada reducido a su actual modestia" com també la possibilitat que fos adquirit per algun col·leccionista privat o que, en el pitjor dels casos, pogués sortir d'Espanya. Tot això va fer q ue es fes provisió dc la quantitat d' 1.060.000 pessetes per a tal finalitat. La col·lecció havia estat incrementada dels 60 instruments que havia deixat i els 70 que s'havia endut fins a un total de 188 peces de què consta la compra. Entre els 1Oinstruments afegits en el plimer moviment estava inclosa una guitarra realitzada en caixa dc palissandre, vo- E 12 348 GUITARRA DE DOBLE MÀNEC. FABRICADA PER J.M.S. INSTRUMENT PROCEDENT OEL DIPÒSIT QUE, FORMAT PER QUARANTA EXEMPLARS DE CORDA DELS SEGLES XVII, XVIII I XIX. ORSINA BAGET DE FOLCH VA CEDIR PER PODER SER EXHIBIT AL PÚBLIC EL 23 DE MARÇ DE 1932, ÚNICA COL·LECCIÓ PARTICULAR QUE EXISTEIX A ESPANYA. PROPOSÀ QUE LA JUNTA DE MUSEUS ES FES CÀRREC DE LA RESTAURACIÓ OE LES PECES I PUBLICAR-NE UN CATÀLEG rejat de nacre i ribets d'ivori construïda per Josep Pagés el 1806, la guitarra predilecta de Francesc Tàrrega. donada el 1923 per Hermínia Viñeta al Museu del Teatre. la Música i la Dansa de Marc-Jesús BertTan. Aquestes 188 peces es dividien, segons el catàleg del Museu del moment, en 15 cordòfons sense pont (com per exemple una ngombi -arpa- guineana), 17 cordòfons amb pont, sense mànec, pinçats (9 tímpanons -psaltiris-, 1 arpa, I qanum), SJ cordòfons amb pont, acció directa sense teclat, amb mànec i pinçats (3 guitaiTes lira, .3 llaüts, I arxicistre, I balalaika, I viola de mà), 17 cordòfons amb pont, acció directa sense teclat, amb mànec, de fricció ( 1 viola d'amor, I violí bastó, l viola tenor), 6 cordòfons amb pont, de teclat, percudits amb tangent (clavidordis), 4 cordòfons amb pont, de teclat i pinçats (clavicèmbals), 36 cordòfons amb pont, de teclat, percudits amb ma11ellet (7 pianos armari, 2 pianos de cua, I piano girafa), 6 aerò- Entre el 1936 i el1947 es va produir un buit d'interès a redós del patrimoni museístic musical. fons amb tubs, acció directa sense teclat, de bisell (I gralla), 11 aeròfons amb tubs acció directa sense teclat, d'embocadura (2 serpentons, 6 butsen), I ae1·òfon amb tubs i teclat (J orgue positiu), 3 aeròfons sense tubs, de teclat, amb llengüeta lliure (2 harmòniums), 2 idiòfons (I roda de campanes), 7 membranòfons (1 taiko-tambor, J pandereta amb sonalls), 9 programats de timbre fix (3 rellotges musicals, 1 piano de manubri). n el primitiu ingrés, Orsi na Baget defmia una arpa cromàtica sense pedals (cordòfon amb pont, sense mànec i pinçat), amb caixa sonora plana per tal de permetre posar cordes a cada costal i plafons de la caixa de ressonància de fusta de pi amb un cenlTe decorat amb un bust de personatge que podria ser Gounod, fet de marqueteria flanquejat per dues boques semblants a la "f" del violí, columna prismàtica ben decorada amb marqueteria de fusta de colors amb unes mides de 174 cm. A la dreta de !"executant tenia 24 cordes i a l'esquerra 60. Aquesta col· lecció, important per la quantitat, si bé algunes de les peces entrades posteriorment tenien més importància per la qualitat, revitalitzà el museu, mentre que onze anys abans no va interessar. No és el moment de criticar la política que es va dur en els anys inicials ni les raons que en forçaren la retirada. És entre el fons de l'actual Museu de la Música i en podem gaudir. Això és tot. E PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA Vet aquí que fa anys, Celdoni Fon oll anava p er aquests mon s de Déu divulgant el millor de la n ostra poesia. Li posava música o hi buscava un fons i recitava. Grans músics l'acompanyaven, entre ells els guitarristes sud-americans Eulogio Davalos i Miguel Angel Cherubito, que havien fet costat a Víctor Jara. Una nit de bolo gèlid, amb una f urgo carregant l'inseparable equip de veu Vocal Master, pura protohistòria, un pneumàtic es va punxar. En Fonoll va baixar, i com va poder va canviar la roda i de passada la va encadenar per evitar esgarrifoses derrapades sobre pista de gel. Quan va acabar i, extenuat i garratibat, va entrar novament a la fttrgo, en Cherubito va exclamar: "He chorado dejrío!" CELOONI fONOLL I per ANTONI BATI STA eldoni Fonoll pot explicar moltes històries d'aquestes, potser ho farà perquè ara esmerça el seu art esmolant la ploma. Ha fet un bon seguit de llibres de poemes, molt ben il·lustrats sempre, on canta la nostra natura, les herbes, els bolets, els arbres, els ocells... En sap imitar moltes cantarelles i també hi afegeix músiques i les canta, amb l'acompanyament del seu nebot, Isaac Fonoll, format a Montserrat, i la veu sempre afinada de la seva dona, Lloll Bertran, bona actriu però també bona cantant. El seu últim llibre, Arbres dels nostres paisatges, és encara objecte de presentacions/espectacle, q ue acostumen de convocar plenaris. La primera acció, a la Pedrera, va provocar overboocking. La per ara datTera, a la seu d'Òmnium Cultural, gairebé. Encara amb tot això a l'agenda, en Fonoll ja està preparant el seu proper llibre de poeta naturalista/ecologista. Toma als animals, però de més cubicatge que els pardals. C Queda al darrere una extensa producció, tant discogràfica com bibliogràfica. Fa goig veure la coJ.lecció La poesia a l'escola, i el volum Nou segles de poesia als Països Catalans, meravellosa eina didàctica que caldtia reeditar perquè en molt poques paraules s'introdueix un entenedor relat de la nostra lírica, barrejada amb la històtia, i amb les partitures de les cançons. En té moltes dc bones, però per a mi encara toco la "Cançó de la mort petita", sobre text de Vicent Andrés Estellés. i l'"llla deserta". amb lletra de Riba, que jo vaig convertir en motet religiós que interpretava a l'orgue barroc de Torredembana, amb el meu parc cantant-la. El meu pare cantava tan bé com en Fonoll, però jo no li arribava a treure el suc que li va treure Rafael Subirachs al piano, tot i que llegia la seva partitura, amb una inspirada modulació. Molts poetes estimen en Fonoll, perquè ha fet molt per la seva obra des de la dignitat estètica. L'estimava Salvador Esptíu, i Foix, i Vinyoli, Pere Quart. Estellés ... Ell i la Llolll'anaven a veure a Burjassot. Un dia els va portar a donar un tomb per l'Albufera . i allà a la bassa, amb el sol de tarda platejant la regatera del top de !"actriu. els ulls del poeta s'aixecaven per poder mirar més avall. En Fonoll, com un senyor, va dir a la seva dona: "Li vols mostrar els pits a l'Estellés?" E I poeta Fonoll també ha cantat el sexe, sempre amb un piu d'humor. He tingut el privi legi d'estar entre els primers lectors d'aquests poemaris, i de sentir-loshi recitats per ell, que me'n demanava parer. Vaig arribar a recargolar-me de riure, amb la quaJ cosa no era massa necessària una aportació verbal. L'èxit es predicava en l'acció i, com diu la medicina, molt específicament refe rida al baix ventre, la funció crea l'òrgan. Ccldoni Fonoll continua incansable la seva feina creativa. És evident que li queda molta corda i que faci el que faci serà bo. perquè és exigent. primmirat i rigorós. Una antologia discogràfica de les seves cançons s'anuncia per a la tardor. 13 349 Comentaris escolars per PERE ARTfS / s fora dc tot dubte que una bona formació musical adulta ha d'haver tingut origen en la infantesa. Per això són tan importants les accions que institucions dc prestigi porten a terme en aquest camp. En voldria destacar ducs: a) El prestigiós cicle Les Escoles al Palau que organitza el Consorci del Palau de la Música Catalana, que supera des dc fa molts anys les expectatives inicials. b) També L'Auditori en té una: és el Cantimia. Consisteix en la interpretació conjunta dc tots els alumnes d'una obra escrita expressament per a ells. Cada centre la prepara individualment durant el curs i, finalment, després de l'assaig general, se'n fa la interpretació pública. El darrer curs l'obra fou El motí de Josep Vila, director de l'Orfeó Català i del Cor de I'OrquestTa de Radiotclcvisió Espanyola. lleus ací alguns dels comentaris dels nens d'una escola dc primària, després de l'experiència viscuda: - Va ser molt divertit i també w1s dies abans em vaig començar a emocionar, i, al concert. 11wssa. Quan a1a acabar el concert em sentia feliç i C0/1/ent, moll content dïwwtr-110 aconseguit. - Va ser la millor cantata que he fet mai a la IIIC!IIll 11ida durant deu anys. - Durant tots aquests mesos. van passar tan ràpids els dies! ... i vam anar aprenent les cançons. Fins que a•a arribar el moment. teníem totes les coses preparades. Em sentia que 110 podia creure que havia arribat aquell dia. esta11a tan emocionada... i em l'aig sentir molt bé per dins i molt que molt feliç per dins i per fora ... -Em a•a fer molta i I· fusió que el pare i la mare em miressin ... - Nosaltres ens vam sentir orgullosos, perquè mai, mai nosaltres hm!Íem anat a cantar a /.'A uditori ni en cap lloc on es fa música, i als nostres peus teníem un públic que estaa•a esperant que Collléssim per a ells. I lc citat aquests exemples, però em consta que en molts altres llocs del país, en les escoles on hi ha un professor sensibilitzat per l'afer. també s'ensenya a estimar i a practicar la música. Caldria, doncs. potenciar totes aquestes iniciatives a fi que, dins dc molt poc temps, la música deixi dc tenir aquella despectiva condició dc "maria" que durant tants anys havia tingut. E I®C 287 14 350 Fèlix Millet guardonat amb el premi "Ciutadà que ens Honora" FÈLIX MILLET I EL PRESIDENT DE LA GENERALITAT DE CATALUNYA, JOSÉ MONTILLA. AL CENTRE DE LA IMATGE, LA SRA. ADELA SUBIRANA l passat dia 9 de juliol el Palau de Pedralbes va acollir l'acte de lliurament del premi "Ciutadà que ens Honora", que atorga el Grup Set, amb el qual enguany ha estat distingit Fèlix Millet, president de l'Orfeó Català i de la Fundació Orfeó Català-Palau dc la Música. L'acte va aplegar unes 600 pe1·sones i va ser presidit pel president de la Generalitat, José Montilla, pel ministre dc Cultura, César Antonio Molina, i per l'alcalde de Barcelona, Jordi Hereu. El parlament d'ofrena va ser a cura de la presidenta de l'esmentat Grup Set, Adela Subirana, que va fer un recorregut pels mèrits contrets pel guardonat al capdavant de la transformació del Palau de la Música Catalana. Fèlix Mi llet, per la seva part, en el seu extens discurs, i després d'elogiar la tasca que endega l'esmentat Grup Set, format per dones empresàries, va manifestar-sc no sols agraït. sinó també emocionat i va compartir el guardó amb tot l'equip, i equips, que al llarg dels seus 30 anys de presidència de l'Orfeó, 25 del Consorci i 18 dc la Fundació, han col·laborat decisivament aJs èxits assolits. alhora que feia remarca en algunes persones concretes que hi han contribuït d'una manera especial. Sobre la base de les obres dc reforma del Palau i després d'ampliació, es va referir també a les diverses instàncies de la casa, com equips artístics - Orfeó, Cor de Cambra, Escola Coral- i "Revista Musical Catalana", tot indicant que al Palau Iols plegats fan una autèntica pinya. Va fer un homenatge explícit a la societat civil, que sempre Ji ha donat suport i es referí de manera particular al ministre de Cu ltura i, en aquest sentit, va fer una crida explícita a respectar els polítics, remarcant la importància i necessitat de la seva tasca i proposant de donar-los idees. També va fer una crida a escoltar música i així mateix va fer un elogi molt ampli del somriure. tol fent-ne una citació de Ghandi. Jordi Hereu i César Antonio Molina van coincidir a destacar la tasca endegada per Fèlix Mi llet al Palau dc la Música, i amb José Montilla, que va cloure el torn de parlaments. van coincidir a elogiar iniciatives com les de Grup Set, i la defensa del paper de la societat civil. RRMC E Exposició 25 anys de l'Associació de Publicacions Periòdiques En Català. Al Palau Robert, del 15 de juliol al 24 de setembre de 2008. Passeig de Gràcia 107, Barcelona. ELPUNf E. tecaendesa - a -·en Llegir ~ ens•a ...rgrans fflffi IDW Generalitat de Catalunya DEL SEU AFFM. Sr. Josep Carreras (en l'altíssima dignitat de capteniment en un recital únic) Estimat amic: Porto molt anys seguint de prop la seva trajectòria per imperatiu professional, és clar, però també -a partir d'un il-localitzable i llunyà moment- per devoció; per aquesta zona de la sensibilitat que transcendeix justament la implacable quadratura de l'al-ludit context i s'endinsa en un estadi més íntim, més subcutani. Les ducs vessants cm van empènyer - no podia ser altrament- a ser present el passat dia 17 de juny al Gran Teatre del Liceu; a acompanyar-lo en el recital commemoratiu del mig segle d'un debut que, per bé que de bona recordança, no podia avançar el molt que després va prendre cos. Va ser una d'aqueUes festes privilegiades en expectatives i sentit, a la fi correspostes amb escreix. Em trobava privilegiadament situat davant seu, gairebé a tocar de la seva persona, i vaig intentar copsar el tot que van donar gairebé tres hores dc presència activa damuntl'escena1i -una més del que hauria estat normal. I sense entrar en detalls, m'ha quedat molt amarada la imatge d'una digníssima manera d'actuar i d'un domini del seu paper realment extraordinaris. Per la mateixa naturalesa del seu ofici -amb un substrat exhibicionista ineludible- i també per la circumstància excepcional de l'esdeveniment, podia haver-se abandonat a un cert "entreguisme" populista, de la mà de nombroses variants possibles: des del discret però projectat ''Gràcies"', a altres gestos i expressions més vistents i fins i tot amb deixos melodramàtics, ni que fossin lleus... , que amb tota certesa li haurien fomit rèdits immediats d'allò més exultants per part d'un públic disposat a tot; o més ben dit encara més exu ltants, que no ho van ser poc. IMPROMPTU Ben altrament, va encaixar cada instant amb una serenitat, aparentment molt dominada, sense caure mai en cap mena de concessió bastarda. Tot el que va fer vostè damunt l'escenari va estar presidit pel segell d'una elevada professionalitat i per un senyoriu i distinció propis de la seva gran categoria personal, amb tota certesa deutora d'una acumulació de vida molt intensament i profitosament viscuda. Va respondre de manera generosa a les impetuoses mostres d'afecte - amb la propensió al massa, tan propi del món de les manifestacions líriques, risc evident d'impacte en el rostre d'almenys un present floral inclòs- i va saber contraposar una equilibradíssima imatge de distinció i presència a aquest desbordament entusiasta, i també afectiu, és clar, que més que no agombolava, envaïa l'ambient. A tots ens hauria agradat saber què podia passar pel seu cervell en aquelles hores, però de la manera com determinats siJencis parlen amb una eloqüència penetrant, he Uegit en la seva austeritat i mudesa gestual una lliçó impagable dc classe, de plenitud i també de resposta afectiva autèntica - potser també qui sap si un pèl escèptica per allò del massa al·ludit-; un afecte, el seu, que en justa i exacta correspondència no necessita malbaratar-se en el mercat de les ocasions quincalleres estentòries. No cal que li digui que el nivell de subcutaneïtat sensible i afectiva esmentat al principi, s'ha enfondit perceptiblement. Del seu affm. Jaume Comellas Compondre, mai composar per FRANCESC TAVERNA-BECH e manera dispersa. per no dir desordenada i sempre, però, al voltant d'un punt que simbolitza la música, s'ha anat reflexionant sobre el que suposa crear amb sons. En definitiva, el que significa fer música per ser interpretada i escoltada. O sigui, hem anat tractant facetes de la feina del compositor. D'aquest treball , uns en diuen "compondre", d'altres, ignoro per quina causa, en diuen "composar·· ... Tanmateix entre els dos verbs hi ha en principi diferències importants tant en significat com en contingut. ornés cal consultar el diccionari de la llengua i comprovarem que compondre és formar un tot, reunint o D combinant diversos elements, fer una obra intel·lectual... En canvi, a l'entrada de composar es diu: imposar arbitràriament (a algú) ww contribució, una multa i també: captenir-se (amb afg¡í) fent-lo anar dret, imposant-li la nostra voluntat, fent-/i creure el que volem. Això és el que podem llegir en el Diccionari general de la llengua catalana de Pompeu Fabra, però també en el Diccionari català, valencià, balear d'Alcover: en el mot composar, s'hi inclou la definició següent: composar: compondre, formar un tot per la combinació de di11erses parts... Fins a cert punt la con16 352 trovèrsia està servida i malgrat això. quan s'afinna que compondre és formar un tot, reunint o combinant diversos ele- ments hi ha un matís ben diferent de quan s'afirma: formar un tot per la combinació de diverses parts. La diferència es troba en el significat del que és un element i del que és una part . Per element s'entén la part més simple d' un objecte, és l'essència de l'objecte. En música, el cos simple o l'essència és el motiu fotmat per un mínim de sons que formen una unitat. En ella, s'hi conjuguen tres elements: la línia que configuren les freqüències de les vibracións sonores (altura), el color (timbre) i el ritme (respiració, pulsació dels sons) . El compositor aspira o persegueix combinar aquests elements de manera inèdita i personal per expressar un sentiment, una idea, una sensació, etc. En canvi, la part d'un objecte suposa una combinació prèvia d'elements, o sigui l'acte creatiu ja no és el primer pas en un terreny inexplorat, sinó que inclou l'existència de quelcom creat prèviament. En certa manera, quan algú em refutava la paraula compondre, adduint que era "lletja" (al marge: hi ha paraules lletges?) perquè li suggeria el fet de pondre un ou i preferia utilitzar el verb composar, en la seva ignorància va donar-me la raó: l'ou és la part més elemental d'un cos, és una cèl·lula ! És l'element bàsic o sigui és el motiu d'una obra musical. D'ell emana i s'origina tot el pensament que dóna f01ma i vida a la composició. Joan Francesc Marco TANGENTS Nou director general del Gran Teatre del Liceu E l dia 3 de juliol joan Francesc Marco va ser nomenat nou director general de la Fundació i del Consorci del Gran Teatre del Liceu, a proposta de la Comissió Executiva. D'aquesta manera es posava fi a un període d'interinitat consegüent a la marxa de l'anterior directora, Rosa Cullell, a la més alta instància executiva de la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió. Marco era un dels noms que sonaven amb més insistència, entre un grup al qual havia situat per una part la rumorologia més o menys documentada i per l'altra la condició de personalitats conegudes dc la gestió musical. joan Francesc Marco compta amb una trajectòria dilatada en el camp ja sigui de la gestió com de la política cultural, ja que, entre altres funcions, ha estat responsable d'organitzar el Patronat Municipal de Cultura de l'Ajuntament de l'Hospitalet de Llobregat, diputat de Cultura de la Diputació de Barcelona, subdirector del Departament de Música del Ministeri per JORDI MALUQUER S de Cultura. càrrec en el qual va organitzar el Pla d'Auditoris. Posterio1ment va ser director general de l'lnstituto Nacional de les Artes Escénicas y de la Música (lNAEM). També ha estat conseller delegat del Teatre Nacional de Catalunya i actualment era el comissionat per al projecte dc Ciutat de la Música de Sabadell. 2a Trobada Internacional de Cors d'Homes E I passat 13 de juliol se celebrà al Palau de la Música Catalana l'acte central de la 2a Trobada Internacional de Cors d'Homes que organitza la Federació de Cors de Clavé, i que comptà amb la participació de Ramon Nicolau, comissionat de l'Alcaldia per a la Participació Ciutadana. Es tracta d'un esdeveniment musical de primer ordre en el qual participaren cinc corals del continent europeu, així com les corals locals de la Federació, que organitzen un acte territorial. Les corals convidades van ser Mannerchor Leipzig-Nord (Alemanya), Vocal Ensemble Slava (Eslovènia), The Glostrup Male Voice Choir (Dinamarca), London Gay Men's Chorus (Regne Unit), Cor jove de Veus d'llomes de Sofia (Bulgària). La peça obligada per a totes les corals va ser Les flors de maig de josep Anselm Clavé. Durant la setmana del 13 al 18 de juliol es realitzaren quinze concerts a11'eu del país, així com una taula rodona al Museu d'Història de Catalunya per tractar del tema dels cors d' homes i la seva especificitat. Hi cantaren, a més d'una de les corals intemacionals convidades. la coral de la població que organitzà l'acte. L'APPEC estrena màquines expenedores de revistes E l passat maig s'inauguraren les dues primeres màquines expenedores dc revistes al Mercat de la Concepció de Barcelona que l'Associació de Publicacions Periòdiques en Català (APPEC) va adquirir per ampliar els canals de distribució directa de Ics revistes en català, i entre les quals figura la "Revista Musical Catalana'', amb vint-i-tres revistes més associades. •. p..U'f'''' egons unes recomanacions ~ usos emanades del govern estatal, ocupar qualsevol cànec artístic que depengui de les institucions públiq ues s'haurà dc fe r per concurs obert d'àmbit internacional o, com a mínim, europeu. Aquesta recomanació, que serà obligada. té l'avantatge de promocionar i fer ascendir els que puguin estar en una escala inferiO!· al càrrec que pretenen, però al mateix temps té l'inconvenient que personatges acreditats probablement no es presentaran a concurs malgrat que els interessi la plaça per no quedar al descobert en el lloc que ocupin, en especial si és del mateix àmbit. Les experiències fins ara conegudes han estat positives. El director artístic del Teatro Real de Madrid s'ha demostrat molt competent tot i que venia d'un ens amb un caire diferent com era la Setmana de Música Religiosa de Conca. Rosa Cullell, també per concurs, ha fet el salt de gestionar un Consorci operístic a una Corporació de mitjans audiovisuals. Per concurs es va adjudicar la p laça de director del Grec a un ciutadà argentí que, entre moltes altres coses, havia dirigit el Tea tro Colón de Buenos Aires. Tinc la suposició que quan. per concurs, no sorgeixi el perfil esperat, s'haurà d'acabar declarant desert i, feta la llei, reta la trampa, es convocarà novament tot assegurant un candidat escollit que el guanyarà. No sabem ben bé encara l'abast de la disposició, però ¿s'imaginen, en un futur, convocant per concurs la plaça de director de la Orquesta Nacional o de l'O BC? Molts joves amb qualitats s'hi presentarien, però és difícil imaginar que un gran director, amb carrera consolidada, ho fes. Fins ara la responsabilitat era de l'autoritat política que en tenia la supervisió. Sc suposa que, després de consu ltes diverses, prenia la decisió i es definia. Ara només podrà col·laborar en la tria dels que es presentin. Caldrà estar amatent i seguirho abans que ens caigui al damunt una nova batalla: la del contTol polític que el Ministeri de Cultura està preparant sobre totes Ics entitats de pes artístic que mereixin i, per tant, hagin de dur el nom d'estatal en la seva denominació. Fins ara amb una mica més de prudència que els francesos, que a tot aquell teatre, orquestra o museu que vulgui rebre una subvenció important ha de dur el nom de nationa/, ben entès com a nació rrancesa. 17 353 GRUP PERALADA www.grupperalada.com Salvador Mas Nou director de I'Orquesta Ciudad de Granada E l director barceloní Salvador Mas acaba de ser nomenat nou titular de I'Orquesta Ciudad de Granada, segons decisió presa pel consell rector de l'esmentada orquestra, del qual formen part l'Ajuntament de Granada, la Diputació de Granada, la junta d 'Andalusia i Caja de Granada. comptant amb l'acord majoritari tant de la Comissió Artís tica del Consorci com dels membres de l'orquestra. Salvador Mas, actualment director de l'ESMUC, ja era principal director invitat d 'aquesta orquestra, càrrec en el qual serà substituït per Pablo Gonzalez i pet· Harry Christophers. Mas substitueix jean-Jacques Kantorow, que alhora havia fet el mateix amb Josep Pons, fins que aquest va passar a dirigir l'ONE. A l'Entorn del Piano, cicle de concerts a Palma de Mallorca Q uatre concerts configuren el cicle titulat A l'En tom del Piano, que se celebrarà del 3 al 24 d'octubre al Centre de Cultura de Sa Nostra de Palma de Mallorca. Aquest cicle, en la seva segona edició, és dirigit pel pianista francès i professor de I'ESMUC Picnc Reach, que intervindrà en el primer dels concerts acompanyant el baix baríton català Joan Martín-Royo, en la versió del cicle Willterreise de Franz Schubert. El dia I O d'octubre actuarà el violoncel·lista Gary Hoffman amb un recital amb obres de Beethoven i César Frank. El piano serà el protagonista absolut del tercer concert amb la presentació del pianista Antonio Pompa Baldi, primer premi del Concurs Internacional de Cleveland i segon del Van Clibumm. Oferirà un recital amb obres de Schumann. Chopin i Liszt. Pierre Reach protagonitzarà el darrer concert. destinat a celebrar el centenali del naixement d'Olivier Messiaen, amb la interpretació d'un programa que inclou alguns dels Regards sur I'Enfant jesus, aixi com el Quartet per a la fi de/món. La jove violinista Maria Florea guanya el Concurs Paper de Música a violinista Maria Florea Si~à. de 14 anys, ha estat la guanyadora de la 19a edició del Concurs Paper de Música de Capellades que es va celebrar el passat maig. El jurat estava format per Antoni Ros Marbà, Albert Attenelle, Corrado Bolsi. Benet Casablancas, jaume Cortadellas, Mark Fliedhoff, Assumpta Mateu. Jorge de Persia i Carles Riera. El premi d'aquest concurs consisteix en la participació garantida en un mínim de I O actuacions en festivals i cicles de concerts i en el premi especial Hotel Santa Marta de Lloret de Mar de 1.400 euros. En aquesta edició, s'hi van presentar 32 intèrprets (2 solistes i 13 grups) procedents d'an·eu de l'Estat espanyol i d'altres països d'Europa. Amèrica i Àsia. L ARS SUBTILIOR Clàssica a TV per XAVIER CHAVARRIA E m fa una certa recança escriure sobre aq uest tema, perquè la meva opinió pot malinterpretar-se, i perquè hi estic implicat fin s i tot professionalment: però precisament aquesta experiència i el coneixement de les intetiori tats delmi~à me'n donen w1a visió fins a cert punt privilegiada. Em refereixo a una de Ics queixes i demandes més habituals de músics i melòmans d 'aquest país: la presència i ubicació de la música clàssica a la televisió, considerada pobra i marginal. Això és cert i és una injustícia. Però sovint s'esgrimeix aquest dèficit com un dels culpables de la poca cultura musical del país, o bé se'n reclama més per ferne créixer el nivell general. I això no va així. Si en aquest país la música culta és de minories. no és per culpa del tractament que li donen els mitjans. La música clàssica no és un producte que es pugui "vendre" fàcilment per televisió: hi té un encaix difícil, no és el seu medi natural (la seva difusió, sí; però no pas el concert). I per tant, la música clàssica a la televisió no està en horaris de màxima audiència perquè probablement no hi ha d'estar. O dit d'una altra manera, que hi estigui no contribuirà a fomentar l'afició per la música en la gent que no té ja aquesta afició. No ens podem enganyar: no té sentit col·locar programes de minories (i la música. en aquest país. ho és) en horaris de màxima audiència, perquè senzillament aquesta audiència baixarà. I no pel fet de coHocar concerts o programes de música en aquestes franges, augmentarà la seva audiència: ubicar-la en horari prime-time no servida per fer-ne créixer els espectadors ni per crear nous melòmans. La solució que esborrarà completament totes aquestes trifulgues i exigències arribarà amb la TV digital i la programació a la carta, en la qual hi haurà canals exclusivament dedicats, les 24 hores del dia. a la música clàssica i a tots i cadascun dels seus gèneres: ens atrevim a pronosticar quines audiències tindran? El dèficit de cultura musical d'aquest país no l'ha de solucionar la TV: la gent mirarà programes de música si realment ja li agrada, però no creixerà la seva afició pel sol fet de veure-la per la petita pantalla. El que ha de fer la televisió és oferi r un producte ben fet i de qualitat, no recloure'l en horaris intempestius ni moure'l constantment dc franja, i promocionar-lo adequadament: la ubicació en la graella té una importància relativa. El públic de la música clàssica es crea en altres àmbits. 19 355 lj;t;r•I¡(I.~CI NoTI e I ARI CONCURS DE GUITARRA PRINTEMPS DE LA GUITARE. Tindrà lloc del 26 de setembre al 4 d'octubre a la localitat belga de Charleroi. Hi poden prendre part tots els guitarristes d'un màxim de 32 anys d'edat. Hi haurà dues proves eliminatòries i una final amb quah·e finalistes. S'hi atorgaran quatre premis: de 5.000 a J .000 eu ros. Per a més informació: <www.printemps-guitare.be>. XIX PREMI JOVES COMPOSITORS. Organitzat per la Fundación Autor i el CDMC, hi poden prendre part tots els compositors del món, membres dc l'SGAE i que no hagin fet els 35 anys d'edat el dia 30 dc setembre de 2008. No hi poden concórrer els guanyadors de primers premis d'edicions posteriors al 2005. Les obres han de ser inèdites, mai interpretades en públic i mai premiades en altres concursos, d'una durada entre 7 i 12 minuts. Cal consultar les bases per al planter instrumental. S'hi atorgaran tres premis: 6.000, 3.000 i I .500 euros, i una menció honorífica de I .200 eu ros. La data límit de presentació d'obres és el d ia 30 de setembre de 2008. Per a més informació: <www.fundacionautor.org>. BECA DE LA FUNDACIÓ GÜELL, CURS 2008-09. Hi poden optar els llicenciats universitaris que hagin acabat la Llicenciatura en els dos darrers cursos acadèmics i obtingut el títol en universitats catalanes, i els titulats superiors de conservatoris catalans, entre 18 i 30 anys. L'objectiu és aprofundir en la investigació de temes científics musicals i en el perfeccionament de la tècnica musical. La beca per al curs 2008-09 serà d'interpretació musical. per un import de 3.500 euros. Les sol·licituds es poden presentar fin s al dia 30 de setembre de 2008. Per a més informació: <www. rac ba .org> (esdeveniments). V CERTAMEN INTERNACIONAL DE GUITARRA DE BARCELONA MIQUEL LLOBET 2008. Del 2 al 9 de novembre, tindrà lloc al Conservatori Municipa l dc Ba rcelona (la final serà a L'Auditori) i hi poden p rend re part tots els guitarristes que el dia 2 de novembre de 2008 no hagin fel els 35 anys d'edat. Ti ndrà dues eliminatòries i una final i s'hi atorgaran tres premis: 5.000, 3.000 i 1.500 euros (més un concert a cadascun), a més d'altres premis especials. La data límit d' inscripció és el dia 24 d'octubre de 2008. Més inf'o rmació: <www.cigbcn.com>. PREMIS DE LA FUNDACIÓ PRIVADA RIUS I VIRGILI. Premis de composició musical. X Prem i a la millor composició de música clàssica dc grau mitjà, per a a lumnes que han finalitzat el sisè curs de nivell mitjà en un conservatori; i li Premi a la millor composició de música clàssica per a alumnes de grau superior i graduats en un conservatori. Per a més informació : <www.fundacioriusivirgili.org>. 16è PREMI INTERNACIONAL DE COMPOSICIÓ MUSICAL CIUTAT DE TARRAGONA. Hi poden participar tots els compositors amb una sola obra inèdita, simfònica amb solistes (màxim 3) o sense. i amb mitjans electroacústics o sense. d'una durada màxima aconsellada dc 20 minuts. El premi és de 12.000 euros. L'obra guanyadora serà estrenada a Tarragona l'any que ve per l'OSC. La data límit de presentació d'obres és el dia I 5 de novembre de 2008. Més informació: <www.tarragona-premi-composicio.org>. 20 356 XXVIII CONCURS NACIONAL DE JOVES PIANISTES "CIUDAD DE ALBACETE". Del 25 al 29 de novem bre de 2008 i organitzat per JJMM d'Albacete. hi poden prendre part els pianistes de nacionalitat espanyola que encara no hagin fet els 30 anys el dia 25 de novem bre de 2008, ni els premiats amb el primer prem i en edicio ns anteriors. Hi ha urà una prova eliminatòria i una prova fina l. S'h i atorgaran tres premis: 5.000, I .800 i 600 euros, a més de diversos premis especials. La data lími t d'inscripció és el dia 20 d'octubre de 2008. Per a més informació, obres que cal preparar i condicions de participació: fJMM d'Albacete. Pl. Gabriel Lodares, 4. 02002 Albacete. Tel.: 967 50 Ol 91 I 967 59 04 Ol I 629 32 94 99. Fax: 967 59 04 Ol. Concerts dedicats al matrimoni Mompou-Bravo er segon any consecutiu la Fundació Mompou, creada el 2006 per la vídua del compositor, la pianista Carme Bravo, organitza juntament amb Joventuts Musicals de Barcelona (a mode de memorial anual en homenatge al matrimoni) dos concerts sempre al voltant de la data del 30 de juny, aniversari de la mort del compositor. Enguan y, el primer concert, q ue va tenir lloc el passat 30 juny, reuní Ja mezzosoprano Marisa Martins i el pianista Mac McCiure, que van oferir obres de Ravel, Debussy, Falla, Mom pou, Poulenc i Albéniz, tot donant fOLma a la proposta "Mompou a França 19291940". El segon concert (al Petit Palau) timgué lloc el passat 3 de juliol i amb la proposta "Modernisme i postromanticisme a Barcelona 1900-1920", la soprano Rosa Mateu, també acompanyada al piano per Mac McCiure, oferí cançons de Morera, Viñes, Mompou, J. Lamote de Grignon, Casals, Massana, Marshall, Pahissa, Albéniz, Zamacois i Granados. L'any passat, també al Petit Palau, els concerts van ser a principis de juliol, un de piano amb javier Perianes tocant tota la Música callada, i un de guitarra amb jaume Torrent tocant la Suite compostelana i altres obres de guitarra de Mompou, a més d'obres d'altt·es autors. P Premis musicals del Conservatori de Girona I Conservatori de Música Isaac Albéniz de Girona atorgà el passat mes de maig els premis de la 7a convocatòria dels Premis d'Interpretació Musical i Composició, que per primera vegada es van obrir a estudiants de música de tot Catalunya i en què van participar prop de 80 joves intèrprets. En el terreny de la interpretació, s'establiren cinc modalitats (instruments de corda fregada, vent. teclat. cordes polsades i música de cambra) amb quatre categories segons l'edat. Relatem només els primers premis de cada categoria. sense assenyalar els premis deserts; els resultats van ser els següents. En la modalitat d'inshuments de corda fTegada: Laura junaco (violoncel) i Octavi Martínez (violí). En la modalitat d'instruments de vent: Alba Ginesta (flauta h·avessera); Sergi Llopart (saxo) i Iris Mañà (nauta de bec). En la modalitat d' instruments dc teclat: Carme Cavalleria, Marie Decker i judith Botanch (exaequo) . En la modal itat d'instruments de cordes polsades, insh·uments de percussió i cant: Pedro Alcàcer (viola de mà i llaüt). Finalment, en la modalitat de música de cambra: Elena Batallé i Marcel Torres (duo de guitarres) i Maria Ribera, M. Elena Casañas i Marina Mir (trio de guitarres). E No T 1 e I A R Barcelona dóna el nom de Joaquim Serra a una plaça ituada al Dishícte de Nou Ban-is, davant del Mercat de la Mare de Déu de Montserrat (entre la Via Favència i els carrers de les Torres, Aigua blava i Port de la Selva), la nova plaça dedicada al compositor dc Peralada és previst que s'inauguri o!ïcialment aquest setembre, amb la participació de la Coordinadora d'Entitats Sardanistes de Barcelona. Aquest ha estat el resultat d'una iniciativa de Ja Comissió Centenari joaquim Serra, que considerava la ciutat de Barcelona deutora d'un espai públic dedicat a la memòria del compositor. Les altres viles i ciutats catalanes que tenen canet-s o places dedicades al compositor són: Peralada (vila on va néixer Serra), Castellterçol (vila on es va retirar), Figueres, Castell i Platja d'Aro, Cànoves, Samalús i Vila-seca. S JOAQUIM SERRA Arantxa Calvo guanya el Concurs Massià a soprano mallorquina Arantxa Calvo va obtenir el Premi Joan Massià en la seva 29a edició, enguany dedicada a la modalitat de cant. El Premi Maria Carbonell va ser atorgat a Tatiana Bogdantxikova i el Premi Associació a la mi llor interpretació de l'obra de Joan Massià va ser per a Maria Miró. El Premi Juven il al millor intèrpret menor de 20 anys va ser declarat desert. El jurat estava format per Carmen Bustamante, Dalmau Gonzitlez, Mireia Pintó i Enriqueta Ta rrés. sota la presidència de Salvador Pueyo. El Concurs, organitzat per l'Associació d 'Amics i Deixebles de Joan Massià i Maria Carbonell. va tenir lloc el passat abri l a l'Esmuc. L El Palau de la Música, accessible als discapacitats visuals ls afiliats a l'Organització Nacional de Cecs (0 CE) van gaudir la temporada passada de diversos concerts del cicle Els Diumenges al Palau, segons un acord entre la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana i l'ONCE. L'acord inclou la publicació dels programes dc mà dels concerts en sistema braille. una formació als acomodadors del Palau per atendre degudament els discapacitats visuals que assisteixin als concerts i l'accés a la sala dels gossos pigall, entre altres mesures. El conveni entre les dues entitats es va signar l'any 2004 i s'ha renovat any rere any amb la intenció d'apropar la música al col·lectiu de cecs. Aquesta iniciativa s'emmarca en l'acció social i cultural que promou l'ONCE amb l'objectiu d'aconseguir una major integració dels seus afiliats al món de la cultura. E liij;1:C•I¡f;1.1.(1 COBLA Tots som públic per JOSEP PASQUAL n qualsevol curs (no cal que sigui un màster: un curset ras i pla) de comunicació o de gestió cultural (les especialitats es podrien generalitzar més) esmenten (només esmenten, ni tan sols hi insisteixen) que el primer que cal fer en organitzar una activitat és determinar el públic destinatari. És molt simple; tant, que és fàci l oblidar-se'n. Tde fet, passa sovint, especialment en les activitats que envolten cobla i sardana. En moltes ocasions sembla que el públic destinatari no estigui clar, o que es barregin conceptes sense solta ni volta. Ja hem esmentat en aJgw1es ocasions que cobla i sardana se sol interpretar com un binomi indissociable que cal trencar. De fet, a mesu1·a que passa el temps, la diferència entre els dos mons és més evident, i per tant es trenca sol. Per dir-ho ras i curt, sardana és festa (per tant. can·er) i la cobla és música (per tant, sala). Tenen un nexe en comú evident. però això no vol dir que la cobla només serveixi per tocar sardanes ni que només es puguin ballar sardanes si les toca una cobla. El costum arrossega i per això convé insistir en la diferenciació. perquè cada sector té unes necessitats i uns objectius diferents. Ni millors ni pitjors; simplement diferents. 1 més convé insistir-hi com més enllà arriba la cobla com a formació instrumental. La cota artística a què arriben algunes formacions i la qualitat musical d'alguns dels molts creadors actuals que s'hi ded iquen, obliguen a pensar en un corrent artístic diferenciat del sardanisme festiu. Algú ha volgut anomenar-lo "coblisme", denominació que no sembla molt apropiada però que en tot cas mira de palesar que existeix un concertisme per a cobla que té molt poc a veure amb el sardanisme de plaça. I si ambdues propostes musicals són diferents, és obvi pensar que el públic destinatari no és el mateix. cosa que en absolut significa que un públic n'exclogui l'altre; ben al contrari, poden (només "poden'', no hi estan obligats) coincidir. CUtíosament, sovint podem observar que els àmbits que més cura tenen amb el concertisme per a cobla sembla que confonguin el públic al qual s'adrecen. O si més no, que no el tinguin clar. Ha de dirigir-se el Festival de Peralada exclusivament al públic del sector sardanista? Ho ha de fer el cicle Cobla, Cor i Dansa o Harmonia Mundi quan edita un disc d'exceJ.lent factura? Si les propostes artístiques que elaboren aquests ens tenen un marcat contingut musical (gens sensible de ser considerat de plaça), ¿com és que l'ambició no supera el nivell eminentment sardanista i s'adrecen a un públic melòman més generalista? És absurd lamentarse perquè el públic sardanista minva; el que cal fer és obrir la frontera i tenir en compte un horitzó molt més diàfan. És una clau de l'èxit. E 21 357 Lluís Sintes estrena al Japó poemes seus musicats per Rodríguez Picó l baríton menorquí Lluís Sintes estrena mundialment aquest 27 de setembre, a la Universitat Musical de Showa (Tòquio). el recull de poemes La flor del cirerer, escrits per ell mateix i que ha musicat Jesús Rodríguez Picó. En aquest recital , Sintes serà acompanyat al piano per la pianista japonesa Naoko Asano, amb qui ja va col·laborar l' any 2005 en els recitals que Sintes va oferir a Nagoya i Tòquio. El baríton menorquí també inclou en el recital obres en japonès i d'auto rs catalans, com Albert Guinovart, Enric Morera, Joan Vilà-Miró, Natàlia Solà i Deseado Mercadal. La coHaboració entre Sintes i Rodríguez Picó no ha estat casual, ja que van coincidir en l'enregis trament dc l'obra del compositor El paradís de les muntanyes: Sintes també gravarà la seva òpera Urbs l'any que ve. De moment no hi ha enregistrament de La flor del cirerer, però val a dir que Clivis ja n'ha editat la partitura i els textos. E LLU!S SINTES I JESÚS ROORIGUEZ PICÓ Nou CD monogràfic de Benet Casablancas Jordi Savall i Montserrat Figueras, Artistes per la Pau E l músic, violagambista i director Jordi Savall, i la soprano Montserrat Figueras, van ser nomenats Artistes per la Pau de la UNESCO el passat l 7 de juny, a la seu d'aquesta organització a París, en el marc de l'acte solemne que va presidir el director general de Ja UNESCO, Koichiro Matsuura. Amb aquest nomenament com a Artistes per la Pau. la UNESCO vol distingir "la tasca musical en pro del diàleg intercultural i la seva contribució en la promoció dels ideals de la UNESCO·· exercida per ambdós artistes. Destaca el nomenament, també enguany, de Jordi Savall com a ambaixador de l'Any Europeu per al Diàleg Intercultu raL Un cop re but aquest reconeixement, Savall i Figueras va11 oferir un concert als assistents. I segell discogràfic axos acaba d'editar el CD monogràfic Benet Casablancas: Piano Music, amb l'obra pianística del compositor a càrrec de Jordi Masó i Miquel Yillalba. Per a final d'any és previst que surti al mercat un altre CD. editat per Warner, amb les Cinc cançons i danses de Frederic Mom pou (orquestrades per Casablancas), per l'Orquesta Filharmonía de Galícia que dirigeix Antoni Ros Marbà. També en els propers dos anys, és prevista l'edició de tres compactes més per Naxos, Harmonia Mundi i Stradival'ius. D'altra banda. l'obra Nerv Epigrams, per a orquestra de cambra, ha estat inclosa en la programació del Festival de la Societat Internacional de Música Contemporània "ISCM World Music Days 2008", que enguany se celebra a Vílnius (Lituània), i serà interpretada el d ia 27 d 'octubre per I'Ensemblc Cant us dc Croàcia. També a l'octubre (dia 24) s'estrenarà a Londres Siete escenas de Hamlet amb la BBC Syrnphony Orchcstra que dirigirà Josep Pons. Al desembre, s'escaurà l'estrena mundial de jo tem la nit, pe1· a cor mixt i piano, encàrrec del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Concert de cloenda de curs de la Coral Harmonia de Llorenç del Penedès E I dia 21 de juny tingué lloc a Llorenç del Penedès el concert dc cloenda de curs de Ja Coral Hatmonia. Amb l'acompanyament d'un conjunt instrumental i sota la direcció d'lmma Vinyes. s'hi interpretà un programa amb l'epígraf ··cançons d'ahir i dc sempre". integrat des de composicions de pel·lícules fins a obres de Lluís Llach i Joan M. Serrat. El públic tributà un calorós aplaudiment als cantaires i a la seva directora per l'esplènd ida tasca musical i educativa. La llarga trajectòria de la coral tingué en aquesta ocasió una nova oportun itat de manifestar-se com una de les corals més actives i dinàmiques del Baix Penedès. E Michal Nesterowicz, guanyador del Concurs de Direcció de Cadaqués E l polonès Michal NesterO\viCz va resultar el guanyador del primer premi (dotat amb 6.000 euros) de Ja vuitena edició del Concurs Internacional de Direcció dc l'Orquestra de Cadaqués; el segon premi fou per a l'italià Daniele Rustioni. A més de la remuneració econòmica, el premi consta d'una gira de tres anys dc durada per dirigir les 31 orquestres col·laboradores (23 espanyoles i 8 estrangeres). El jurat fou presidit pel mestre Guennadi Rozhdestvenski i format per Lutz Kohler. director d'orquestra; Alejandro Posada. director titular de l'Orquestra Simfònica de Castella i Lleó i de l'Orquestra Simfònica Nacional de Colòmbia; John Neschling, director de l'Orquestra Simfònica de l'Estat de Sào Paulo; Cornclia Schm id. presidenta de Konzertscmid Hannover. i la mateixa O rquestra de Cadaqués. Corrigenda 22 358 En la informació corresponent a l'actuació del pianista Lluís Rodríguez Salvà, dc la pàgina 39 del núm. 284 de la ~Revista Musical Catalana" (juny dc 2008, secció Prccrítica-El mes de juny a l'abast) s'informava que havia estat alumne de Luiz de Moura Castro al Conservatori Municipal dc Música de Barcelona, quan en realitat ho va ser de Maria jesús Crespo. D'¡1ltra banda. la foto que iJ.Iustra Ja cñtica de Mercedes Conde Pons ~L'Orfeó érem tots" (juliol-agost de 2008. núm. 285-286. pàgina 25}, atribuïda a G. Poch. en realitat és d'A. Bofill. La Biblioteca de Catalunya rep el corpus compositiu d'Isidre Corderas ' emoció va impregnar l'acte amb què la Biblioteca dc Catalunya va agrair al compositor Isidre Corde r·as la donació del seu fon s a la institució. Corderas, de 82 anys, va destacar en el seu parlament la importància indiscutible d'aquest gest en el curs de més de seixanta anys dedicats -entre altres activitats musicals- a la composició, sense voler caure. emperò, en els superlatius, ja que va assegurar que espera poder continuar escrivint encara molt de temps. La taula presidencial de l'acte es va completar amb la presència de Dolors Lamarca, directora de la Biblioteca: Rosa Montalt. responsable de la secció de música de la institució, que va glossar la variada obra de Corderas, i la popular dibuixant Pilarin Bayés, que com és habitual va fer la seva aportació en forma dïHustracions. La música de Corderas, fresca, entenedora i evocadora, va protagonitzar l'esdeveniment amb l'audició d'una selecció d'obres: un quartet de corda en quatre moviments -una de les últimes peces escrites pel compositor- a càrrec del Quartet Quom i tres cançons per a veu i piano que va interpretar la soprano Núria Dardinyà, fil la de l'homenatjat, acompanyada per Àngel Soler al piano Pleyel que havia pertangut a Enric Granados i que la Biblioteca de Catalunya ha rebut fa algunes setmanes. Una tancada ovació va cloure un acte en què Isidre Corderas va estar acompanyat, entre d'altres, pels seus familiars i una nodrida representació de Sant Feliu dc Codines. el poble on ha viscut sempre i que tant ha inspirat la seva activitat compositiva. Que sigui per molts anys ! Albert Torrens L APUNT El Liceu de tots, sí: de qualsevol manera, no o em compto, ni molt menys, entre els defensors de recuperació de caduques i anacròniques formalitats pròpies d'una dinàmica social explícita, que van imperar al nostre Liceu fins al moment del seu incendi. encara que de manera progressivament aigualida. I entre les quals les anomenades Sessions de Gala que esquitxaven amb criteri inintel·ligible algunes representacions de la temporada. entre les quals inexcusablement la primera. I per descomptat, l'argument emblema que va oblir la nova època. ··un Liceu de tots". cm mereix tot el crèdit possible per tal com expressa l'objectiu de projecció de la seva transcendent obra culturitzadora arTeu de la nostra societat. Tanmateix fa la sensació que cada vegada més hi ha qui interpreta de manera molt lliure aquest eslògan i hi ha afegit, com a fet consumat, el "dc qualsevol manera". I així ara hom ha cobert, o està cobrint dia rere dia més perceptiblement i amb tota impunitat, el pas de la sessió de gala a la de platja at rotinada. I és que tot allò públic, ha de poder ser gaudit per tothom, però no dc qualsevol manera. J compte, això val fins i tot per a les platges de la Barceloneta en nit de revetlla de Sant Joan. I és que hi ha models que no són ni de naixença. ni d'exportació justificable: al Liceu, als sorrals marítims de la Barceloneta i on sigui. J.Comellas N Nou segell discogràfic de músiques del món a Factoria Autor de l'SGAE ha posat en marxa el nou segeU discogràlic Mam. dedicat a músiques del món i la intercultw-alitat musical, amb atenció especial als autors que mantenen un contacte directe amb la cultura de l'Estat espanyol. El segell va ser presentat a la [ira discogràfica internacional que organitza l'Institut Cubà de la Música, Cubadisco 2008. Mam es presentà amb dos treballs, un del camerunès Justin Tchatchoua, amb el cedé La/i, i l'altre del guineà Simao Félix, amb el cedé 0/y/y. L El CD amb el Requiem de Benguerel, premiat L ' emegistrament de l'obra Requiem, "a la memòria de Salvador Espriu··, del compositor Xavier Benguerel, ha estat distingit amb el Premi Cd Compact en la catego!ia de música coraL Es tracta d'un CD produït pel segell Columna Música, que compta amb la interpretació de les veus de Ma!ibel Ortega, Marisa Marlins. Dalmau Gonzalez, Lluís Sintes i Mateu Suck, el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana i l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. sota la direcció de Miquel Ortega. Edició d'Acuitacantar 6 E l Secretariat de Corals Infantils de Catalunya (SCIC) presentà aquest disc doble amb dues cantates: El timbaler del Bruc (Manuel Oltra, Núria Albó) i Al ball sense un badall (Guida Sellarès. Miquel Desclot) . Aquest nou treball s'afegeix a la llista de discos i cançoners que I'SCIC ha editat al llarg dels més de 40 anys d'existència per tal d'oferir un repertori de qualitat a les corals infantils del país. Nou CD del Moviment Coral Català E s tracta del disc compacte Cors Catalans. Les parles, de ponent a /lellanl, de mestral a migjorn. segon volum de la col·lecció editada pel Moviment Coral Català, segons un projecte de Xavier Esteve. L'enregistrament compta amb la Coral Nit de juny (Palafrugell). Cor Infantil Claudefaula (Girona), Coral Capella de Santa Malia de Ripo ll , Coral Canta Canta-La Fossella (Cabestany, Perpinyà), Societat Coral Les Camilleres (Sallagosa) i Orfeó ova Solsona. La presentació fou també el Concert de Sant jordi en què van actuar aquestes corals, tot interpretant al final el cant comú El rossinyol. harmonitzat per Pérez Moya. 23 359 PANORAMA A PROPÒSIT DE ... Romà Escalas i el nou Museu de la Música a l'edifici de UAuditori Després de més d'un any d'haver obert portes a l'edifici de UAuditori, potser ja no es pot dlr que el Museu de la Música sigui un equipament nou. Continua, p erò, sent un n ou museu , gràcies a un projecte innovador que ens presenta, en aquesta conversa, el seu direclor, Romà Escalas. I per ALBERT TORRENS 24 360 - La història del Museu de la Música ha estat atzarosa, però tot i els canvis d' ubicació s'ha mantingut sempre a prop dels centres formatius. Per què? - Ga ire bé tots els museus d' ins truments europeus sorgeixen d'una primera intenció dc ser eines al servei dels conservatoris. perquè no només volen mostrar els instruments musicals, sinó també ser centres d'activitat investigadora i musicològica. Els instruments, juntament amb els documents de música impresa, són el que anomenem "fonts primàries" per reconstrui r el passat musical, aquell que. d'ençà del racionalisme del segle XIX, assumeixen com a patrimoni tan t els investigadors com el públic. - Parlem de les col·leccions d' instruments que hi ha als museus. En molts casos - també a Barcelona- no només s'exposen, sinó que es fan sonar. - Això va ser motiu d' una polèmica bastant viva els anys setanta, quan els primers congressos de restauració i conservació d'instruments van definir aquestes activitats gaire bé com a contraposades: la resta uració, d irigida a fer que l'instrument pogués tornar a sonat~ i la conservació. que gara ntia l'originalitat i intocabilital de l'objecte. Això va ser molt útil per aturar molts desastres que s'esta ve n fent amb la voluntat de posar en fun cionament ins truments dels quals s'esta ven perdent tots els rastres de l'original. Després d 'allò, un període de recerca, l'establiment de criteris científics E NGUANY FA VINT-I- CINC ANYS QUE RoMÀ E scALAS VA ACCEDIR A LA DIRECCIÓ D EL MusEu DE L A M ÚSI CA, M OTIU DE PES QUE POTSER MEREIX UNA C O NVERSA MÉS ÀMPLIA. P ERÒ TANT E L NOSTRE ESPAI LI MI TAT COM LA MODÈSTIA DE L'ENTREVISTAT ENS DUEN A CENT.R.AllNOS EN UN ALTRE BALANÇ : EL D'UN E QUIPAMENT CULTURAL QUE S'HA RENOVAT PER SITUAR-SE A PRIMERA LÍNIA, "UNA LÍNIAEN QUÈ ESTEM OBLIGATS A E STAR", DIU ESCALAS, I P ER LA QUAL EL M USEU IIA ESTAT REC ONEGUT AQUÍ I A FORA. tenint en compte totes les tecnologies a l'abast i un diàleg molt obert entre els centres petmeten afrontar restauracions eliminant al màxim els riscos i amb absoluta garantia d'aturar qualsevol cosa que pugui motivar la pèrdua d'originalitat de la peça. perquè hi ha un altre camp interessan tíssim que són els facsímils. -Centrem-nos en L'Auditori i fem balanç del trasllat. S' ha notat en el nombre de visitants? - Abans de complir un any a la nova ubicació, ja havíem doblat amb escreix les xifres de la Casa Quad ras. A part del factor novetat, hem tingut la sort de tenir un públic moll fidel que fin s i tot ha seguit la tra nsformació del Museu els anys que hem estat tancats preparant les col·leccions. També hem mantingut el contacte amb les escoles i després hi ha un procés de creació de noves acti vitats que és el que estem implantant ara. D'altra banda, pensàvem que aquesta era una ubicació excèntrica dins de la ciutat i, en canvi. fi ns i tot ens ha sorprès rebre en- cara més turistes aqtú que a la Casa Quadras, potser perquè som a mig camí de l'eix entre el Port Olímpic i la Sagrada Familia. -Quines interrelacions hi ha amb el complex de L'Auditori? - Fins a final d'aquest mes de juliol, l'exposició "Contrapunt" -dedicada a l'amistat entre Casals i Granados- ha estat la nostra primera experiència am b una mostra temporal-en aquest cas feta per la Fundació Casals i que nosaltres hem convidat- i des del Foyer de L'Aud itori hi ha accés, de manera que el públic pot visitar-la quan hi ha concert, a la mi tja part o una estona abans de començar. L'any que ve farem la nostra primera exposició de producció pròpia d'aquesta nova etapa: estarà dedicada a Albéniz, perquè serà l'any de l'aniversari dc la scva mort i el Museu és un dels contenidors més impotiants d'infotmació biogràfica d 'aques t compositor, ja que en tenim molt de matetial. des del piano fins als quaderns de notes personals. En col·laboració amb Mútua Intercomarcal, Previnti Gaes L'ESMUC impulsa l'Observatori de Prevenció Auditiva per als Músics lJObservatori de Prevenció Auditiva per als Músics, que es va presentar en roda de premsa el26 de juny passat a l'ESMUC, neix amb la voluntat de conscienciar aquest col-lectiu sobre la necessitat de vetllar per la seva salut auditiva i prevenir possibles lesions propiciades pel fet d'estar sotmesos a sons que superen la intensitat que contempla el llindar dc seguretat establert per la legislació vigen t I per RUT MARTÍNEZ_ __ GAES ~ GAES GAES 1:. ro mogut de manera conjunta entre I'ESMUC, Mútua lntercomarcal. Prevint i l'empresa Gaes-Centrcs Auditius, la creació d'aquest Observatori també dóna resposta a l'entrada en vigor. el 15 de rebrer passat, del Reial Decret "Sobre la protecció de la salut i la seguretat dels treballadors contra riscos relacionats amb l'exposició al soro/l''-Reial Decret 286 de 2006. Una de Ics primeres accions que s'han desenvolupat a redós de l'Observatori ha estat l'elaboració d'un estudi tècnic per avaluar els erectes dels protectors auditius, en la línia de fomen tar la seguretat i la salut i minimitzar els liscos que pol patir el col·lecliu dels mú· sics. Aquest estudi s'ha fet a partir de Ics proves realitzades a un grup de quinze professors de l'Escola Superior de Música de Catalunya, de diverses disciplines instrumenta ls. Els resultats de l'estudi demostren que els músics necessiten diferents ti pus de protecció depenent dels ni vells dc so als quals es troben sotmesos. Del total de músics que han participat en la prova, un 73% ha acollit de manera positiva la utilització de protectors auditius amb la finalitat d'evitar lesions. Aquest fet resulta es- P 2 (,_ GAES ~ GAES ~>- GAES ~ GAES GAES GAES ~1 GAES El conseller d'Educació, Ernest Maragall (al centre de la taula). va presidir la presentació d'aquest nou organisme pecialment rellevant i s'endevina necessati en tant que un 82% dels músics que han format part dc l'estudi afirmen escoltar música, com a intè rprets, durant més de deu hores diàries. Aquesta situació fa que, en molts casos, estiguin exposats a un total d'entre 80 i I00 dBA durant un període de temps prolongat. Cal remarcar que la principal conseqüència de la pèrdua aud itiva induïda per la música és l'alteració dc la pròpia audició. En aquest sentit. i segons un article publicat a The Hearing Review, aquesta situació afecta un 52% dels músics provinents de la clàssica i un 30% dels músics de rock. En la pràctica musica l, els instruments que produeixen danys majors i niveUs de pressió sonora més gran són: els instruments de percussió, seguits de la trompeta, el flautí, el corn i el fagot; baixos i contrabaixos i trombons. Els instruments de percussió com la bateria poden assolir nivells d'entre 85 dB i 115 dB, mentre que els instruments de vent (com la flauta travessera o el saxo) poden arribar a nivells ACTUALITAT ifj.'.llli superiors als 90 dB. La voluntat dels promotors de l'Observatori és ampliar la base d'aquest estudi preliminar per tal d'obtenir una base de dades sobre el sector que permeti investigar sobre quins són els millors models de protectors auditius, ajustantlos el màxim possible als requeriments de cada músic. Les valoracions La roda de premsa de presentació de l'Observatori es va iniciar amb la signatura de l'acord dc col·laboració subscrit pel conseller d'Educació i president del Patronat de la Fundació per a J'ESMUC, Ernest Maragall; el president de Mútua lntercomarcal, Alexandre Blasi; el president del Consell d'Administració de Prevint, Miquel Blanch; i el conseller delegat de Gaes-Centres Auditius. Antoni Gassó. En aquest sentit, el conseller Maragall va afirmar que "la creació d'aquest Observatori suposa un pas endavant molt important, ja que la feina que desenvolupa és la suma intel·ligent de tots els agents implicats en el projecte". També va qualificar d'oportú l'ús de protectors auditius no només en l'exercici de la pmfessió de músic sinó també en d'altres àmbits. Per la seva banda, Alexandre Blasi, president de Mútua lntercomarcal, va destacar la importància de formar part D'esquerra a dreta: Pau Monterde. director general de la Fundació per a I'ESMUC, el conseller Maragall i Alexandre Blasi, president de Mútua lntercomareal d'una iniciativa d'aquest tipus, "en tant que suposa el punt de partida de diverses accions ambicioses que necessiten, com en aquesta ocasió, dc la implicació dels professors i alumnes de música ... Aquesta implicació s'ha traduït en la realització de mesuraments del soroll generat pels instruments. A més a més, Miquel Blanch, president del Consell d'Administració de Prevint, va ressaltar la importància de la feina desenvolupada per totes les entitats implicades en lacreació de l'Observatori. "Volem i hem de conscienciar els músics del fet que s'han de protegir l'oïda amb la fina litat d'e- vilar lesions. Aquest aspecte és clau per garantir-los una vida professional òptima". Per últim, Antoni Gassó, conseller dclegat de Gacs-Ccntres Auditius, va reivindicar la importància de l'oïda en els nostres temps. "No podem oblidar que aquest sentit ens apropa a la gent i ens atorga el poder de la comunicació". Precisament per això. Gassó va insistir en què "hem de protegir l'oïda dels músics, ja que estan sotmesos durant més de vuit hores diàries a intensitats d'entre 80 y I 00 dBA, nivells que es consideren perjudicials. segons afirmen els experts". Adéu al pianista i professor de l'ESMUC Leonid Sintsev ianista, concertista i pedagog, Leonid Sintsev ha estat un dels músics russos més importants de la seva generació. Mereixedor de nombroses mencions intemacionals i del reconeixement estatal que es va traduir en l'obtenció del títol d'Artista Honorífic de Rússia, va desenvolupar una intensa activitat concertística que el va portar a ser reconegut com un dels millors intèrprets de Chopin i Liszt. Al llarg dels darrers quinze anys, va realitzar una tasca docent molt important a Catalunya, centrada en l'ESMUC d'ençà de la seva creació. Intel·lectual culte i erudit, va saber transmetre una visió de la música que, en realitat, va ser també i pl'incipalment una concepció de la vida. P Leonld Slntsev, en el concert inaugural de la segona edició del cicle Els concerts dc l'Acadèmia. el 6 de novembre passat, a L'Auditori a mort sobtada de Leonid Sintsev, el 17 de juny passat, ens va colpir profundament. Tant la Fundació per a /'ESMUC com tota la comunitat educativa de l'Escola volem expressar el nostre condol més sincer als seus familiars. Però L també, sobretot, volem manifestar com n'és, de gran, aquesta pèrdua. Volem, també a través d'aquestes pàgines. agrair i el seu mestratge. No l'oblidarem. 3 i{j.~ (iij ARTICLE La música a Olot durant el segle XVIII i XIX (Per XAVIER PALLÀS MARIANI uan es parla dc la tradició musical olotina del segle XVIII. el plimer referent en qui es pensa és el Pare Antoni Soler. Aquest music nascut a Olot el 1729 és una dc Ics figures cabdals del classicisme a la Península. Ara bé, tot i ser-ne un dels fills més il·lustrcs. el compositor no és representatiu de la vida musical de la ciutat. La seva relació amb la vila olotina va ser per una banda circumstancial, ja que va néixer a Olot perquè el seu pare. que era músic del regiment de Numància, hi havia estat destinat: i per l'altra moll efímera. ja que als sis anys va ingressar a l'Escolania de Montserrat i ja no t01·ni1més a la ciutat olotina, sinó que ocupà la plaça d'organista dc la Seu dc Lleida i més tard al monestir de San Lorcnzo del Escorial, on entrà a l'ordre dels jerònims. La vidfl musical olotina durant el segle XVIII i XIX està molt relacionada amb l'Església. Olot va ser. juntament am b la catedral i la col·legiata de Sant Feliu de Girona i Ics parroquials de Canet de Mar, Castelló d'Empúries. Figueres, Peralada i Torroel la dc Montgrí. una dc les viles dc la diòcesi dc Girona que va gaudir durant molts anys de la presència de capella dc música. Les capelles de música eren les encarregades de portar a tetme totes les manifestacions musicals relacionades amb la institució de la qual depenien. ormalment estaven relacionades amb l'autoritat eclesiàstica, però també Ics podem trobar vinculades a la Cort. A Olot depenia dc l'església de Sant Esteve i s'encarregava de tots els actes musicals relacionats amb la seva comunitat de preveres. La capella estava constituïda pel mestre de capella que era l'encarTcgat dc la direcció i de l'organització; l'organista; els membres del cor. que podien ser escolans o cantors beneficiats; i els ministrers, que s'encarregaven de la part instrumental. El càrrec dc mestre de capella a Olot s'oficialitzà a principis del segle XVIII, tot i que ja existia des de molt abans. En un informe sobre els candidats que es presentaven a les oposicions per a mestre de capella l'any 1739 trobem que es demanaven tres condicions per obtenir la plaça: ser home de bons costums, tenir bona veu per a cantar i ser hàbil en la Q 4 ESMUC composició musical. Un cop aconseguida la plaça, el mestre dc capella. que era finançat a través d'un benefici, tenia les següents func ions: -Entonar el cant pla en el rés dc Ics hores canòniques. - Procurar que el recitat dc les pregàTies es fes en una cadència i ritme adequat. -Cantar juntament amb l'escolania la missa major en les festes principals. Era l'anomenat cant d'orgue, el qual se sustentava amb aquest instrument. -Compondre i dirigir peces per a Ics solemnitats especials: aquestes es feien a vàries veus i acompanyades amb la presència d'instruments de vent i corda que tocaven músics locals. -Ensenyar a cantar i a llegir partitures. La vida musical olotina del segle XVIII i XIX gira al voltant de la capella de música de Sant Esteve. A Olot hi ha una llarga tradició de mest res de capella. En tro bem documentació fi ns l'any .I 872, any en el qual desapareix la documentació relativa a la capella de música. MESTRES DE CAPELLA DE SANT ESTEVE D'OLOT (Marquès, 1999) PPdade. Nn¡zz 1651-1652 Joan Verdalet (o Francesc) Esteve Bonet i Francesc Balle 1680-... Jaume Sala ... 1682 ... Tomàs Martí ... -1739 Josep Romero 1739- 1775 Josep Carcoler 1784-1786 Josep Regordosa 1791-1794 ... Josep Saborit ...-1797 Bonaventura Feliu I 797-1815 Vicenç Alsina 1815 Pere Barrera 1816-1836 Honorat Albetich 1836-1872 Josep Anglada i Maranges 1912-1936 Fèlix Farró ARTICLE Una altra ligura clau de la capella de música era l'organista. El dia J J de juny de 1554 es va fundar el Benefici de l'Àngel Custodi o ''de l'orgue·· com popularment se'l coneixia per tal de finançar aquest càrrec. Sabem que a Olot al 1549 s'encarregà la construcció dc l'orgue de l'església pan·oquial de Sant Esteve a l'artesà gironí Bal ls (o Valls). Segons Francesc Civi l aquesta és la primera manifes tació d'ordre musical consignada a Olot. També trobem altres orgues a la comarca de la Carrotxa: a Sant Vicenç de Besalú es va instal·lar el1 499; al Monestir del Collell ja n'hi havia un al 1555 construït per Antoni Bourdons a Solsona; a Sant Esteve d'en Bas el 1558. L'església del TUI·a en posseïa segons un document de 1636; també n'hi havia al Santuari dels Arcs a Santa Pau; el convent del Ca1me d'Olot en tenia un al voltant de 1744 construït per !"orguener barceloní Josep Boscà. ORGANISTES DE SANT ESTEVE D'OLOT (Marquès, 1999) l els primers anys del segle xx. Actualment està dipositat a la rectoria de Sant Esteve (Passeig d'en Blay, 3, d'Olot) a l'espera de ser dipositat a l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa. La música conservada a l'Arxiu és en la major part música vocal religiosa datada entre el segle XVIII i el segle xx. Es tracta de Misses, Te Deums, Magnificats. Rèquiems, Oratoris, Villancets, Motets, Rosaris. Salms, Goigs, etc. Música que era usada per la capella de Sant Esteve durant les funcions litúrgiques. També trobem música escrita per a orgue, i per a orquestra. L'obra més antiga conservada íntegrament és una Missa per di- ee.riade ti.am ( 1549?) ... -1554- ... ThomasRiba .. . -1585 Galceran Casals 1585-1625 Pau Posas 1625-1679 Fancesc Balle (o Batlle) funts a 4 veus amb acompanyament de violins i baix de Josep Carcoler datada 1679-174 1 Gabriel Nadal 1741-1759 Ball:.ascr Fontfreda 1759-18 13? Josep Castellò 1820-1853 tasi~rellai 1853-1894 Miquel Calvila i Parra del 1736. Els autors de qui es conserva més producció són el mestre de capella josep Anglada amb 107 obres i Vicenç Alzina amb 62 obt'CS. També destaca l'organista Ignasi Parella amb 46 obres. L'anàlisi sob•-e la procedència de les obr-es permet extreure diferents conclusions: - A Olot es consumia preferentment música creada a la mateixa ciutat, ja que saganas IJ)MIIOj la major pa1·t de les obres estan escrites pels propis mestres de capella i organistes de Sant Esteve. -La presència d'obres de nombrosos centres musicals catalans ens conlirma que la vila olotina estava relacionada i participava del moviment musical català de l'època, ja que també es troben obres de compositors de cenu·es musicals catalans com Barcelona, Girona, Vic, Castelló d'Empúries, etc. -El fet que a l'Arxiu també hi trobem müsica composada per autors italians i franco-germànjcs ens fan palesa la connexió d'Olot amb els corrents musicals de moda europeus. L'Arx.iu també guarda partitures que corresponen a donacions particulars de músics d' Olot. Hem de suposar que aquestes cmTesponen a la música civil i de cambra que es conserva a l'Arxiu: duos, trios, música de dansa, música per a instrwnents de tecla, etc. A Olot hi havia una h·adició instrumental important. Sabem de la presència de músics i cantors olotins a Girona I'any 1683 en motiu de les festes de Sant Pere Guillamet Mn. Marta 1904- ... Jaume Martorell i Salort 1904-1 934 Josep Rufet i Rosa 1934- 1943 Manuel Dalmau i Blanch ota la müsica que interpretava la capella de música es guardava a l'arxiu musical de lacomunitat de p1-ever·es. Aquest patrimoni ha perdurat fins als nostres dies sobrevivint als nombrosos conflictes bèl·lics que ha sofert la ciutat d'Olot. Es tracta d'un important fons musical format per un miler de manuscrits datats entre la primera meitat del segle XVIII i T Manuscrít del Trio di Franza (anl>ním) 5 IJjüllj ARTICLE Manuscrit del Contrapils Llarg (anònim) ~~ ,, ~$11 Narcís, i el 1685 i 1687 en els aniversaris commemoratius de l'aixecament del setge de 1684. El mateix autor també cita la presència a Girona l'any 1709 d'una cobla de minjstrers d'Olot per les festes del seu patró. El fet de trobar músics instrumentistes olotins tocant a Girona, on només hi havia capella de cant, ens fa pensar que Olot tenia una sòlida tradició musical, aixi com un bon nivell dels seus. instTumentistes. També s'han trobat noms concrets de músics olotins extrets de llibres cadastrals del segle XVIII: Camps, Casademunt, Roca, Sala, etc. Consta que vivien de l'activitat de fer de músic. També trobem músics que feien altres activitats a més a més de la musical: per exemple Josep Parella que era paraire, ja mort el 1756; o algun ascendent de l'impressor Josep Rovira, el qual tenja a casa seva una flauta travessera, una trompa dc caça, un violí i partitures l'any 1771; la majoria, però, estaven vinculats a l'ofici de fuster: Barberí, Lamarca, Llor, Planella i lila. L'any 1745 els músics olotins es van associar fundant la Confraria de Sant Albert de SicíHa. Els socis fundadors van ser nou: josep Parella pare i Josep Parella fill. Ignasi i Francesc Roca, Rafael Camps, Josep Rovira, Guillem Casademont, Ignasi Parella, Pere Pi. En els estatuts de l'associació consta que la confraria es regia per tres pabordes, un eclesiàstic i dos seglars; hi eren admesos confrares que no fossin músics: la festa patronal se celebrava el 7 d'agost. És especialment revelador per fer-nos una idea de la quantitat dc músics que participaven a la capella de música una nota extreta de la llibreta dc la Confratia del Santíssim Sagrament, on hi ha una relació de la contractació i honoraris de músics durant el Corpus i Octava de l'any 1829. Una altra dada interessant és la presència de pares i fills en la feina de músics. La qual cosa ens fa pensar en una transmissió familiar i gremial de l'ofici. La nota és la següent: -Per lo Sr. Mestre de Capella per 3 diumenges y 8a. De Corpus... 30LI. -Al Organista per les sobreditas funcions... 15 LI. -Als Musichs de la Copia de fph. Parella, a 14 LI. lOs. Quiscú Musich (rellevant/os 2Ll. Per no haberse pogut ballar, a causa de la mort de la Reyna) ... 58LI. 6 ESMUC -Als tres Musichs Sa/as, Pare y dos fills a 14 LI. /Os... .43LI. lOs. -Als dos Music!t Patllari. Pare y fill aid.... 29LI. -A Franch Costa y Franco Ortís, a 14 LI. quiscun ... 28L/. -Als dos Cantores Simone/ y Soca, ab lo bombu ... 20LI. ' %'!~ ~:e r·rté:rm/ e\p ·,v: ò1t& '· i: Nm~~ J: tS@J@@• I ~~-==?? g '?--i •I!'";}: \ da"3¡3 "'ê: !I??J I I <a hn; , - I 1l ! ... sP ' }fi~P~ t ~'to è?·%W %!f~ it*)iW i.,¡ ' \• t ().$ \":J• t a "H \ ,j) I:') I'Oz ~ :: I i . ,• • ¡ !j!¡i41 I .'1!: :V'i:t e~iij~·plJ¡glj\ !f.59?ITY$r®l'.la1 " ~~ ~~~~~''¡ ~1 \)?M;® I '' .. , Oí,¡-e, t'''' .. :fi~~~ . e:-¡.,,_ .A./- ~,~ &\@~f~Mi': .,,yp;=vyi:~'"'-::: em de suposar que aquests músics devien participar en la part insh-umental de les obres que s'interpretaven durant les grans solemnitats religioses a l'església de Sant Esteve acompanyant les veus de la capella de música. Però també devien ser els responsables d'altres manifestacions musicals a la ciutat com ballades públiques, funcions teatrals, celebracions familiars i privades anomenades Acadèmies. Sabem en concret d'una d'aquestes acadèmies celebrada a la casa Conill l'any 1804, en la qual es van cantar à1·ies dc compositors italians com Cimarosa, Guglielmi, Carussa i Giordani, així com una obra en estil italjà de Josep Parella. Creiem que es devien celebrar Acadèmies semblants als grans casals olotins de l'època: Bolós, Trincheria, Solà-Morales, Vallgomera. A l'Arxiu de Sant Esteve també es conserven una gran quantitat de partitures amb contradanses, minuets, valsos, pasapieds i rigodons datats de principis del segle XIX. Pensem que aquestes danses es devien interpretar i ballar en les H L'Arxiu de la comunitat de preveres de sant Esteve d'Olot guarda un important fons musical format per un miler de manuscrits. restivitats de la vila, com per exemple per Carnaval, però també en les sessions ptivadcs esmentades. També s'han trobat partitures amb música tradicional. En concret una llibreta d'organista recollida per Joan Amades i un recuUamb quatre contrapassos. Aquests documents ens fan pensar que també eren els músics de la Capella de Música els encarregats de pot1ar a tenne en algunes ocasions la part musical dels actes tradicionals. A Olot també trobem indústria relacionada amb la construcció d'instruments. A Mamesa es disposava l'any 1734 d'un fagot fet a Olot per Ra rel Barberí i Esteve Illa. També hi havia fabricants de cordes de viola, així com un constructor de "cajas de vihuela". Tot aquest moviment musical l'hem d'entendre Uigat al creixement que va expetimentar Olot durant el segle XVIII. Per una banda l'augment demogràfic: la vila va passar dels 4.000 habitants a p•incipis del segle XVlll a prop de I0.000 a finals dc segle. Aquest creixement va convertir la vila en una de les més importants de l'època pel que fa a població: era la sisena de Catalunya en nombre d'habitants després de Barcelona. Tortosa, Reus, Lleida i Mataró, i superava la de Girona i Figueres. er altra banda, Olot va experimentar una gran vitalitat econòmica que la va situar en una de les poblacions més importants del Principat i en un clar exponent del paper que per a l' impuls econòmic de Catalunya representaren les poblacions de l'interior. Un factor clau en aquest procés fou l'arri bada de la indústria de gènere de punt i de cotó, que va suposar el salt de l'estructura gremial a la de la fàbrica i a la producció capitalista. D'altra banda, el creixement econòmic també va atreure a emigrants francesos que fugien de la Revolució Francesa o dc les guenes enh·e Espanya i França, i que va- P ren aportar noves idees, noves tècniques industrials. i hem de suposar que també van fer arribar a la vila els corrents estètics i musical europeus. Ara bé, aquest impuls es va veure frenat per la ctisi que va patir Olot durant el segle XIX a causa dels conflictes bèi·Ucs i de la decadència industrial. La vida musical olotina també se'n va ressentir profundament. Són especialment reveladores les paraules de l'historiador o lotí Paluzie ( 1860): ''Los músicos adquirieron gran renombre en otros tiempos; pero no as{ los actua/es, aquienes no producíéndoles la subsistencia se ven precisados a dedicarse lÍ otros trabajos agenos del arte". Si al segle XVI I i XVIII trobem músics q ue poden viure d'aquest ofici, i que fins i to t s'associen en una Confraria igual que la resta de gremis, al segle XIX només trobem una associació d'aficionats anomenada Sociedad Filatmó~ nica Olotense que el mateix autor desctiu amb aquestes paraules: "D. Francsico Estorch y Siqués reunió diez y ocho socios ajicionados ala música, quienes a los dos meses de estudio, sin embargo de no haber tocado instrumento la mayor parle de el/os, dieron el primer concierto instrumental con ap/auso de la numerosa concurrencia de lo mas se/ecto de la vil/a, siguiendo ya desde aque/ entonces en dar uno cada mes(... )". La vida musical o lotina ha deixat una important riquesa cultura l a la ciutat. El miler de manuscrits musicals són un testimoni d'una època i d ·una cultura. Recuperar-lo i fer-lo reviure compleix una doble funció: per una banda. donar a conèixer un patrimoni que relata la història musical de Catalunya; per l'altra, oferir a intèrprets i oients la possibilitat de gaudir d'un repertori molt poc explotat, però amb un gran inte rès musical. Aquesta tasca ja fa uns anys que s'està duent a terme. La capella de música de Sant Esteve ofereix cada dos anys un concert integrat per obres litúrgiques extretes de l'Arxiu de Sant Esteve. També. al més d'abril passat es va presentar el projecte Música de Cambra a Olot a la primera meitat del segle XIX on s'analitza, es cataloga i transcriu la música de cambra que guarda l'Arxiu. El projecte es pot consultar a la Biblioteca de l'Escola Superior de Música de Catalunya. Fruit d'aquest projecte s'ha iniciat la publicació per part de l'editorial Ttitó de la música de dansa trobada a Olot, i també s'ha creat el TRIO 1807, formació de cambra especialitzada en la interpretació de les obres d el fons m usical o lotí i d 'altres a rxius catalans. Bibliografia: -PUJOL, josep (2005). El barroc Musical. Girona: Diputació de Girona I Càixa de Git ·,.ca~"' (Quaderns de la Revista de Girona, núm. 122. Série: Guies. núm.SO). ISBN: 84-95187 -82-J -PUIG, Miquel (2003) "La capella dc Sant Esteve i els músics locals". A: El cartipàs del plafó, 6. gener. Olot: Institut de Cultura dc la Ciutat d'O lor. - PUIG, Miquel ( 1989) "Que soni la música". A: La Comarca d'Olot, núm 530. p. 31. -MO ELLS, Carme (2004). "El fons musical dc l'església dc Sant Esteve d'Olot". Revista Catalana de Musicologia (Societat Catalana dc Musicologia) úm.ll (2004), p.207-213. - MARQUÈS. Josep M. ( 1999) "Organistes i Mestres dc Capella dc la diòcesi de Girona". A: Anuario Musical. 54. p.89-130 -CH!A, julian de ( 1886) La mtísica en Gerona. Apuntes históricos sobre la que estrll'O en uso en esta ciudad y su comarca desde el 01io I 380. has/a ó mediados del sig/o xvm. Girona: Impremta i llibreria Paciano Torres. -ClVIL, Francesc ( 1970). El fe/musical a les comarques gironines en el lapse de temps /8001936. Girona: Editorial Dalmau Carles Pla. Xavier Pallàs Mariani és graduat superior en violí clàssic i contemporani per l'Escola Superior de Música de Catalunya. Aquest treball és un extracte del seu projecte final, llegit e/18 d'abril de 2008. xevipallas@gmail.com BREUS IJJ41ifj Més notícies Els estudiants protagonitzen el segon tram de concerts del cicle de l'Escola a Blanquerna E l quartet format per Gabriel Amargant. saxo tenor [menció honorífica en la sisena edició del Certamen Internacional de lnterpretación lntercentros/Melómanoj, acompanyat de Marco Mezquida, piano; Miguel Sema, contrabaix i Cat·los Falanga, bateria rtots ells, estudiants de l'ESMUC] serà l'encarregat d'obrir el segon tram del cicle que l'ESMUC i la delegació del Govern de la Generalitat a Madrid organitzen per primera vegada a Blanquema Centre Cultural (Alcala, 44). Els estudiants interpretaran alguns dels temes que han treballat a l llarg de l'últim any acadèmic, en bona part, a redós del projecte fina l del mateix Ama rgant, titulat There wi/1 never be a11other you. Homenatge a Michael Brecker. La proposta inclou els Quartets núm. I i 2 de Chick Corea, entre a ltres. El concert tindrà lloc el proper dia 26 de setembre, a les 21 hores, a la seu de Blanqucrna. La resta d'actuacions del c icle són: 31 d 'octubre, Gustava Villegas, nauta travessera Isegon premi en la categoria de Grau Superior de la sisena edició del Certa- men l11ternacional de lnterpretación lntercelltros/Melóma110]. acompanyat de 1im Lissimore, piano [estudiant i pianista acompanyant de I'ESMUC, respectivament); 28 de Gabriel Amargant. saxo tenor novembre: Oriol Saña, violí e lèctric, i Albert Guinovart, piano i composició f profcssorsj . Tancarà e l cicle, el 26 de desembre, Ana Va lderrama, violí I Primer Premi en la categoria de Gra u Superior de la sisena ed ic ió de l Certamen Internacional de lnlerpretación llltercentros/Melómcmo 1. Avançament: nova temporada del cicle Els concerts de l:A.cadèmia de l'ESMUC J a podeu consultar la programació completa de Ja tercera edició del cicle de l'Escola al nou blog: IVIvtv.esrnuc-concertsacademia.blogspot.com. El concert inaugural del cicle tindrà lloc el proper 21 d'octubre de 2008, a les 19 hores, a la sala Tete Montoliu de L'Auditori. Anirà a càrrec del conjunt Arangu, format per estudiants de I'ESMUC. 7 ESMUC Elena VIOLINISTA. ESTUDIANT DE L'ESMUC I DE LA ESCUELA SUPERIOR DE MÚSICA REINA SOFÍA "Te:nb:n l'oportunitat de millorar, a nivell educatiu, i equiparar-nos a d'altres països" Disposa d'una inlerrumpció temporal de ]'escolaritat a I'ESMUC (on va finalitzar el tercer an y) i al llarg d'a qucs l curs ha estudiat a l prestigiós Reina Sofia de Madrid. Seguirà allà, rebent classes de Zak ha r Bron i Yu ri Volgu in (aquest últim, també professor a l'ESM UC) . Els seus esforç i rendiment excel-lents s'han lrad uïl amb l'obtenció de la distinció com a Alurnna obresaliente de la Catedra de Violin del mateix Bron. Sens duble, un incentiu més per a aquesta ta lentosa i perseverant violinista n ascuda a Girona fa només vinL-i-dos anys. per RUT MARTÍNEZ 8 ESMUC -Què implic.u aquest reconeixement del Reina Sofío? -Es tradueix en l'obtenció d'una beca completa que finança el cost dels estudis per a l'any vinent al Reina Sofia. També, a nivell institucional. aquesta menció comporta que durant l'acte de cloenda de l'any acadèmic. que té lloc al Palacio Real de El Pardo, lliurin la menció corTcsponcnt a cada càtedra en un acte que presideix la mateixa Reina. - 1 un ony després de cursur els teus estud is en aquest centre, com valores l'experiència'! - Dc mu ncrn molt positiva, sobretot pel nombre i qua litat de les classes amb els professors d'instrument. Fins a cert punt, l'ensenyament és més intensiu. constant. Comprimit. Està estructurat deixant molt temps per estudiar i fer les coses de manera tranquil-la, assimilant les obres, els exercicis. I. sobretot, treballant moll. No existeix el concepte "cap de setmana". Senzillament, estudies de manera regular amb gent d' un nivell magnífic. - Quins avanta tges planteja, per tant, aquest sistema? -Sens dubte. és el model perfecte per als instrumentistes: dóna prioritat total a l'estudi dc l'instrument. Crec que ha de ser així en tant que és l'opció que has escollit, la teva aposta professional i personal. Tot ho centralitzes en això. L'instrument es converteix en el vèrtex de tot l'estudi. és l'assignatura de la qual s'imparteixen més hores, es programen concerts, accedeixes a classes magistrals. I tot plegat partint d' un model personalitzat perquè som molt pocs estud iants: tots ens coneixem, tant els alumnes com també els professors - aquests últims segueixen molt directmncnt la teva trajectòria. Pel que fa a les assignatures teòriques són molt flexibles i parteixen d'un plantejament semblant al que apli~~ I'ESMUC: s'estudia percepció auditiva, anàlisi cenyida. en el meu cas. al violí clàssic ... I a tot això cal sumar-hi l'instrument complementari (el piano), els idiomes (alemany, anglès, etc.), Ics cambres (trio, quartet. etc) ... Per tant, un currículum notablement reduït però molt més especialitzat. - Per què vas escollir el Reina Sofia? -Principalment, pel professor. Sentia, també. una necessitat personal de canviar d'aires. Vaig conèixer Yuri Valguin i cm va animar a fer les proves per accedir al Reina Sofia. De Zakhar Bran en coneixia, naturalment, la trajectòria com a concertista i professor. entre altres, de Vera Martínez i Abel Tomàs. ambdós del Quartet Casals. o de Ka i Gleusteen, també professor dc I'ESMUC. Em va semblar una molt bona opció. El canvi de centre i de ciutat va ser. també i principalment, una manera de marcar-mc noves fites. - Hi ha, musicalment pnrlont, més oporh.rnitats a Madrid que a Barcelona'? -Si ens fixem en el model del Reina Sofia, per exemple, és cert que l'Escola et facilita molt l'entrada en els circuits concertístics. I no parlo com a intèrpret sinó com a oïdor: a Madrid actuen molts grans noms, hi ha molles més sales en funcionament que a Barcelona, on l'activitat continua molt centrada en la programació realitzada als grans espais (penso, és clar, en L'Auditori o el Palau). Allí hi ha auditoris com ciJuan March, i espais com el Monumental. el Real, la temporada del Cor i l'Orquestra dc RTVE, l'Orquestra acional, la programació de cambra... I, també molt interessant, aquesta amplitud d'oferta inclou tots els gèneres. - A hores d'ara, tens clares quines són les teves preferències com a músic? - La veritat és que estudiar al Reina Sofia m'ha fet sorgir molts dubtes ... - De quin tipus? -Quan estudiava a I'ESMUC col-laborava amb grups molt diversos. Era, lins a cert punt, una manera de viure que m'agradava. D'ençà de la meva anada a Madrid, cm costa imaginar una trajectòria únicament bastida com a solista. M'encantada gastar lo meva vida musical fent cambra perquè penso que és igualment complicat traçar una bonn trajectò!Ía com a gtup que una gran caTTera com a solista. Trobar un grup de músics amb qui comparteixis una mateixa manera d'entendre la música, amb qui et plantegis els mateixos dubtes ... És moll complex. No obstant això, no renuncio al fet de preparar algunes oposicions per a una orquestra. Ser músic et dóna l'oportunitat d'allargar al màxim el teu període de fonnació. Estudiar al Reina Sofia m'ha fet veure que el més important és treballar molt i bé. La feina garanteix que Ics coses es vagin posant al seu lloc; t'ajuda a ubicar-te. - Quins són, ara per ara, els teus referents? Q uines trajectòries segueixes amb major interès? -El Quartet Casals, sense cap mena dc dubte. És un exemple a seguir. Parlem de quatre persones joves que han treballat moll dur, que s'han implicat en un projecte i que són magnífics intèrprets i professors. També excel-lents persones. El seu èxit renecteix que la perseveram;a, el treball i l'esforç obtenen recompensa. Es el ptimer quartet, com a tal, residen t a Barcelona, que interpretativament s'ha fet un lloc destacadíssim dins el panorama internacional. Són músics que han treballat amb gtans mestres, tant individualment com també a nivell col· lectiu. I això expli~1 que tinguin sempre noves idees per aportar. - Defineixes, en aquest cas, el perfil de músics excel·lents que són, també, bons mestres... S'acompleix sempre, aquest binomi? -Si més no, sovint. Penso en Bran i Valguin. per exemple, que ho saben tot del violí. Qualsevol dubte, a tots nivells, sobre qualsevol època... T'ajuden a treballar. Són gent que ha compartit vida amb grans músics. -Un article recent publicat al diari El Pafs incidia en el suposat baix nivell de la corda a Espanya. Què et semblen aquest tipus de valoracions? Són només apriorismes? - o és del tot ce11. Penso en festivals com el de Santander. Paris o Berlín. etc. A lot arreu hi ha alumnes espanyols. Cada vegada més. Estem assistint a un canvi generacional. Hi ha de tot, aquí i a tot aneu. La fonnació que es dóna aquí és cada vegada millor. I per valorar el canvi, ens cal una major perspectiva. El nivell musical d'un país no s'apuja en un o dos anys. Ara tenim l'oportunitat de millorar, a nivell ed ucatiu, i equiparar-nos a d'altres països. Com? Treballant des de la base. I marcant-nos objectius a mitjà tem1i ni. -Com planteges el nou curs al Reina Solin? -Absolutament centrada en l'estudi dc l'instrument. És la meva aposta. Un bo/o no sol ser contraproduent però tots necessitem una època en la vida en què ens cal donar prioritat a l'estudi. Per millorar i créixer a lots nivells. C R rT I CA ili:l•J¡f;j,i,(j Al voltant del simfonisme català TEMPORADA OSC. Dir.: Manuel Valdivieso. Salvador Pueyo, Carles Guinovart, Joaquim Serra. l'AUDITORI. 19 DE JUNY DE 2008. per Francesc Taverna-Bech A mb notable afluència de públic es va celebrar el concert extraordinari que I'OBC dedicava al món simfònic dels compositors catalans i diguem ja des d'ara que l'orquestra barcelonina va oferir una actuació força espectacular sota la direcció de Manuel Valdivieso. Encara que sigui comentant en sentit invers l'ordre del programa, com tantes vegades que escoltem les lm presions camperoles de joaquim Serra en la seva versió original per a cobla, la seva música ens va transportar a un temps en què la música catalana, havent superat les influències del wagnerianisme i pintoresquisme de l'esperit nacional , semblava encaminat·-se cap a la pinzellada vital i lluminosa del que hauria pogut ser una visió a la cata- Jana d'uns conceptes plenament identificats amb el sentiment del mediterranisme, amb el que suposa de visió del món hel·lenistic i del color de la música eclèctica de Ravel. Segurament amb unes altres ci rcumstàncies existencia ls Serra hauria pogut aprofundir en aquesta línia d'un simfonisme ben estTucturat i definit en la coloració i en l'espontaneïtat de la forma. Potser el Moviment Simfònic de Carles Guinovart podria conceptuar-se com la contimiitat d'aquest estil concís en els contrastos, dotat d'una Lluminositat que acostant-se al món orquestral de Mahler - sense epigenismes, però sí amb la sinceritat del veti ta ble artista- ens ofereix una admirable renexió de com s'ha de compondre amb MANUEL VALDIVIESO coherència i expressivitat per donar forma a un tot orgànic que transcorre poèticament a través d'unes idees que. arrelant-se en els conceptes serials, estableixen una sintesi ben interessant com és la contraposició del lirisme med iterrani amb la densitat del pensament intimista propi de la cultura centreuropea. Amb vergonya pel que significa de manca de suport a la nostra música, constatem que l'audició d'aquest bellíssim Moviment simfònic tomava a escoltar-se a Barcelona després d'un lapse dc 32 anys. Veritablement , els nostres regidors de la música han pensat d' una vegada a impu lsa r el simfonisme català? El concert havia començat amb la Simfonia de Salvador Pueyo que, composta entre 2006 i 2007. Li havia estat encomanada per I'OBC. Cert, el tetme de simfonia sempre imposa, i no podem ignorar de cap manera tot el que hi aportaren els Haydn, Mozart. Beethoven; Schumann, Brahms, Mahler, Sibelius i Xostakóvitx ... I ben cert, la conrribució de Sa lvador Pueyo en aquesta imponent constel·lació d'autors palesa el respecte cap al gènere, el qual , si més no, culmina el repertori simfònic. Fins a cert punt la composició de Pueyo alena veritable vocació dramàtica per expressar amb tens lirisme i una certa reiteració en el plantejament orquestral, l'inquietant existència del món d"avui. Veritablement, pàgines com aquesta de Pueyo. com la de Guinovart i la dc Serra, així com les de tants altres compositors de casa nostra, caldria escoltar-les amb més freqüència, ja que el simfonisme català té dret a fer-se escoltar. Gran intensitat musical CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. llurs Rodrfguez Salvà, piano. Dir.: David Giménez Carreras. Manuel de Falla: El sombrero de tres picos: "Danza del molinero, farruca". Beethoven: Concert per a piano i orquestra núm. 4. Brahms: Simfonia núm. 2. PALAU DE LA MÚSICA.l4 DE JUNY DE 2008. per Llu ís Tru llén L a temporada 2007-08 de la Simfònica del Vallès va arribar al seu punt final amb un programa de gran intensitat musical, tant per les obres programades com per l'alt nivell interpretatiu plantejat. Concert dedicat a la memòria del d irector Ataúlfo Argenta en el cinquantè aniversari de la seva mort i que el seu l'ili, el reconegut comentari sta Fernando, va glossar amb unes paraules emotives de record. Un just homenatge a un di rector que es trobava, als seus quaranta-cinc anys, en el punt àlgid de la seva carrera i que ja tenia programats els enre- gistraments de les integrals simfòniques de Beethoven i Brahms amb les filhannòniques de Berlín i Viena. I res millor que iniciar el programa amb una obra com la "Danza del molinera" d'El sombrero de tres picos, pàgina que com tot el gran repertori, Argenta coneLxia en profunditat i que la Simfònica sota direcció de David Giménez Carreras va oferir-nos amb una versió plena de ritme i color. La possibilitat d'esco ltar Lluís Rodríguez Salvà (primer premi d'El Primer Palau de l'any 2000), va permetre'ns admirar un artista d'una solidesa interpre- LLUIS RODRIGU EZ SALVÀ tativa inqüestionable, de sonoritat àmplia, refinat en el romanticisme beethovenià. elegant en la dicció de l'oníric moviment central i d inàmic i amb pulsació nítida i articulació precisa en el decurs dels temps extrems del concert. Un Beethoven intens, aprofundit, refinat, que mostra la vàlua d'aquest artista. que com molts altres pianistes catalans dc la seva generació evidencien un nivell interpretatiu de primer ordre. ja a la segona part la Simfò- nica va endinsar-se en la Segona de Brahms, en una versió més tendent a potenciar els elements melòdics portaclors d'aquella volada poètica romàntica que no a aprofund ir en la dimensió harmònica i de joc de textures. Una versió diàfana, però mancada d'un major accent en les textures simfòniques i que. en definitiva, va corroborar el bon moment de I'OSV i la trajectòria sempre en ascens d'un director com David Giménez Carreras. 25 361 'Luisa Miller' entre el ''sf' i el ''no'' n:MPORADA LICEU. Luisa Miller de Giuseppe Verdi. Llibret: Salvalore Cammarano.. Roberto Frontal i. Giacomo Prestia.lrina Mishura. Samuel Ramey. Nino Surguladze. Josep Fadó. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Oir. d'escena: Gilbert Oeflo. Dir. musical: Maurizio Benini. Coproducció: Gran Teatre del Liceu-Opéra National de Parrs. LICEU. 19 DE JUNY DE 2008. per J. Comellas o és el mateix l'expressió "per un sí, per un no" que "sí però no··. La primera remet al pla de l'apreciació subjectiva i el segon a l'objectiva , tot remarcant tanmateix una imatge contradictòria o com amínim ambigua. La versió que s'acaba d'oferir al Liceu de Luisa Miller es mou justament en l'arc que va del sí al no, però no el que va del'"per un sí. per un no". I això va l perquè es tracta d'una obra en la qual la dimensió subjectiva no té e l ca mp abonat, ja que tot en ella és molt clar i molt diàfan, sense marge per a la polisèmia i per a interpretacions intel·lecluals cor.nplexes. Té uns límits molt clars de N grandesa i transcendència i també de factura, de morfologia i fins i lot de pes en el conjunt de l'obra de Verdi. Per això tot queda molt a la vista, sense possibles segones lectures, incloent-hi un argument, simplificat de la font original de Schiller, que mostra els aspectes més perifèrics d'aquesta font, no pas els més profunds. I aquí entrem decididament en els "sí" i els '·no". Sí absolut i principal a una interpretació modèlica de sensibilitat, bellesa de veu i capacitat emotiva de Krassimira Stoyanova; sí extensible també en la mesura de la menor importància del paper a lrina Mishura (Frederica) i també a un Aqui les Macha- KRASSIMIRA STOYANOVA I AQUILES MACHAOO do que va anar de menys a més sense fer res excepcional. Sí menys convençut per a Samuel Ramcy, sobretot per la presència imposant encara que la veu no estigui a la mateixa alçària. Sí, molt ombrejat per a Roberto Frontali i per a Giacomo Prestia, aquest amb la seva grisa actuació no va recordar el seu digne fer en el proper Don Car/os. Sí per l'ofici , que no per la classe. per a la batuta de Maurizio Benini i "no" sense reserves per a una producció sense alè poètic, d'una convencionalitat plàstica aclaparadora, i sense dotar de nervi dramàtic el discurs argumental. Ja ens agrada que de tant en tant ens estalviïn "invents", però no a costa de la renúncia a la imaginació. Definitivament força "sí" i força "no" en justa correspondència a una obra que no és ni absolutament "sí", ni absolutament "no". ' Opera sobre la llibertat MARIANA EN SOMBRAS d' Alberto Garcia Demestres. Text: Antanio Carvajal. Oir. esc.: Xavier Albertí. Olivia Biarnés, soprano. Enric Martfnez·Castignani, baríton. Marco Evangelisti, piano. L'AUDITORI (SALA MARTORELL). 3 DE JULIOL DE 2008. per Mercedes Conde Pons om resulta manifestament i malauradament habitual, és difícil veure programades les obres dels compositors catalans. tant les dels contemporanis com les dels ja traspassats, a la seva terra. En un mateix dia, el passat 3 dc ju liol, Barcelona acollia dos concerts dedicats a l'obra de tres compositors catalans: Felip Pcdrel l i Robert Gerha rd al Gran Teatre del Liceu, Albcrto García Demestres a L'Auditori. Un fet que obligava a triar entre una i altra opció i, per tant. limitava encara més les possibilitats dc gaudir d'una obra no gaire sovint interpretada. C 26 362 L'Auditori de Barcelona, en el marc del Festival Grec 2008, acollia l'òpera de cambra del polifacètic compositor català Al berta García Demestres, Mariana en sombros. Una òpera composta per encàrrec de la Concejalía de la Mujer del Ayuntamiento de Granada i estrenada al Auditoria Manuel de Falla de Granada l'any 200 1. Mariana en sombras, amb un poètic text d'Antonio Carvajal, explica els darrers moments de Mariana Pineda, abans de morir al garrot vil per defensar les idees liberals i negarse a delatar els seus companys liberals. L'atractiva partitura de l'òpera i una posada en escena -que es podria classificar en termes avui en boga com semiescenificada- de Xavier Albertí, que posava l'atenció a la situació dels intèrprets al voltant d'un eix immòbil -el piano- i un tractament gestual molt acurat, van atorgar l'èxit de rebuda del públic. Els intèrprets: la soprano Olivia Biarnés, el baríton Enric Martínez-Castignani, el pianista Marco Evangelisti i el mateix compositor, García Demes tres, van donar vida a una part itura que té com a al· licients principa ls una llibertat crea tiva difíc ilment classificable, de gran expressiv itat passional alternada amb un lirisme en què tant la part pianística com la vocal tenen dosis iguals de protagonisme. Una obra en què per sobre de tot s'observa la recerca de l'atractivitat i la transmissió de la intensa re lació entre el malvat Pedrosa i l'heroica Mariana Pi· neda. En el pla interpretatiu va destacar la magnífica prestació al piano de Marco Evangelisti, així com el fort retrat de Pedrosa que va desenvolupar Enric MartínezCastignani, amb uns mitjans vocals molt sòlids i un timbre totalment adequat al rol. Olivia Biarnés va acusar un fort nerviosisme que es va fer manifest en una veu massa sovint tensa en el registre agut i amb tendència a la desa fi nació, malgrat posseir uns mitjans vocals de gran qualitat. Alberto García-Demestres va prendre la part del Dauride -tant nan·ador com veu interior- que acompanyava el desenvolupament dc la trama emocional entre tots dos protagonistes. Més Gerhard, si us plau ORQUESTRA SIMFÒNICA ICOR DEL GRAN TEATRE DEL LICEU. Solistes vocals: Ana lbarra, Marina Rodríguez-Cusi, Angelica Mansilla, Jeffrey Dowd, Josep Miquel Ramon i Stefano Palatchi. Narrador: Josep Maria Pou. Direcció: Antoni Ros Marbà. LICEU. 3 DE JULIOL DE 2008. per J . C. C. xcel·lent idea c?ntrastar e n un mateix progra ma mestre i deixeble. Tanmateix el resultat posa a prova una vegada més que si Pcdrell va saber ser un gran inductor que molts dels seus deixebles e nriquissin i projectessin el seu geni, el propi d'ell com a creador no va aparèixer mai amb la plenitud del dels seus discents. Després d'un llarg silenci, la seva obra. ni que sigui molt escadusserament, es va escampant arreu de les nostres programacions i sempre s'arriba a la mateixa conclusió: domini exccl ·lent de l'ofici, referents moll propis de la música dominant a l'època i E escletxes que s'obren al geni, però que mai no acaben d'eclosio nar en quelcom h·anscendent. Les escenes de La Celestina que es van oferir constitueixen una nova prova. aquí ben acomboiada per una interpretació de bon nivell. Gerhard ja és una alt111 cosa; és el gran compositor català avantguardista i en ell sí que el geni es manifesta arreu i d'una manera particular en aquesta versió de La pesta. l'extraordinària cantata profana basada en la novel·la homònima d'Albert Camus. Qui hagi tingut el ptivilegi d'haver llegit la novel·la podrà copsar amb més preci- sió fins a quin punt Gerhard va saber traduir el clima angoixant que s'hi respira. el corrent intelioritzat de tensió que progressivament es va concretant, la cremor somorta que es desenvolupa amb precisió matemàtica. Tanmateix sense deixar de banda un cert deix d'optimisme sobre la condició humana contrastat per un final-la metàfora del perill de retorn dc la pesta a qualsevol moment a qualsevol ciutat feliç- que deixa l'ànim definitivament atuït. Obra grandiosa molt ben explicada per l'equip artístic, amb una direcció magistral d'Antoni Ros Marbà, una Orquestra en el seu sostre qualitatiu més òptim i uns cors de protagonisme destacat que van en tendre molt bé l'ob11!. josep Maria Pou va ser un narrador més d'escola brechtiana que romàntica, opció que encaixa plenan1ent amb el contingut de l'obra. \o..,.. ------------------------- - - - - - - - - - - --- - - - - --------- - ----------- - - -- -- - ------~-\- - -- -- ~-- - ------""f'"' (.'\y llJ' 0)?.;:§· Dits com ratolins CONCERTS D'ARO. Javier Perianes, piano. Haydn, Beethoven. Mompou, Schubert. ESGL~SIA DE SANTA CRISTINA D'ARO. 28 DE JUNY DE 2008. per Xavier Chavarria A l número anterior d'aquesta Revista coincidien dos escrits (l'editorial i el "Dietari .. .'' d'Antoni Batista) on es denunciava la proliferació de festivals d'estiu despersonalitzats. amb programacions confuses. superficials, model calaix de sastre on tot cap, i es reivindicava la coherència. la claredat i l'origina lita t d'algu ns programadors. Do ncs bé, a fin al dc juny nai xia a Santa Cristina d'Aro un cic le modèlic, dels que conviden a l'optimisme. Concerts d'Aro proposava cinc recitals de grans pianistes de la nova generació o de joves tale nts a punt d'esclatar, tant estrangers com de casa nostra. El concert inaugural ja va ser tota una declaració de principis: el bateig va anar a càrrec de Javier Perianes. un pianista talentós i amb una carrera internacional fulgurant, que va convertir el seu recital en pura poesia. en una exhibició de maduresa, sobrietat i inteHigència. r ens va fra par especialment el formidable ventall de sonoritats que va ser capaç de treure del piano: cada peça va tenir un so particular i adequat. talme nt com si canviés d'instrument. Amb una tècnica excepcio nal i una concepció molt meditada de l'obra, Perianes construeix minuciosament el so de cada acord, de cada nota, amb una subtilesa aclaparadora. En les Sonates núm. 40 i núm. 51 de Haydn va fer sonar el piano com un pianoforte. amb un staccatto JAVIER PERIANES net, precís i molsut , mentre que e n la Sonata núm. 12, op. 26 de Beethoven ens va fer viatjar a un alt re món sonor. e loqüent. vehement. a voltes arrauxat però pulcre i ple de matisos. Tot està escrupolosament mesurat. però és absolutament natural. La titànica marxa fúnebre del tercer temps va ser l'epicentre d'una versió fonda i intensa. A la segona part. Perianes va tocar una selecció de la Música callada de Mompou amb l'esperit contemplatiu i evocador que l'obra requereix; i va c loure el concert amb els quatre Impromptus O 899 de Schubert, dels quals va esprémer el to més romàntic però en una lectura molt personal, poètica i emotiva que en algun passatge va provocar certa eshidència (o és que el piano li q uedava petit!). Potser va fallar un xic de presència de la mà esquerra al segon Im promptu, i més pes e n les onades de so que Pc1ianes sobrevolava més que no pas tocava. O potser érem davant d'un medium: en tocar aquests Impromptu s. Schubert. segons un amic seu. feia anar els dits -com ratolins., ... 27 363 La Barcelona viva de Guinovart CAMBRA A L'AUDITORI. Cambra OBC IV. Albert Guinovart, piano. David NeHo, narrador. L'AUDITORI (SALA MARTORELL). 9 DE JUNY DE 2008. per M. C. P. uan la calor de l'estiu estreny i es fa difícil suportar la xafogor d' una ciutat propera al mar com és Barcelona, pot ser molt bona solució refugiar-se en l'espai tancat d'una sala de concerts refrigerada. En una nit precstiuenca, Albe1·t Guinovart va presentar davant el públic barceloní el seu particular retrat d'una ciutat que coneix, Barcelona: un retrat àcid i trist, malenconiós i artístic, juganer i burlesc. amable i acollidor. Guinovart, dirigint des del seu seient al piano els membres dc l'O BC que formen el grup instrumental Cambra OBC IV: David Roscll (trompa), Mireia Fanés (trompeta), Vicent Pérez (trombó). Pablo Fcrnandez (tuba) i Gratiniano Murcia (percussió), va fer partícip el nombrós públic que om plia la sa la de cambra dc L'Auditori d' una obra molt més que purament instrumental. un retrat autèn- Q tic i personal de la seva ciutat, en què tothom es pot veure reflectit i que tothom pot reconèixer com a seva. L'encert d'aquesta Ciutat que viu radica també en la participació d'una veu cora l que representa la multiplicitat de personatges evocats per la música de Guinova1i; una veu que, en la polifacètica interpretació de David Nel·lo, permetia viure personalment tot el transcórrer d'un dia en una ciutat multidisciplinària com Barcelona. La ciutat que viu naJTa un dia al bulliciós centre de Barcelona. El despertar d'una ciutat lluminosa, poc abans d'iniciar l'activitat, el ciclista que treba lla de missatger i emprèn una frenètica cursa d'obstacles en l'impossible trànsit de la ciutat, la marc de família pija que com a màxima preocupació té pensar quin serà el pròxim vestit que es comprarà o quan es farà la primera operació de cirurgia estètica, la nena a l'escola que s'ha emprenyat amb la seva millor amiga i "ja no li és amiga", els pensaments collectius i individuals dels companys de vagó de metro, el nostàlgic que recorda una nit màgica en què va recuperar el sentiment de l'amor després d'un concert... La música dc Guinovart. descriptiva i amable -com és comú al gruix de la seva obra-, amb un punt de musica l americà que tan bé sap reproduir, es mostra en La ciutat que viu lleugera i Ouida. Són punts àlgids de l'obra l'episodi en què un comercial presenta una nova fi rma dc politons per al mòbil amb versions diferents - tango, fl amenc.: . ritme hongarès. jazz...- d'El cant dels ocells en un magistral tema i variacions, com també l'acidesa del revival de d iversos leitmotiven musicals de Wagner. Mahler, Strauss o Txaikovski, posats a mode de citacions esbojarrades. Per final itzar l'obra, una tendra recreació de l'espai mític de la sala de dansa la Paloma en què, deutor del magistral mestre Bernstein, Guinovart recrea una nit de dansa i festa, en un espai d'autèntica nostàlgia barcelonina. En defin itiva, una obra fresca i emiquidora que, però, d ifícilmen t s'entendrà i gaudirà de la mateixa manera si no s'és part d'aquesta ciu ta t que viu tan redundantment barcelonina. El Vivaldi més pur COR DE LA UNIVERSITAT RAMON U.ULL Orquestra Barroca Catalana. Dir.: Esteve Nabona. Vivaldi. ESGLÉSIADE SANTAANNA, BARCELONA. 2 DE JULIOL DE 2008. per M. C. P. er marcar l'inici de la Universitat d'Estiu Ramon Llull 2008, el Cor d'aquesta universitat junt amb l'Orquestra Barroca Catalana van oferir un concert a l'ent ranyable esglés ia dc Santa Anna: tot un oasi al pur cent re dc la ciutíl! de Barcelona, on encara es respira l'aire d'antiguitat i solemn ita t d' una ciutat senyoria l. ben lluny dc l'a ldarull que el turisme dc sol i platja inunda i obvia la veritable Barcelona, la d'espais com l'esmentat. Amb una acústica del tot idònia i de veritable qualitat, malgrat una temperatura i hu- P 28 364 mitat elevada -que va fer patir en excés l'afinació dels instruments- , el Cor de la Universitat Ramon Llull i l'Orquestra Barroca Catalana van interpretar un programa íntegrament dedicat a Vivald i. El director de l'esmentat cor, Esteve Nabona, fundado r ta mbé d'aquesta formació - deutora de l'originari Ensemble Vocal Cambra' 16- va concertar amb molt d'encert els brillants Credo i Gloria de Vivaldi, separats per la interpretació d'uns breus Concerto al/a rustica i un Concerto madrigalesca del mateix compositor, en què l'Orquestra ESTEVE NABONA Ba rroca Cata lana va poder lluir la solidesa de conjunt. El Cor de la Universitat Ramon Llull també va poder lluir-se sobradament en totes dues obres corals. plenament lluminoses. En la seva inter- prelació es va poder apreciar la concisió d'un treball molt detallat tant de l'estructura interna dels passatges de conjunt com del seu exceJ.Ient so: compacte, pulcre i argentat. Un cor que, tot i la joventut dels seus membres. llueix una elevada qualitat i sobrepassa de llarg les connotacions que la seva adscripció a una enti tat estudiantil com una universitat pot significar; no es tracta aquí d'un cor universitali , sinó d'un cor format per bons músics que alhora es troben en període de formació, la gran majoria. Els solistes que es van encarregar de les parts individuals -tots tres membres del cor- van fer palès, encara de forma més patent, aquest bon gust i noblesa de so que s'aprecià al llarg de les dues obres. MITOLOGIA CLÀSSICA MÚSICA (11) a Els Inites literaris , . a musica instrum enta rnb el Terna que oferim en aquest número completem un duet de treballs en els quals un mateix nucli temàtic original, els grans mites literaris, és mostrat des de dues vessants musicals: la lírica i la instrumental. D'aquesta manera es completa una visió panoràmica d 'un dels motors més potents i generosos de la creació musical: una de les fonts més pròdigues en incitacions de la qual han begut els compositors, ga irebé des dels orígens de la història de la música. El treball que oferim no ha pretès inventadar noms i títols, sinó altrament situar el tema en els trets motors més transcendents. L'autor, en un treball esplèndid de saviesa i de vertebració, fa un recorregut a través de la història de la implicació de les dues columnes de la cultura -literatura i música- i observa com s' ha anat produint un procés evolutiu en què cada pas ha estat deutor de l'anterior i en què cada nova realitat ha esdevingut el fruit i la conseqüència natural d'aquest procés evolutiu, tanmateix contemplat des de la seva complexitat de components en joc i d'inten·elacions. Un altre dels mèrits d'aquest Tema és que el lector tindrà la grata sensació d'haver-ho conegut i après tot; ja que en llegir-lo, la visió és tan completa i és mostrada amb tanta claredat, que no fa falta afegir-hi res més. I si bé, tal com s'ha dit, el treball no vol ser un enfilall de noms, el cert és que quan aquests apareixen, ja siguin títols d'obres o compositors, la seva presència adquireix un caràcter il·lustrador definitiu, que rebla definitivament el clau d'un nucli argumental-hi insistim- poderós i savi. 29 365 a la música instrumental La humanital ha creat els mites per comprendre l'univers. La mitologia, en conseqüència, és m o.ll més que un simple enfilall de ronda.Lles més o menys pintoresques sobre déus, semidéus o herois més o m enys pintorescos. Els mites són complexes construccions simbòli ques que s'engalzen elles amb elles per formar un organisme mitològic enormem en t complex que participa tant de la poesia com de la religió com de la filosofia. L per MIQUEL DESCLOT otes les civilitzacions han desenvolupat els seus mites i les seves mitologies, encara que amb el pas del temps (i amb l'evolució vertigionosa de la ciència) els hagin relegat a la fi a un inevitable segon o darrer pla. Aquestes creacions mitològiques han sobreviscut, naturalment, gràcies a la literatura, fins i tot quan la religió i la filosofia que les sostenien ja han passat avall dc manera irrepara ble. La mitologia judaica s'ha preservat a la Bíblia; la mitologia grega clàssica, a la rica literatura grega salvada de la destrucció, des d'Homer i Hesíocle fin s als autors hel·lènics (i a la literatura llatina, que en certa manera n'és continuadora i conservadora); la mitologia hindú perviu a la literatura sànscrita clàssica, des dels Vedes fins a l'epopeia; la mitologia celta, a la literatura artúrica; la mitologia finesa, al Ka/eva/a; etcètera. Tractant-se, doncs, d'un afer eminentment verbal, és lògic que la mitologia sigui més rellevant a la història dc la música vocal que no pas a la de la música instrumental. Durant els primers segles de la història musical d'Occident (recordem que en música la prehistòria és molt més llarga que en arts visuals, per exemple, i que en conseqüència no coneixem gaire la relació que sens dubte devien tenir mitologia i música en temps antics), la mitologia no sembla jugar un paper fonamenta l: els textos litúrgics que són la base de les nostres primeres músiques no semblen tan in teressats en la mitologia bíblica com en la pregària, la lloança o l'evocació de la figura de jesucrist. Tampoc en els primers passos de la música profana, des de la cançó trobadoresca fins a la cançó polifònica borgonyona, no es troben traces significatives de cap integració de la mitologia grecoro- T 30 366 mana o tan sols de la bíblica. Només en ple Renaixement, a partir de l'esclat petrarquista desvetllat per l'edició del Canzoniere de Petrarca, L'any 1501, la mitologia començarà a entrar en el sistema de referències dels textos poètics musicats pels madtigalistes; així i tot, es tracta encara d'una presència tangencial. No serà en realitat fins a finals d'aquell segle XVI, quan els poetes, intel·lectuals i músics que es reunien a Florència a la famosa Camerata (primer de Bardi i després de Corsi) es proposin ressuscitar la venerable tragèdia grega, que la mitologia entrarà fina lment per la porta gran a la història de la música. El Renaixement, que l'encara med ieva l Petrarca havia impulsat amb la seva passió per la literatu ra llatina clàssica. va comportar aviat l'afany per l'estudi del grec clàssic i de les fonts gregues (Petrarca, l'intel·lectual més avançat del seu temps, el segle XlV, encara no sabia grec); la qual cosa va implicar naturalment un interès per tot allò que revelava el coneixement d'aquelles fonts fins aleshores ignorades, des de la filosofia fins a les arts, passant per la història. Un d'aquests focus d'interès, com no podia ser d'altra manera en una societat tan refinadament musical, va ser l'att dels sons a l'antiga Grècia: el 1582, per exemple, trobem Vincenzo Galilei (compositor de la Camerata i pare de l'astrònom) imitant les cançons gregues de L'antigor en un Lament d'Ugolino (basat en un dels passatges més cèlebres de l'Infern de Dante) i en uns responsoris de Setmana Santa, dels quals malauradament no se'ns ha conservat res . No és gens estrany, doncs, que pocs anys més tard aquells intel-lectuals i artistes de la Camerata experimentessin per tal d 'emulat~ a partir de tot el que havien après dels textos clàssics, el gènere de la h·agèdia, que sabien altament musical. Així, experimentant amb el que imaginaven que devia ser la tragèdia, van inventar l'òpera. l no deu ser ociós recordar que per aquells Només en ple Renaixement la mitologia començarà a entrar en el sistema de referència dels textos poètics musicats pels madrigalistes. HÈRCULES I L'HIDRA (ANTONIO DE POLLAIOLO) EL NAIXEMENT DE VENUS, DETAll (SANDRO BOTTICELLI) mateixos anys, a Anglaterra, Marlowe i Shakespeare duien la tragèdia isabelina a un esplendor paral·lel (sinó que, en el fortament musical teatre anglès, la poesia sobrepujava en calibre la música, en sentit conh·ad al que s'esdevindria amb l'òpera italiana). sia i per la música, i trobem nombroses referències òrfiques tant a la producció poètica com a la producció musical de l'època: John Dowland, en qui el llaüt emulava la lira d'Orfeu, és un paradigma del desideràtum poèticomusical de l'època; però també Lluís del Milà entre nosaltres (a la portada de l'edició d'El Maestro, de I536, s'hi poden llegir al·lusions òrfiques molt clares), o tants altres a l'Europa renaixentista (el recull de peces per a viola de mà de Miguel de Fuenllana, de I 554, es titula ni més ni menys que Orphénica lyra). De manera paral·lela a l'entrada de la mitologia clàssica en l'òpera, la mitologia bíblica es desplegava amb semblant esplendor en el gènere de l'oratori, des de l'obra primerenca de Carissimi fins a la de Handel, amb la qual cu lminaria i pràcticament moriria. L'orato ri no va tenir la força per impulsar la descendència brillant de l'òpera, que no cessaria de créixer i d'eruiquir-se fins ben entrat el segle xx. En definitiva, doncs, la mitologia s'instaHa de ple en el món de la música quan aquesta pot integrar-hi el drama. I aquesta entronització del drama, del teatre, és el que caracteritza, en totes les esferes, el petíode barroc. No és sinó per la pulsió dramàtica de l'estètica barroca que la mitologia arriba a impregnar alguna hora la música instrumental. Sobretot en el context de la música de ballet, incardinada en la tragédie lyrique i l'opéra-ballet franceses, i per tant en estreta dependència dels gèneres teatrals, però també en la música de cambra o la música per a tecla. En aquests darrers camps comencen a aparèixer exemples interessants de música descriptiva que incorporen el món de la mitologia, ja sigu i clàssica o bíblica: l'any 1700, Johann Kuhnau donava a l'estampa la innovadora Descripció musical de certs passatges de la Bíblia, en sis so- uan aquells membres de la Camerata es disposaven a crear un equivalent italià de la tragèdia grega, no van dubtar a recóner a la mateixa mitologia que informava l'antic gènere: una mitologia que el Renaixement havia adoptat com a pròpia, en la mesura que els europeus de l'època se sentien hereus de Ja Roma i la Grècia clàssiques; una mitologia, per tant, que els brindava uns temes d'interès col-lectiu, encara que pel camí es perdés el component religiós del gènere grec, que a l'antigor contribuïa decisivamen t a la comunió de tots els participants i, doncs, a la catarsi (religio al·ludeix justament a aquesta capacitat de relligar). D'aquesta manera arriben les primeres òperes: La Dafne ( 1598) i L'Eurídice ( 1600) del poeta Ollavio Rinuccini i el músic Jacopo Perí. Naturalment, ni la poesia de Rinucciru tenia res a veure amb la poesia tràgica grega ni la música dePeries podia assemblar en res a la música dels grecs, perquè totes dues eren filles del seu temps, com no podia ser d'altra manera, però el fet és que creient imitar una art antiga en van inventar una de totalment nova. És molt significatiu que tant la primera òpera conservada, L'Eurídice de Perí, com la primera gran creació del nou gènere, L'Orfao de Montcvcrdi, sc centrin precisament en el mite d'Orfeu, que ja havia tingut un paper simbòlic de gran significació durant tot el Renaixement. Orfeu encarnava per als teòrics renaixentistes el model mític a seguir per la poe- Q La mitologia s'instal·la de ple enelmónde la música quan aquesta pot integrar-hi el drama. ~e 287 31 367 wc 287 32 368 nates per a tecla; els anys 1724 i 1725, François Couperin publicava les paral·leles Apoteosis de Lully i de Corelli, en el context d'un significatiu relat de l'ascensió al Parnàs dels dos músics i d'una conciliació ftnal de les dues escoles musicals; el 1738, Johann Caspar Ferdinand Fischer donava a conèixer el seu Parnàs musical, una sèrie de nou suites de danses dedicades a cadascuna de les nou muses clàssiques (tot i que, en aquest cas, l'advocació de les muses no té una repercussió intrínseca en la naturalesa de les danses de cada suite). Fet i fet, doncs. aquestes no deixen de ser aparicions anecdòtiques, sense comparació possible amb l'aclaparadora presència de la mitologia en l'òpera barroca. Tampoc els períodes preclàssic i clàssic no ofereixen gaire més, si no és en el camp del ballet: el Don juan de Gluck, de 1761, sobre un mite modern, amb una memorable baixada final a l'infern, o Les criatures de Prometeu de Beethoven, de 1800-01, són més aviat excepcions a la regla. Val a dir que es tracta d'una època en què la investigació i posterior consolidació d'unes formes musicals específiques per al gran desenvolupament de la mús ica instrumental empenyia els compositors a una recerca formal més abstracta que no pas programàtica. Així i tot, trobem un inquiet autor clàssic, Karl Ditters von Oittersdorf. contemporani de Haydn, que va emprendre una coJ.Iecció de dotze simfonies sobre sengles passatges extrets dc les Metamorfosis d'Ovidi, en les quals aconseguia un rar equilibri entre la investigació formal i el desplegament d'un programa literari. a mitologia, tanmateix, no es trobarà en condicions de penetrar còmodament la música instrumental fins que aquesta no estigui preparada per litera ritza r-se. Un procés que estava reservat als romàntics, o a una fracció dels romàntics, en particular a la Nova Escola Germànica impulsada paradoxalment per l'hongarès Ferenc Liszt, el qual posaria a punt la noció de poema simfònic com a vehicle musical de continguts narratius o dramàtics sense el concurs de la paraula; ell mateix, per no anar més lluny, ja va presentar l'any 1856 dos poemes simfònics sobre temes nútics: Orfeu i Prometeu. Però la lliçó del seu poema simfònic com a gènere programàtic tindria molta repercussió entre altres compositors atrets per la mitologia, en particular entre aquells nacionalistes decidits a integrar la pròpia mitologia nacional en la seva obra musical. Sens dubte, el cas més espectacular és el del finès jean Sibelius. Dotat d'una ment especulativa de primer ordre, capaç d'esctiure set simfonies d'un intransigent però original rigor formal, es va servir amb gran imaginació també del poema simfònic per situar en l'òrbita de la música la mitologia finesa recollida de la tradició oral dins el Kalevala per Elias Lonnrot, al segle XIX. Va començar, de fet, amb la simfonia coral Kul/e¡vo, el 1892, i va continuar de seguida amb la Suite de Lemminkiiinen, composta per quatre poemes simfònics esctits entre 1893 i 1895: Lemminkiiinen i les noies de l'illa de Saari, Lemminkéiinen a Tuonela, El cigne de Tuorzela i El retorn de Lemminkéiinen. I encara hi tornaria amb nous poemes simfònics: Tiera. de 1898. i La filla de Pohjola, de 1906, i Luonnotar, de 1913, per a veu i orquestra. A casa nostra, malauradament, no hi ha hagut mai L APOL·LO I DAFNE (GIANLORENZO BERNINI) prou normalitat per a empreses, per no parlar ja d'assoliments, com els de Sibelius. Els dos grans poemes de Verdaguer haurien pogut informar una tradició semblant, però el cert és que no ho van fer, o no ho van poder fer (i quan el text de L'Atlàntida va adquirir finalment música va ser gràcies a Falla, un músic foraster; i Canigó va detivar més aviat en òpera, amb adaptació de Carner i música del pare Massana). Eduard Toldrà es va ah·evir amb un dels nostres grans mites amb La maledicció del comte Arnau, el 1930, però no va anar més enllà. Naturalment, la irrupció d'altres mitologies perifèriques a la història de la música no va significar pas la desaparició de la mitologia clàssica. Sibelius mateix va escriure Pan i Eco el 1906, i Nielsen, Helios, el 1903, i Pan i Sirinx, el 1918. Stravinsky, al seu torn, que escrivia ballets sobre temes mitològics de l'antiga Rússia a L'ocell de foc, l'any 191 1, o a La consagració de la primavera, el 1913, es giraria cap a la mitologia grecoromana en el seu període neoclàssic: Apol·lo i les muses, el 1927-28, i Orfeu, el 1947; però també al començament del seu període serial: Agon, el 1953-57. Per no parlar d'obres vocals com Oedipus rex, de 1926-27, o Pérséphone, de 1933-34. Malgrat els dramàtics canvis en la utilitat social de la música culta. la mitologia no ha caigut mai del tot dels interessos dels creadors. A l'obra d'autors com Luigi Dallapiccola o Hans Wemer Henze, per esmentar-ne només dos, els temes mitològics ocupen un lloc remarcable, tant en la música voca l com en la música instrumental. No es tracta pas de fer una llista de tots els autors que han incorporat una mitologia o altra a la seva música instrumental, i per tant crec que ho podríem deixar així. D'alh·a banda, per acabar, convé no perdre de vista que la música instrumental constitueix històricament un breu apartat de tota la música que hem heretat, que és majoritàriament vocal (i és a la música vocal que pertany, per dret natural, la mitologia, al capdavall una creació verbal). RETRAT ta i(jlf;iir;i El vam poder veu re al capdavant de l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya aquesta temporada passada, amb un programa dedicat al seu mestratge en autors francesos com Fauré, de qui va dirigir la suite de Pelléas et M élisande, op. 80; de Bizet, amb la Simfonia núm. 1, i Chausson, de qui va fer la Simfonia en Si bemoll1naj01~ op. 20. Vam poder comprovar el seu gran tacte amb la batuta a l'hor a de dibuixar els milers de matisos que exigeixen aquestes obres i el temperament d'una generació que encara conserva el regust d'aquella França d'entreguerres. Michel El gran ''chef'' de la música francesa per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA - És la primera vegada que dirigeix l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya? -Sí, és sorprenent. oi? - Hi ha a lgun motiu en concret perquè no ho hagi fet abans? -El primer, que jo estava molt ocupat, i el segon, q ue ha estat la primera vegada que m'inviten formalment. -Com ha trobat l' Orquestra? - He trobat que és una orquestra molt sensible, que, corn totes les orquestres del món, necessita treballar, és normal, però que té unes característiques bàsiq ues que m'agraden sobreto t en la mesura que jo sé que puc aporta r coses noves, en l'àmbi t del color, de la manera dc fer la música, amb la imaginació. La música no ha canviat mai, és la manera de fer-la, la interpretació, que ha canviat. Ara hi ha una altra generació de directors i de solistes que fa la música d'una a ltra manera. No dic que sigui millor, sinó que és diferent. Jo sóc d'una generació en la qual les orquestres tenien una personalitat. Era abans de la mund ia lització. Les orquestres representaven una cultu ra, la tècnica, l'escola; representaven, sobretot, una escola. Avui dia no les d istingeixes. Si escoltes una orquestra, sense saber quina és no la pots reconèixer. El que jo temo és que es vagin convertint a poc a poc com Vu illon i. per a mi, això és la mort de la música. És la meva opinió. Jo comprenc molt bé que els directors d'orquestra actuals recorrin tot el món i vuguin trobar sempre el luxe de Vuitton. És lògic. Per això, durant trenta-cinc anys he treballat com un boig per intentar fer una orquestra que tingui la imatge de la música francesa i, evidentment. la meva pròpia imatge. Una orquestra amb colors específics, ot;ginaJs. Sóc un apassionat del so, del color, l'elegància, els matisos, tot el que representa la música francesa. Avui dia, el 80% dels programes són alemanys: Mahler, Strauss, etc., i les orquestres toquen molt fort, cosa que no suporto. La música d 'origen germànic pot ser interpretada per un di rector mediocre, per un am b talent i per un amb molt de talent i no es percep gaire la d iferència. La música està allà, sembla inalterable. Només en els casos genials és q uan se sent que transcendeix d'una manera magnífica. Però amb la música getmànica, la qua- 33 369 34 370 litat del director no l'afecta tant. En canvi, si la música francesa la dirigeix un d irector med iocre. està immed iatament perduda, desapareix. Per això es toca cada vegada menys, perquè cal tenir certes claus especials. És com una flor fràgil, que de vegades no la pots ni tocar, per no fer-la malbé. Aquesta és la gran diferencia, sobretot amb la música posterior a Debussy, com Ravel o, més cap a aquí, Dutilleux. Sempre es tracta d'una aq uarel·la, no d' una tela a l'oli, i av ui dia les o rq ues tres només toq uen com si pintessin a l'oli. - Q uin procés s'ha de seguir per desenvolupar aquesta sensibilitat que exigeix la música francesa? -Evidentment, això no es pot aconseguir de seguida. Aquesta setmana amb I'OBC m'ho he passa t molt bé, perquè ja coneixia la sala el 1999. en un festival; té molta qualita t, però té límits acústics c¡ ue ca l resoldre absolutament. ts una mica dura. Però està molt ben feta. lli havia vingut amb la meva orquestra diverses vegades. No sóc pretensiós. de cap manera, però necessitarien quatre mesos per mad urar aquest repertori. Estan molt ate nts i perceptius. Estic segur que aq uesta o rquestra podria fer un camí molt bo. És un gran plae r poder dirigir-la. Chausson és una mica wagnerià, germànic, però el lirisme i el pensament musical és essencialment francès. La música alemanya, a part de Bruckner, que adoro, ocupa un moment definit, té una estructura claríssima. En canvi. la música francesa és completament diferent, és la música de la felicitat, de la lleugeresa del so, com Renoir o Pissarra, fins i tot quan és trista. La música alemanya. quan és d ramàtica, és terrible, és rotunda. Però la música francesa. fins i tot quan tracta de la mort, és dolça. La mort de Mélisande de Fauré és una mort tendra, no és patètica, tràgica. I la mort de Mélisande del Pelléas és la més extraordinària de tota la història de la música perquè no hi ha res, és el paroxisme de l'art, és el gran buit. no hi ha res. La fi de Pelléas és una dc les me ravelles més grans del món. Però no és una música que l'entengui tothom, perquè té una gran subtilesa. una finor molt estranya. Ahir vaig explicar aquesta anècdota verídica. És una història fantàstica. Richard Strauss, que indiscutiblement era un músic genial, va venir a escoltar Pelléas a l'Òpera Comique La música francesa és estranya a totes les altres, excepte a la russa i a l'espanyola. Amb aquestes hi ha punts , en comu. convidat per Romain Rolland, i quan ja estaven tots dos, al cap de pocs minu ts Strauss li va preguntar: "És que serà així fins al fina l?" "Què vols dir?", li va pregun tar Roma in Ro lland. "És que no hi ha cap música, aquí dins!'' Ui! Ten·ible, és extraordinati. Això demostra que és un altre món. Resta alguna cosa d'estranya, de suposat, perquè sembla incre'tble que un músic com ell, amb els coneixements que tenia, estigués tan sorprès d'aquesta música, que està tan propera del silenci, que és quasi immaterial. Va dir que era molt Tefinada, molt elegant, però que no hi havia música . Aq uesta frase la podem relaciona r amb el que dèiem fa un moment que la música francesa és tan especial de tocar com de comprendre. La música francesa és estranya a totes les altres. excepte a dues: la música russa i la música espanyola. Amb aquestes hi ha punts en comú. - Quin paral·lelisme troba entre la música russa i la música francesa? - Ravel, que jo he enregistra t molt, q uan es va presen ta r - i no hem d 'oblidar que no va tenir cap premi!-, als inicis, escrivia com Rimski-Kórsakov, tenia la mateixa orquestració. I, alhora, és important remarcar que Ravel és espanyol. També trobem aquest esperit en Poulenc, més tard. Avui dia la música francesa ha desaparegut de Ics programacions mundials. Es toca molt poc, potser només el Bolero i poques coses més. - 1 a què ho atribueix i quines conseqüèn cies creu que té? -Segurament respon al temperament actual, que busca la perfecció tecnològica en tot. Això provoca que les orquestres s'assemblin. es distingeixin cada vegada menys. Només es toca Mahler, Brahms, i amb l'excepció de Xostakóvitx, que està molt allunyada de la manera de tocar la nostra música. És una altra paleta, completament diferent. -Quins records l' han marcat més dels principis de la seva traj ectòria qua n e ra percussion ista? -N' hi ha molts. En primer lloc. vaig voler tocar en una orquestra, encara q ue vaig començar mo lt ta rd, per dues raons, p ri mer perquè m'havia de guanyar la vida i, en segon lloc, per constatar per què es tocava bé amb alguns directors 1 amb d'altres no. Tinc tota mena de records. Als anys cinquanta i seixanta hi havia moltes orquestres a París: la Société des Concerts, l'Opéra, la Lamoureux, amb grans personalitats i amb un so que no es trobava enlloc. No hi havia fagot, hi havia el basson. Ara tothom toca el fagot. i si ho sentís Ravel, es remouria en la seva tomba. Era l'escola francobe lga, ara és l'escola russa. És bona per a altres coses, però no per a la nostra música. No hi té res a veure. jo estava fascinat per alguns, com Charles Münch, André Cluytens, o Paul Paray, que són els que m'impressionaven més entre els francesos. També venien a dirigir e ls ale ma nys, com Klem perer o Schuricht, i els espanyols, i els catalans. entre ells Eduard Toldrà. Ni ngú el coneixia. Tenia els cabells blancs, fumava ... Tenia l'encant de Münch. Era el contrari dels directors d'ara que són precisos com rellotges, però quan feia la Ibèria d'Albéniz, amb un sol gest tenies tota l'Espanya allà, el so de l'orquestra es transformava. l així és com RETRAT i~. (i(jli;1if;i EVA GUillAMCT ha dc ser un bon director, extraordinari. Era músic de cap a pcus. Per això, volia comprendre per què hi havia diTectors que ens agradaven i d'altres que no. No hi ha una escola per a això, és molt difícil de determinar. Podem millorar, però si no s'aconsegueix la comunicació adequada, no s'aconsegueix mai. Si no et sens a tu mateix, és impossible. Els músics no s'equivoquen mai. El públic, de vegades. Els músics, en els assajos, ho saben de seguida. -Després d'aquest període com a membre d' una orquestra, quan va venir el moment de prendre la decisió d'esdevenir director? - Em vaig presentar al Concurs de Besançon, e n el qual he esta t jurat aquest any. Després em van proposar anar a Amèrica del Nord o de quedarme a França i jo no volia desertar, volia quedar-mc. Potser cm vaig equivocar, qui sap. La vida hau ria estat diferent, llavors. i jo volia llu itar al meu país, que és un país molt difícil per a la música. - Per què diu que és difícil? - França té una relació amb la música que no és natural, en primer lloc, i que no és forta. Els francesos no s'interessen pel patrimoni musical; per la pintura. per la literatura. sí. però per la música molt poc. Alemanya, en canvi. és un país que té una relació fonamenta l amb la música. hi ha 150 orquesh·es. A França, n'hi ha dotze. - Però França ha tingut grans períodes artístics, també per a la música ... -Entre les dues guerres. hi va haver un període esplendorós. això és cert. Però no s'ha perdut. ara no té res a veure, hi ha un gran empobriment. -Llavors, després de decidir de quedar-se, ja va ser nomenat director de l' Orquestra de Tolosa de Llenguadoc? -Sí, primer alguns anys a Metz, després director del Capitole de Tolosa de Llenguadoc, de l'òpera. i després vaig anar a Dresden, i ara sóc lliure! - Amèrica era el punt de referència quan va començar? -No era la referència, però en aquells anys a Toronto buscaven un direc tor, i hi havia la possibilitat d'anar-hi. Dc fet, vaig anar a dirigir als Estats Units, als anys seixanta, quan vaig conèixer Cop land , q ue va ser formidab le. Després, quan vaig anar a Tolosa dc Llenguadoc tenia un sol objectiu, a més de dirigir grans produccions, que era el d'enregistrar, sobretot enregistrar música francesa. Durant tota aquesta etapa de la meva vida vaig poder enregistrar una gran quantitat de discos. més de cent, era la meva obsessió. He pogut fer moltes gires amb aquesta orquestra, volia que fos una ambaixadora dc la música francesa. Ho vaig poder realitzar durant molts anys, fins que arriba el moment en què tot ha d'acabar, i també és bo, que acabi. L'Orchestre du Capitole de Tolosa dc Llenguadoc va esdevenir l'orquestra simfònica i de l'òpera alhora. i això impedia fer les mateixes gires internacionals que feia anys enrere, això va ser un dels factors que em van empènyer a deixar-la. - 1 de la seva etapa a Dresden? - La manera de tocar era molt diferent de la meva. Allí vaig aprendre molt. Vaig aprendre a tenir paciència! La manera de tocar francesa és individualista, en canvi la germànica té un gran sentit del grup. Vaig poder desenvolupar altres aspectes del so orquestral molt interessants. - Quina perspectiva té de tot el que ha arribat a enregistrar, tant amb I'Orchestre du Capitole com amb la de Dresden? - M'hauria agradat repetir alguns discos. Tot i que, en general, estic content. Almenys he deixat un bon catàleg. però hi ha moltes altres coses que m'hauria agradat gravar. com Poulenc. Berlioz, Honneger, de Milhaud. de coses 35 371 i ,:Ci(j if;i i (i RETRAT Michel Plasson té el sentit crític que ha forjat la gran cultura francesa. Combina el grau just de l'esperit llaú amb la racionalitat cartesiana, i fa que davant de l'orquestra es transformin en aquell sentiment elaborat su blilment per l'art de la poesia sonora. França no té una música èpica com l'alemanya, sinó que és líquida com l'aquarel·la, amb transparències i tons que s'han de saber interpretar amb total netedat per copsar-la. Es queixa que les orquestres ja no tenen aquell tret distintiu que les feia úniques. Toles volen sonar massa fort i assemblar-se. Però ell encara procura reivindicar una essència que venci la tirania de la globalització musical i transmeti a les noves generacions l'emoció d'una identitat, com ara la de la francesa, i alhora el poder extraordinari de cohesió que té la música. 36 372 que no s'han fet. El disc és important en obres que no han estat mai enregistrades. Quan toques l'obra, tens una idea dc la música, però la idea és escoltar-la. No n'hi ha prou de tocar-la al piano. Com Mcssager, que té obres mestres, com Dufy en pintura. La realitat musical del meu país està massa abandonada, actualment. Estic molt sorprès de la situació musical de França. o n'hi ha prou, d'anar al conservatori. Avui dia hi ha un greu problema en la corda, per exemple. I les orquestres necessiten un equilibri. Ara arriben molts joves que vénen d'escoles molt diferents i és molt difícil trobar una coherència. Cada vegada es toca més fort. Hem canviat la cara de la música. Abans es tocava amb una certa moderació, ara com més fort millor, i ho trobo insuportable. La gent té l'hàbit de l'electrònica i això ha influït en gran manera en l'audició de la música. - Què és el que ha buscat en tots els anys que va passar al capdavant de l'Orquestra de Capitole? -Fer un públic i donar-li una educació musical, i crec que ho vam aconseguir. D'altra banda, el que m'apassionava eren els estudiants. Això és el més Abans es tocava amb una certa moderació,, ara com mes fort millor, i ho trobo insuportable. important del món. Feia assajos davant de mi lers d'estudiants i els explicava l'orquestra i els misteris de la música, les caracteristiques, com es fa i es toca una obra, tal com feia Bemstein. també. I aquests estudiants, que de vegades arribaven a ser cinc o sis mil, en aqueU moment estaven completament silenciosos, completament absorts i quan fèiem alguns passatges de gran delicadesa, no de grans decibels, els arribava a emocionar. És molt impressionant, perquè aquests mateixos estudiants estan constantment escoltant una muntanya de música abominable, lletja, violenta, que els tomarà sords. Però, malgrat això, la sensibilitat estava intacta. I aquest fet posa una pregunta molt important als polítics: per què no s'utilitza la força de la música per conrear la cohesió social? Per què no hi ha educació artística? I la música té un poder extraordinari que no utilitzem. Espa- nya ha fet una gran evolució en aquest sentit, ha obert una gran quantitat de sales, de bones sales de concerts, cosa que no hem fet a França. No és una qüestió de diners. sinó d'elecció, de competència, d'ambició per l'art de la música. Cal trobar gent competent. PR E eR rT I e A i,i.ii(jl.,;iif!j EL MES DE SETEMBRE, A L'ABAST Contrastos i semblances en clau francesa al Festival Mozart Un any més el Festival Mozart amb què comença la temporada de concerts de l'OrquestTa Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya vol sorprendre l'aficionat. En aqu esta ocasió, Christian Zacharias proposa conu·aposar el classicism e de Haydn i Mozart a~t~~ \..' 0 7"~ la música francesa de principi del segle xx, de llunyanes r eminiscències clàssiques~ . e~,· 0., ~er MERCEDES CONDE PONS FES11VAL MOZART A L'AUDITORI. M. Lourdes i Llurs Pérez Molina, piano. Natalie Chee, violf. Mireia Farrés, trompeta. Director i piano: Christian Zacharias. Haydn, Mozart, Poulenc i Ravel. L'AUDITOR. DEL 19 AL 28 DE SETEMBRE DE 2008 (CAL CONSULTAR HORARIS). T: l com ja va fer fa dues temporades mb la música del període neoclàssic del compositor rus lgor Stravinsky enfrontada a la música del classicisme, el pianista i director d'orquestra d'origen alemany -però nascut a jamshedpur, a l' Índia, l'any 1950- Christian Zacharias convida l'aficionat a descobrir noves afinitats entre la música dels eminentment clàssics Franz )oseph Haydn i Wolfgang Amadeus Mozart, i la música d 'alt1·es compositors i altres èpoques. Si bé el nexe d'unió entre aquests compositors i els altres programats, Maulice Ravel i Francis Poulenc, no és tan evident, sí que pot resultar interessant jugar al joc de les diferències i les semblances en la sètie de quatre programes confeccionats pel director artístic del Festival. Això sí, la proposta no és adient per a puristes mozartians. El primer programa que interpretarà l'OBC i que dóna inici a la seva temporada simfònica el dia 19 de setembre, comença amb l'obra per a orquestra del compositor ftancès Mautíce Ravel ( 1875-1937) Le tombeau de Couperin. Una obra que ell mateix titulà d'aquesta manera com a mostra explícita de la seva voluntat d'homenatjar la música ftancesa del segle XVIII, amb Couperin com a estendard. Composta durant el període en què Ravel va estar a llistat a l'Armada francesa, cada moviment està dedicat a companys seus morts a l front, tot i que l'obra en cap moment conté l'esperit fúnebre que es pressuposa al gènere tombeaux del segle XVI II. Tot seguit Christian Zachatias interpretarà al piano i dirigint la fmmació barcelonina el Concert per a piano i orquestra núm. 17, K. 453 de W. A. Mozart ( 1756-1791 ), l'únic esctit en tonalitat de Sol major. L'obertura de l'òpet·a Les noces de Figaro -una de les tres òperes amb llibret de L01·enzo Da Pon te-. de gran solemnitat, vigor i aire gai- rebé marcial, donarà pas a la Sinfonietta de FrancisPoulenc (1899-1963), l'única obra simfònica del compositor francès de clares reminiscències haydinianes. El segon programa s'inicia amb la Simfonia núm. 83 en Sol menor de Franz joseph Haydn ( 1732-1809), coneguda amb el sobrenom de La Pou/e (la gallina). La simfonia rep aquest qualificatiu pel segon tema que apareix en l"' Allegro spiritoso" amb què comença l'obra; un segon tema en què en primer lloc les cordes i després l'oboè prenen un ritme obstinat que recorda el so que emet aquest domèstic animal plumífer. El Concert per a dos pianos i orquestra de Poulenc és, probablement. una de les obres més atractives del Festival, i en aquesta ocasió es podrà gaudir en la versió pianística oferta pels germans M. Lourdes i Lltús Pérez Molina, afortunadament retrobats en l'àmbit concertístic català. Escrit per demanda de la ptincesa Edmond de Polignac, el 1932, es va estrenar al Festival de Venècia aquell mateix any. Aquest concert compagina la modernitat d'aires stravinskians amb un estil líric molt sentimental i arravatat, d'estil Rakbmàninov. en un primer moviment molt virtuosístic i no gens clàssic. El segon moviment, però, respon a la sentència emesa en un moment determinat de la seva vida pel mateix Poulenc: "Prefereixo Mozart a qualsevol altre compositor», amb un moviment d'evidents reminiscències mozartianes. El darrer moviment del concert retorna a la volun tat moderna del primer, amb un titme gairebé jazzístic. Aquesta influència del jazz també s'observa en el Concert per a piano i orquestra en So/major de Ravel, que interpretarà Zacharias a la segona part del concert. Així com Gershwin va demanar a Ravel de rebre el seu mestratge i aquest li va respondre que més li valia ser un gran Gershwin que no pas un dolent Ravel, aquest concert és la mos- t:ra de l'admiració que Ravel sentia pel ma teix Gershwin i per la música de jazz provinent dels Estats Units. Una influència que s'aprecia tant en el primer com en el tercer moviments, mentre que el segon moviment és tot un moment màgic d'inspiració que resta inalterable per a l'eternitat. Per completar el concert, l'O BC interpretarà la Simfonia núm. 29, K. 201 de Mozart. E l darrer programa simfònic del Festival Mozart comença amb la Simfonia núm. 31, K. 297, "París" de Mozart. en què el compositor de Salzburg va procurar ajustar-se als gustos imperants en aqueUs moments a França, durant el període que va passar a aquest país. Tot seguit, un dels curi osos i estranys concerts de l'abundant catàleg de Haydn, el seu Concert per a trompeta i orquestra -amb la sempre agradable prestació de la solisla de l'OBC, la jove catalana Mireia Farrés-, que resulta ser l'última de les seves obres simfòniques i està datada l'any 1796. La violinista Natalie Chee interpretarà el Rondó per a violí i orquestra de Mozart, abans dc tancar el concert amb Ma mère /'oye dc Ravel, una obra originàriament composta per a piano a quatre mans en forma de petites peces contes per a infants l'any 1908 i que el mateix Ravel va orquestrar l'any 1911 fins a convertir-lo en un ballet. Un sol concert de cambra amb membres de l'OBC i amb Christian Zacharias com a pianista, tindrà lloc el dia 18 de setembre, un dia abans de l'inici de la temporada simfònica. En aquest concert s'interpretarà la Petite Symphony per a vents de Charles Gounod -en què s'aprecia la influència que l'audició de l'òpera Don Giovanni de Mozart va tenir en la seva obra- datada l'any 1888, les Variacions sobre un Menuetto de Duport K. 573 per a piano de Mozart i e l Sextet per a quintet de vents i piano de Poulenc. Un conjunt de peces de cambra menys conegudes que complementen un programa que, com acostuma a fer Zacharias, combina les obres de gran repertori amb d'altres poc habi tuals, per al públic àvid de descobrir noves obres. 37 373 EL MES DE SETEMBRE, A L'ABAST- - -- - - - - -- - - - - -- - - - Els germans Claret celebren 40 anys de música La temporada de l'Orquestra Simfònica del Vallès comença amb una celebració destaca da dins de l'àmbit artístic català. Els germans Claret, Lluís i Gerard, celebren 40 anys d'activitat musical en un concert en què inlerprelaran el Concert per a violí i violoncel de Johannes Brahms sota la direcció de Jor di Mora. El segon programa de la nova temporada del Vallès 2008-09 serà el dir igit pel jove asturià d'ascendent traj ectòria artística, Pablo Gonzalez. CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Llurs Claret, violoncel. Gerard Claret, violí. Dir.: Jordi Mora. Mendelssohn, Smetana, Brahms. I Vicente Alberola, clarinet. Dir.: Pablo Gonzalez. Copland, Txaikovski. PALAU DE LA MÚSICA. 20 DE SETEMBRE I 4 D'OCTUBRE DE 2008. (19 h). I dia 20 de setembre el Palau de la Música Catalana acull un concert d'alt contingut sentimental. Dos dels músics catalans més destacats dc l'actual panorama artístic català celebren 40 anys de trajectòria musical, una data no sempre fàcil d'assolir, i menys encara en el competitiu panorama musical actual, en què acostuma a prevaler la tirada comercial d'un intèrpret més que no pas exclusivament la seva vàlua artística. Gerard Claret (violí) i Lluís Claret (violoncel) porten 40 anys defensan t la música arreu del món amb constància i rigor artístic, tant des de la seva activitat individual com conjunta. Fundadors del Trio Barcelona, junt amb el pianista Albert Atenellc, van dur a termc entre els anys 198 1 i el 1993 una intensa activitat cambrística. Gerard Claret és actualment director artístic i concer- E 38 374 LLU IS CLARET tino director de l'Orquestra acional Clàssica d'Andorra. amb la qual desenvolupa una important tasca de difusió del repertori clàssic i català per a formació orquestral reduïda. Lluís Claret ha destacat àmpliament per la seva faceta com a violoncel solista amb enregistraments d iscogràfics amb Harmonia Mundi i Auvidis i ha esh-enat obres dels principals compositors del segle xx com Duti lleux, Lutoslawski, Boulez, Xenakis, Guinjoan o Charles. En el concert que interpretaran junt amb l'Orquestra Simfònica del Vallès el dia 20 de setembre, oferiran al públic una versió del potent i apassionat Doble concert per a violí i orquestra en La menor op. 102 de johannes Brahms. Completant el programa, ducs obres de gran volada romàntica, com són l'obertura Les Hèbrides op. 26 de Fel ix Mendelssohn i El moldau de Bedrich Smeta- GERARD CLARET na en un concert per a la història. Amb pocs dies de diferència, el dia 4 d'octubt-e l'Orquestra Simfònica del Vallès actuarà novament sota la batuta d'una de les promeses espanyoles més sòlides de l'actual panorama artístic. l'asturià Pablo Gonzalez, que didgirà la formació vallesana en un programa que acull el Concert per a clarinet d'Aaron Copland -amb la presència solista del clarinetista Vicente Alberola- i la Simfonia núm. I de Piotr Ílitx Txaikovski, coneguda amb el sobrenom de ~somnis d'hivern~. VICENTE ALB EROLA EL MES DE SETEMBRE, A L'ABAST Descoberta del ballet brasiler al Liceu I per RRMC a temporada de ballet del Gran Teatre de l Liceu s'obre amb la presència d'una formació fins a cert punt exòtica per la seva procedència: i e l terme "exòtic" podria ser reconvertit amb més exactitud per "insòlit", ja que en realjtat aquesta condició ve del context, d'un país del qual no és normal que arribin formacions coreogràfiques. En aquest cas es tracta d'una jove companyia, amb exactament 40 anys d'existència, que s'ha mogut sempre en l'àmbit del ballet contemporani però de base tècnica clàssica i q ue al llarg de la seva trajectòria ha aconseguit un prestigi que ha fet possible la coJ.laboració de destacats coreògrafs internacionals. Es va crear l'any 1968 81Db el nom de Cuerpo de Baile Municipal, en principi per acompanyar les representacions operístiques del Teatre Municipal, si bé el mateix any ja va presentar la primera producció pròpia com a companyia. La seva histò ria està marcada per la dedicació a l ballet contemporani, tal com s'acaba de dir amb un clar component estètic autòcton, si bé aquesta línia ha sofert algunes matisacions, sobretot en els anys vuitanta, en què sota la direcció de Klauss Vianna es va inclinar de manera acusada vers l'experimentació; línia que posteriorment va reconduir. El reconeixement internacional li va venir de l'èxit aconseguit a la Biennal de Dansa de Lió l' any 1996, fet que li va o brir les por tes a la rea lització de gires arreu del món. L La presència al Liceu del Balé da Cidade de Siio Paulo, el nom original de la companyia, esdevé una o portunitat privilegiada per disfrutru; si no d'un concepte nou del ballet, sí d'una manera diferent d'assimilar, des de la idiosincràsia del món cultural brasiler. les diverses influències estètiques que ha viscut al llarg especialment dels darrers cinquanta anys; estètiques procedents tant dels moviments renovadors americans i europeus -Cuningham. Limon, Martha Gra ham, }oos, entre d'altres- com dels clàssics russos més reculats. En aquest sentit, les tres coreografies que s'oferiran resulten ben significatives. Dualidade@br es del 200 I i es tracta de la segona feta pel portuguès Gagik Ismailian per a aquesta companyia. Es recolza en un substrat musical que fa un pont entre els fados de la gran diva d'aquest génere, Amatia Rodrigues, amb música etnopop, entre d'altres de Wun Mertens; pont que alhora ho és entre la cultura portuguesa i la brasilera, i la deriva vers el món contemporani "primermundista", si se'ns permet l'expressió. L'enfilall de duets, trios, solos i fonnacions corals mostren justament aquest context de contrastos i lligams en què es mou lacoreografia. Perpetuum és del 1992 i és obra del coreògraf israeJjà Ohad Naharin. La companyia la va incorporar l'any 2003; aquí CAYETANO SOTO els lligams s'estableixen amb el món de la Viena glamurosa amb l'imaginali dels valsos d'St•·auss com a teló de fons; un món decadent, mostrat amb una certa dosi de d istanciament irònic. Canela fina té el caràcter d'estrena mund ial i es obra d'un jove ballarí i coreògraf català, Cayetano Soto, fmmat a l'Institut del Teatre i amb projecció inicial en la companyia fT Dansa que comanda Catherine Allard. Es tracta del primer producte d'aquest creador que es projecta en un marc tan imposant com el del Liceu. En certa manera, és un homenatge a la impressió que li va causar aquesta companyia quan la va veure actuar a Alemanya i particularment de la manera de traduir les peculiaritats culturals pròpies del Brasil i en especial la dimensió sensual dels seus ritmes i moviments. Cal fer esment que la música serà oferta en directe a cura de l'Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. BALLET DE SAO PAULO. Directora: Mònica Mion. Coreografies de Gagik lsmailian, Cayetano Soto i Ohad Naharin. Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Gueràssim Voronkov. LICEU. DEL 3 AL 6 DE SETEMBRE DE 2008. 14, 15 i 16 de novembre de 2008 ...,,..,.. ,......,..... AJUNTAMINT Dl SALOU INFORMACIÓ: http:jjwww.salou.org - emu@salou.org 39 375 lni(jlf-i!r;l pR E eR rr I e A I EL MES DE SETEMBRE, A L'ABAST - - - -- - - - - - - - - -- ---- ' ' Una inauguració de temporada insòlita En car a que avui dia les inauguracions de temporada han perdu t el m a tís glam urós d'antany, l'inici de cicle líric sempre té quelcom d'especial, ara reclòs exclusivament a la parcel·la artística. per J. COMELLAS er això resulta sorprenent la tria de 1iefland per a l'ocasió-<> sigui un titol no precisament de gran repertori. Tanmateix, el fet queda compensat perquè si més no es tracta d'una obra intrínsecament interessant en si mateixa i a més vinculada al nostre món cultural; i, encara més, poc programada al nostre Teatre. Com és ben sabut, és la versió operística del drama Terra baixa del nostre Àngel Guimerà, estrenada a Praga l'any 1903, tan sols sis anys més tard que ho va ser l'original teatral; el fet palesa fins a quin punt el nostt·e dramaturg i la seva obra eren coneguts, i compte, estimats, arreu almenys del continent. A Barcelona es va estrenar el1 9 10 en versió italiana i posteriorment es tomà a representar els anys 1956 i 1972. Som al bell mig d'una època - final del XIX i principi del xx-, marcat en el camp literari pel naturalisme, del qual el text de Guimerà resulta paradigmàtic, i en el líric pel seu corresponent, el verisme: la concordança bàsica és la voluntat de representació de la realitat al més exacta possible. Tot quadra, doncs, i en aquest tot el fet que 1iefland sigui considerada l'òpera alemanya més exactament verista. Eugen d'Albert va ser una figura de biografia complexa en tots els sentits. Nascut a Glasgow l'any 1864, d'ascendència italofrancesa, amb antecedents musicals conspicus, sempre es va considerar alemany i va morir a Riga el 1932, posseint nacionalitat suïssa; juntament amb això va menar una vida sentimentalment complicada, amb sis matrimonis, un dels quals amb la gran pianista veneçolana Teresa Carreño, P 40 376 onze anys més gran i amb qui va tenir dos fills. La seva trajectòria musical també va ser complicada, en trencar una carrera com a pianista de gran nivell per dedicar-se a la composició, amb un interès especial per l'òpera. Franz Liszt el va considerar un dels seus millors alumnes i va ser dirigit per Johannes Brahms com a intèrpret dels concerts de piano d'aquest. A les darreres dues dècades del XIX va ser considerat un dels grans pianistes europeus, a part de començar la seva activitat compositiva que comprèn, ultra la parcel·la operística, dos concerts de piano i ta mbé unes magnífiques transcripcions de Bach comparables a les de Busoni; també va escriure cadences per als concerts de Beethoven. Strauss li dedicà Burlesque. L'atenció a l'òpera es va traduir en una vintena de composicions de les quals tan sols ha perviscut 1iefland. El Uibret, que es basa en la traducció italiana de l'obra de Guimerà, segueix molt fidelment l'espetit de l'original, encara que amb canvis de noms - Manelic és Pedro; Sebastià, Sebastiano; Tomàs, Tomasso; i Xeixa, Moruccio-, i també amb alguna concessió a l'espanyolada més tòpica com l'ús de castanyoles i guitarra més o menys flamenca inclòs. Cal dir que hi ha fonts d'informació que situen el context a Portugal; que per exòtic no quedi. Encara que D'Albert acusi determinades influències wagnerianes -el recurs al leilmotiv i l'ampul·lositat i gruix orquestral-, l'obra és molt propera al món veJista italià dominant en el moment, de manera especial pel seu metodisme i per l'estructura basada en àries i duets brillants que pe1meten el lltiiment de les veus. Tot apunta, doncs, a un gratificant espectacle operístic, amb un cert regust a descoberta, sense que siguin esperables sorpreses pel que fa a la dimensió fo1mal. Aniba en una producció de I'Opemhaus Zütich, de Matthlas Hartmann, un jove director escènic vinculat a aquesta Òpera, amb una linia d'actuació més aviat tradicional. La batuta estarà a mans del ja definitivament titular de l'Orquestra del Liceu, Michael Boder. Tres excel·lcnts cantants, Peter Seiffert (Pedro/Manelic), Petra-Maria Schnitzer (Marta) i Alan Titus (Sebastià/Sebastiano) esdevenen caps de brot de categoria privilegiada. TIEFLAND (TERRA BAIXA) d'Eugen d'Albert. llibret: Rudolph Lothar. Peter Seiffert. Petra-Maria Schnitzer. Alan Titus. Alfred Reiter. Valeriy Murga. Juanita Lascar· ro. Rosa Mateu. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Michael Boder. Dir. es· cena: Matthias Hartmann. Producció: Opernhaus ZOrich. LICEU. DEL 2 AL 20 D'OCTUBRE DE 2008. MUSICALIA PAPER D'ASSAIG La música de Shakespeare per MIQUEL DESCLOT POETA lliam Shakespeare forma, amb Francesco Petrarca i johann W. Goethe, la Gran Trinitat poètica de la història de la música. Sí Petrarca va esdevenir el poeta del madrigal italià del segle XVI i Goethe el dellied alemany del XJX, Shakespeare ha esdevingut el poeta de múltiples músiques d'èpoques diferents. Ja en vida seva, compositors com Thomas Morley o Robert }ohnson van escriure música per a la representació dels seus drames; als segles xvn i XVIII, tot i que llavors l'obra de Shakespeare no semblava prou digerible sense adaptacions al gust de l'època, compositors com Mathew Locke, Henry Purcell, Thomas Arne o William Boyce va n aportar noves músiques als "adaptats" drames shakespearians; però és a partir del Romanticisme, el moment en què per fí Shakespeare travessa les fronteres de la llengua anglesa, que la seva obra esdevé fecundadora de la música universal: des de les músiques incidentals de Mendelssohn fins a les tres grans òperes verdíanes, passant pels lieder de Schubert, Schumann o Brahms, o les aproximacions simfòniques de Berlioz, Liszt, Txaíkovskí o Strauss, l'obra de Shakespeare conquista la música europea de manera arravatadora. I encara durant el segle xx, quan Petrarca i Goethe havien quedat relativament arraconats, Shakespeare continuava estimulant la imaginació dels compositors, començant pels blitànics, com Vaughan \Villiams, Walton, Tippett o Britten, i continuant per la resta d'europeus, des dels russos Stravinsky, Prokófiev i Xostakóvitx, fins als compositors de procedències més diverses: Ernest Bloch, Frank Marrin, C ian Francesco Malipiero o Francis Poulenc. En aquesta fascinac ió moderna per Shakespeare, hi ha comptat molt l'extraordinari impuls dramàtic de la seva obra i la poderosa caracterització de personatges inoblidables, sens dubte, però això no ens hauria de fer perdre de vista una qüestió molt més interessant: Shakespeare és un poeta excepcionalment Wi dotat per a la música, tant des del punt de vista dramàtic com des del líric. És clar que cal tenir en compte que en tol el teatre elisabetià la música hi jugava un paper molt més important que no pas l'escenografia, per exemple, però així i tot no troba1íem cap altre dramaturg de l'època que vagi saber aprofitar amb tant de coneixement i subtilesa les possibilitats teatrals de la música com Shakespeare. D'altra banda, és evident que ningú no ha tingut mai com ell una oïda tan refinada per a la música de la llengua anglesa i un domini tan immancablement dramàtic del ritme del vers. U n sol exemple bastarà per donar compte de la destresa amb què Shakespeare se servia de la música en el seu teatre: a la segona escena del primer acte de La tempesta, Pròspero envia Ariel, esperit invisible, a fer creure al p1ú1cep Ferran, naufragat a l'illa, que el seu pare, el rei de Nàpols, ha mort en el recent naufragi; Atie! congrega, cantant, els seus esperits, amb la cançó "Veniu a aquests sorrals brillants"; Ferran, en sentir-lo, es queda meravellat i exclama: "On sona aquesta música? És a l'aire/ o a la terra? Ha callat. Deu escortar/ sens dubte una divinitat de l'illa./ jo m'estava a la riba, lamentant/ la mort del pare, el rei, i aquesta música/ se m'ha anat acostant per sobre l'aigua,/ calmant aquella fúria i aquest mall amb la seva dolçor. I jo l'he seguida/ o, més ben dit, m'ha dut. Però ha cessat./ No, que ja torna. ~ I aleshores Ariel canta la seva cançó més famosa: "Full fathom fi ve", una breu composició de vuit versos capaç de fetillar les orelles més reticents. Shakespeare, doncs, no en té prou de confiar aquella música celestial de l'esperit Ariel al compositor de tom, sinó que ell mateix escriu les paraules probablement més musicals que s'hagin escrit mai en anglès: Full fat hom fi ve thy father lies; Of his bones a re coral made; Those are pearls thai were flis eyes: Nothing of him f flat dot fi fade, But doth suffer a sea-change In to something rich a nd strange. Sea-nymphs hourly ring llis knell. Hark, now I hear them, ding-dong, bell. [Al fons del freu ton pare jeu;/ dels ossos seus se'n fa corall,/ dels ulls, les perles del nimfeu;/ però el seu cos no passa avall,/ que muda per l'obrar del mar/ en un tresor luxós i rar./ Les nimfes van a morts tocant:/ Escolta! No les sents? Ning-nang."] Ferran queda tan embruixat per aquella música que amb prou feines s'adona de la gravetat del que li ha dit aqueU esperit misteriós: "Aquest cant em recorda el pare mort./ Però no és cosa humana, ni és un sol d'aquesta terra. El senlo sobre meu. " N o té res d'estrany, doncs, que les múltiples cançons que Shakespeare va escampar per les seves obres hagin atret i continuïn atraient els compositors, àvids d'e· mular aquells efectes dramàtics prescrits pel Bard de Stratford. És una veritable llàstima que en temps de Purcell, Shakespeare es representés en arranjaments de poetes com John Dryden o Thomas Shadwell, perquè Purcell és sens dubte el compositor anglès que més a prop ha estat de Ja grandesa de Shakespeare i el que millor l'hauria pogut traduir musicalment. Amb el Romanticisme vuitcentista, el naixement de la cançó culta moderna (el lied alemany, Ja mélodie francesa, l'art song anglesa) va retrobar el gust per les paraules del gran poeta, encara que fos en traducció. ja al segle xx, autors tan diferents com Stravinsky, Poulenc, Finzi, Tippett o Britten, han continuat sentint l'atracció irresistible de les paraules màgiques del poeta, fins al punt que el rus i el francès ja renuncien a la traducció de les poesies i les musiquen directament en la llengua original. També en el camp de la música, doncs, Shakespeare continua sent tan modem com el primer dia. 41 377 Ha nascut el canal de música clàssica catalana CATC LAS SI CA. CAT Amb obres d'autors i intèrprets catalans, les portades dels àlbums, informació sobre el que està sonant, notes biogràfiques dels autors, galeria d'imatges i l'avanç d'allò que sonarà després. També incorpora un arxiu de programes temàtics per escoltar o descarregar, un arxiu de músics, l'accés a la informació de la programació del canal, l'agenda de concerts i un ampli ventall de notícies i destacats d'actualitat relacionats amb l'univers musical. Cat només per internet PA S S A TEMPS i,l,(i(jlif·iif;l Música I per EDUARD V. PATSI encreuada Música encreuada de juliol-agost 2008 (núm. 285-286) Horitzontals. 1. Músiques actuals, amb mala premsa, i que baixen per l' 11 vertical. 2. Rapidet a la partitura. Fa que en Nat estigui a to. 3. Propi d'en Falla, d'AIIegri, de Torelli, d'Stradella, de PUI·cell i de Corelli. Les primeres lletres de Xostak6vitx (en preciosa transliteració catalana). Xeremia aguda de la cobla. 4. Acció pròpia de musicòleg amb partitures antigues entre mans. Grup que va triomfar amb cançons com No he nascut per militar (del revés). 5. Mi major. El dels Nibelungs segons Wagner i el d'en Saruman segons Tolkien. Pont de violí cap per amunt. 6. La tercera de Schumann. Vaixells d'esbatjo, segurament amb música enllaunada a bord. 7. Orquestra Nacional de Cuba. Un que canta del revés. 8. Si fa no fa, un bosc. Daniel Auber (compositor francès). 9. Mozart, Messiaen o Morera. Enesco, Elgar o Eckart. Doncs deuen ser les femelles dels isards, dic jo. 10. Un indecent gairebé total. Brodat al mocador de l'Igor Stravinsky. 11. Relliscant a la partitura tot sortejant amb dos quadres negres. Verticals. 1. Signe musical que allarga la notaaaaaaaa. La meitat. 2. La de grills és la més musical. Escola Nacional d'Acordionistes. Els límits d'allò normal. 3. Els límits d 'allò natural. Òpera de Rossini. 4. Música country, amb pantalons ajustadets i botes altes. Si bemoll alemany. Mi major. 5. Alguns directors d'orquestra ho són, i alguns pianistes també, i alguns violinistes, i alguns flautistes i només alguns cantants. 6. Maurice Ravel. Milaneses escapçades. 7. Vagabund sense ofici ni benefici, segurament amb acordió. Ens cal per fer la tornada (cap amunt). 8. Una timbala vista des de l'orgue. Una batuta. Instrument hindú. Nielsen, Nono o Nuix. 9. Trabuc sense límits. Botonet per connectar la cadena musical. Palíndrom amb números romans que sumats fan la nota MI. 10. D e sonoritat semblant a la d'una flauta. 11. Ve de 1' 1 horitzontal. Els de gemecs també fan la vertical. Res de res. Solucions en el número següent. sidokus.com Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan SOL posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular comLA posició musical. I encara hi ha una altra pista: si s'interpreten les noFA tes que hi ha a les caselles ombrejades (en ordre: d'esquerra a dreta i de dalt a baix) sonen els primers compassos de la peça musical que s'indica al peu del sidoku. SOL DO DO SOL FA Sl Ml Solucions en el número següent. RE Sidoku de juliol-agost 2008 (núm. 285-286) Summerlime (G. Gershwin) <www.sidokus.com> Cal que neixin flors a cada instant (LI. Llach) 43 379 üii()IJJ!f;i LLIBRE S Materials de l'Obra del Cançoner Popular de Catalunya. Vol. XVII. MEMÒRIES DE LES MISSIONS DE RECERCA, PER DOLORS PORTA I BAUZÀ; JOAN TOMÀS. A CURA DE JOSEP MASSOT I MUNTANER. PUBLICACIONS DE L'ABADIA DE MONTSERRAT. BARCELONA MMVII. mb aquest volum completem la publicació de les memòries de les missions de recerca empreses per l'Obra del Cançoner Popular de Catalunya (OCPC), amb Ja darrera corresponent a l'estiu de /934 i les dues corresponents a l'estiu de 1935, atès que el 1936/es missions previstes hagueren d'ésser suspeses a causa de l'esclat de la guerra civil, que entre altres coses va representar el final de les tasques de l'Obra del Cançoner.·· Així s'inicia el paràgraf de presentació del volum XVII de Materials dels treballs de recerca duts a terme i redactats per Dolors Porta i Bauzà i de la missió realitzada per joan Tomàs amb joan Llongueres i Galí, explicada i signada per joan Tomàs. Per a les ptimeres feines, les dutes a terme per Dolors Porta i en fe r el prolegomen que les presenta, josep Massot i Muntaner ens precisa, detalla i esmena els petits errors de dates, etc. que quan en els primers volums que se'n parlava -vegeu el vol. VI, editat ja fa 12 anys- havien sorgit per manca d'una documentació que aleshores a Montserrat encara no es posseïa. Dolors Porta -segona muller de Baltasar Sam per, compositor i gran col·laborador de I'OCPC- va fer les seves mis- A sions de recerca pels "voltants de Palma de Mallorca" durant dos estius. Concretament, del 13 d'agost al 10 de setembre de l'any 1934, i del 28 d'agost a l'I 1 de setembre de 1935. Era el seu desig poder continuar més endavant aquestes tasques, però els desassossecs de la guerra civil ( 1936-39) im· possibilitaren les seves intencions, tot quedant la feina i els lüuraments dels Materials que recollí organitzats en dues "tandes~; noms que eUa va donar a cada una de les seves consignes a l'OCPC. Per a la primera "tanda", hi dóna una selecció de 30 cançons: cançons de treball, cançons de ximbomba, romanços varis, cançons de bressol, acumulatives, de "Ses panades", un Copeo i unes tonades. Provenen del Pont d'Inca, Son Sardineta, Son Espanyolet, Establiment i Es Secar de la Real. Per a la segona "tanda" va ttiar com a exemples 61 documents; cançons de bressol, romanços, cançons d' infants, cançó de les transformacions, boleros antics i una glossa d'Eivissa. El segon bloc d'exemples arriben des Vivero, Establiments, Gènova i Es Pla de Na Tesa. La Missió realitzada per Joan Tomàs amb Joan Llongueres va ser feta per la Vall de Ribes, la Cerdanya i al Baridà entre els dies 22 de juliol al 14 de setembre de 1935. Situant els seus estatges en cinc localitats principals: Ribes, Puigcerdà, Bellver, Martinet i la Seu d'Urgell, els recercadors recorregueren trentadues unitats de població; Ribes, Ribes de Fresser, Queralbs, Bruguera, Planoles, Toses, Campelles i Ventolà. Després d'uns dies de retorn a Barcelona -<lel 8 al 18 d'agost- van reprendre la feina el 19 del mateix mes a Puigcerdà, i des de allí a Llívia, Queixans, Alp, Guils, Bolvir (fent tres breus immersions a la Cerdanya francesa; Llo, Erri Sallagosa). Tnstal·lats a Bellver, van fer treball de camp a la mateixa població, a Éller, Talltendre, Pi i Bor-Pedra. Allotjats a Martinet, ho feren en aquesta localitat, a Viliella i a Aristot, i sojornant a la Seu d'Urgell recolliren materials per Alàs, Arsèguel, Castellnou, Travesseres, Montellà i Bescaran. Varen ser un total de 421 documents, els recollits, dels quals Joan Tomàs dóna 149 com a exemple en l'edició de la seva memòria. El repertori hi és extens i és per aquest mer t:iu que ara no el preciso. Sí que vull dir-ne, però, que les variants obtingudes són d'una factura molt interessant. Josep Massot i Muntaner, amb l'ajut de Núria Mañé, ens fa a mans aquest llibre de 373 pàgines que amb la seva Presentació, les tres Memòries i les Selectes consegüents esdevé d'un gran interès documental. Com en totes les edicions anteriors, Josep Massot ens dóna acuradament la publicació d'aquest volum XVII, que amb els seus índexs onomàstic i toponímic ens ajuden a conèixer el gran llegat de l'Obra del Cançoner Popular de Catal u- nya. El tenim gràcies a la coHaboració de les Publicacions de l'Abadia de Montserrat amb el Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya. Josep Crivillé i Bargalló mb la periodicitat cara.cterística, l'octubre del 2007 sortí a la llum el volum XVII dels Materials de l'Obra del Cançoner Popular de Catalunya, a cura del P. Josep Massot (amb el seu rigor habitual). Aquest volum completa la publicació de les missions de recerca empreses per l'Obra del Cançoner cotTesponents a l'estiu del 1934. En aq uest cas són reportats els treballs realitzats per Dolors Porta i Bauzà i Joan Tomàs pels voltants de Palma de Mallorca. Com en els altres volums, hi són transcrites les peripècies per trobar cantaires que volguessin col·laborar amb els "missioners", les dificultats de desplaçament i d'hospedatge, tot transcrit amb una prosa planera que en fa atractiva la lectura. També com en els altres llibres de la coHecció, després de l'explicació de la missió pròpiament dita, són reportades en pentagrama algunes de les cançons recollides amb les seves variants -moltes més de les que es pot suposar en un espai tan petit entre Palma i els seus voltants o suburbis. Feliçment, doncs, amb aquest lübre es tanca un capítol de la musicografia catalana que havia intrigat durant quasi mig segle els historiadors del nostre país. Pere Artfs A 25 Ofo de descompte Els subscriptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 25% de descompte en la compra de dues entrades per concert, a les taquilles del Palau de la Música Catalana, per als cicles Concerts Simfònics al Palau i Música de Cambra al Petit Palau, de la temporada 2008-09, a partir del dia 15 de setembre. 44 380 Cal presentar el darrer rebut d e la subscripció. lliI JOAQUIM HOMS Obr a simfònica. Vol. I i li ORQUESTRA SIMFÒNICA DE BARCELONA I NACIONAL DE CATALUNYA. Directors: Juan José Olives, Antoni Ros Marbà, Eiji Oue, Franz·Paul Decker i Sian Edwards. COLUMNA MÚSICA. E l centenati del naixement de Joaquim l-loms, com és sabut, va donar pas a una sèrie de manifes tacions de d iversa índole, bona part de les quals efímeres, que no intranscendents - l'obra seva que va ser inte rpre tada arreu-, i d'altres materialitzades en documents que queden com a testimonis vius, fixats per sempre. m SPMIISII CLASSICS Tbc Catalan Pia no Al bum MOMPOU VLXES MONTSAL\1\TCF. GRAl'IADOS BLANCAFORT Al.BtNIZ. GERIIARI> Entre aquests, el definitiu llibre ja comentat en aquestes pàgines, en què p ràcticament figura el "tot" Homs com a persona, pensador, p romotor i ideòleg musical i músic. I també, els dos CD que comentem, que acuUen un aplec de la part més substancial de la seva obra orquestral. Es tracta de dues produc- The Catalan PianoAlbum OBRES DE: MOMPOU, VIÑES, RUERA, MONTSALVATGE,GRANADO~NIN­ CULMELL, MASSIÀ, BLANCAFORT, ALBÉNIZ, MALATS, RICARD LAMOTE DE GRIGNON, JOAQUIM SERRA, MoRERA, GERHARD, AGUSTr GRAU, XAVIER GOLS I ZAMACOIS. Jordi Masó, piano. NAXOS. J o rd i Masó és amb tota scgm·etat el pianista català amb una obra discogràfica més àmplia, més projectada internacionalment i més atenta a la creació catalana. Recordem la integral de l'obra pianística de Mompou, Gerhard i Joa- quim Homs, i també ha enregistrat o bra de Josep Soler en dos CD. I gairebé tota la seva producció a través dels segells Naxos i Marco Polo, fet que ha assegurat una projecció internacional d'aquesta música nostra, en alguns casos amb reco- COMPANYIA ELÈCTRICA DHARMA El misteri d'en Miles Serra i les músiques mutants S'HI INCLOUEN ALGUNS TEMES DE JOAQUIM SERRA I MILES DAVIS. PICAP L a companyia Dharma és un referent, ja fa més de tres dècades, d'un es ti l genuí basat en la fusió del llenguatge del jazz-rock amb el de la sardana i la sonoritat meditet1·ània . Ara, amb el disc -de titol tan ben triat- El misteri d'en Mites Serra i les músiques mutants (Picap, 2008), el grup que van crear els germans Fortu ny asso leix una nova fita expressiva, que també ho és de la mús ica catalana en el seu conjunt. En l' univers musical i cultm·al, Miles Davis -un dels últims mites del jazz i de l'acostament d'aquest gènere a l'univers del rock- no necessita cians de caracteñstiques fins a un cert punt diverses. El primer és un recull d'enregistraments fets en viu de diversos concerts interpretats per l'OSC. Per això hi apareixen ni més ni menys que quatre directors. dos dels quals - Ros Marbà i Decker- han estat titu lars de l'esmentada Orquestra i e l tercer n'és l'actual. El quart, és la britànica Sian Edwards. Dhigeixen sengles composicions de la darrera època - abas ten 18 anys de la producció d'l-loms-, i inc louen poral s'obre més, ja que comprèn des d el 1948 -Varia- cions sobre un tema popular català- al 1982 -Biofonia per a orquestra- , a les quals s'afegeixen Presències -7 moviments per a orquestra ( 1967)i Dos soliloquis per a orquestra (1973). Són dos CD imprescindibles per gaudir de la plenitud de l'obra orquestral d'Hams, amb interpretacions d'un notable ligor i una edició acurada que comprèn sengles comentaris de lectura imprescindible, Simfonia breu, Invenció per a respectivament de Miquel Desorquestra, Derivacions-Moviclot i Jordi Masó, dos profunds ment simfònic per a orquestraconeixedors de l'obra total i Dfptic per a orquestra. d ' Hams. En definit iva, uns El segon va ser enregistrat productes -o u n producte si específicament per al CD a la ho entenem en la seva volunSala Simfònica de L'Auditoli i tat integradora- , absolutacompta amb la direcció de Juan \ ee~ irrenunciable per a la josé Olives i producció de ~-~\...cult{¡~usical de Catalunya. que! Roget: Aquí el ventall '\em d ~~ ,C. (\ ")~ ~ r:-·• neixements tant de premis c01 ~. · 11 de qualitat i d'un de vendes. •sc:~ er i trets catalans. PerAra, ben al trament, deixa el e: en definitiva el CD res piregistre monogràfic per oferir ra aquest substrat de manera un suggestivissim compendi de natural en gairebé totes les ni més ni menys 23 obres que composicions, depurat també abasten pràcticament una vinper l'esperit francès que tant tena de compositors. va influir en bona part -de fet Si es pot trobar un fil conJa majoria- d'aquests compoductor a aquest CD, és lavositars. !untat d'oferir una mena d'anJordi Masó, coneixedor pretologia d ' un moment excepcís d 'aquest món, n'ofereix cional de la creació pianística unes versions marcades per catalana - bàsicament del priuna plena sin ton ia amb el mer terç del segle xx-, i això seu alè poèt ic més exacte. vol dir fer atenció no solament El seu piano transmet el perals compositors més coneguts fu m d ' una m úsica tota ella -Albéniz, Granados, Mompou, d' u na gran bellesa, d ' una beMontsalvatge-, sinó també a llesa clàssica, q ue, insistim a lt1·es més a l'ombra, fet que al en això, sentim especialment mate ix temps afavoreix algupropera. En definitiva, un CD nes descobertes molt gratifipe r ser gaudit en l'accepció cants; en tot cas, tots ells crealhora hedonista i sensible. adors d'una música d'un eleJ. C. C. presentació. És lògic, doncs, que la Dharma consideri aquest príncep de les tenebres un dels seus mestres, com també ho és que ho sigui Jo aquim Serra, un dels nostres compositors de sardanes i de música de cobla -a banda d'altres produccions menys conegudes- decididament emblemàtics. La diferència és que - les cultures poc hegemòniques tenen, més que les altres, aquests problemes- a joaquim Serra ha calgut, poc o molt, recuperarlo. Per això va ser tan escaient, el2007, l' impuls de l'Any Serra amb motiu dels cent anys del naixe ment de l'auto r a Peralada, a més dels cinquanta d'una prematura mort a Barcelona. Amb el seu nou treball, la banda del toc llunàtic -com anomena Xevi Planas la Dharma en el seu llibre commemo- rati u dels plimers vint anys del grup (1994)- s'afegeix a aquesta recuperació ben oportunament. I el resultat té un gran interès. El diàleg entre el món sardanístic i l'univers del jazz -dos entorns musicals distints, però que els dham10ssers aconsegue ixen que siguin menys distants- no solament és vívid, sinó que converteix aquest 22è disc de l'elèctrica fonn ació en una agosarada proposta. Els fraseigs de sardanes com Remembrança o Festa s'insereixen en u na sonori tat in novadora que haUiia complagut Joaquim Serra - que durant Ja postguerra també va compondre, a ritme de swing, peces per a orquestrina de jazz. I és que e l llenguatge universal de la música dilueix, sovint, les fronteres, fins i tot les mentals. Joan Alcaraz 45 381 concerts BARCELONA (BARCELONU) 3 SETEMBRE 20 h Liceu Ballet de Siio Paulo. Dualidade@br. Cane/a fina. Perpetuum. 4 SETEMBRE 20 h Liceu Ballet de Siio Paulo. Dualidade@br. Canela fina. Perpetuum. 5 S ETEMBRE 20 h liceu Ballet de Siio Paulo. Dualidade@br. Canela fina. Perpetuum. 6 SETEMBRE 17 h Lice u Ballet de Siio Paulo. Dualidade@br. Canela fina. Perpetuum. 21.30 h Liceu Ballet de Siio Paulo. Dualidade@br. Ca ne/a fina. Perpetuum. 10 SETEMBRE 20 h Lice u Companyia Pina Bausch. Café Mü/ler. La consagració de la primavera. 12 SETEMBRE 20 h Lice u Companyia Pina Bausch. Café Müller. La consagració de la primavera. 13 SETEMBRE 20 h Lice u Companyia Pina Bausch. Café Müller. La consagració de la primavera. 14 SETEMBRE 17 h Lice u Companyia Pina Bausch. Café Müller. La consagració de la primavera. 19 S ETEMBRE 21 h L'Auditori 20 S ETEMBRE 19 h Pala u OSV. Gerard Claret, violí. Lluís Claret, violoncel. Dir.: Jordi Mora. Mende lssohn, Smetana, Brahms. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 21 S ETEMBRE llh L' Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 2 4 SETEMBRE 21 h L'Auditori Temporada OBC. M. Lourdes i Lluís Pérez Molina, pianos. Christian Zacharias, piano i director. Haydn, Poulenc, Ravel, Mozart. 27 SETEMBRE 19 h L' Audito ri 28 S ETEMBRE llh L' Auditori i Temporada OBC. Natalie Chee, vio lí. Mireia Farrés, trompeta. Dir.: i Christian Zacharias. Mozart, Haydn, Ravel. ¡ Temporada OBC. (Segona audició). ~e 287 i Temporada OBC. Christian Zacharias, piano i director. Ravel, Mozart, ¡ Poulenc. CAPELLADES (ANOIA) 20 SETEMBRE 21 h Paper de Música Calido N01·te. Lina León, flauta. Carolina Estrada, piano. Schumann, li Duo Schubert, Widor, Reinecke. r··----------------·------------·-----··----------- ·------------------------------------·--------·-------------------------------------------------------·--1 I I ~VISTA MUSICAL CATAlANA i CI PALAU DE LA MÚSICA, 4-6 . - 08003 BARCELONA li BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA I I Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà el Consol"i del Palau de la Música Catalana, pel pagament de la meva subscripció a 'Revista Musical Catalana' ENTITAT L Ll U OFICINA I l I l I DC LU NÚM. COMPTE I Titular compte:..................................................................................................................................................... I I I I I I I I I I J DNI : ........................................................ I~ BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ i Nom i cognoms del subscriptor: ...................................................................................................................................... I !I Signatru~: . Adreça: ..................................................................................................................................................................................................... ~:.:::'~:::= :.:~:~:=~~:;.,::~:,:::;;::::.;;:::~.T•làf, . . . . . . . . . . . ... , (o bé taló bancari adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana'). Per a subscripcions a l'estranger, consulteu el preu. ¡ L ES SEVES DADES SERAN INCORPORADES ALS FriXERS DEL GRUP P ALAU DE LA M ÚSICA (ORFEÓ CATALÀ, FuNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA ! 46 382 i I MúSICA I CONSORCI DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA), AMB SEU AL CARRER PALAU DE LA MÚSICA 4- 6, DE BARCELONA, CP ~003, PER FER·NE LA GESTIÓ GENERAL. I FN AQUESTA ADREÇA POT EXERCIR 10TS ELS DRETS D'Accés, RECTIPICAC1Ó, CANCEL·LAC!Ó I OPOSICIÓ. ! -------·--·---- ----------- ------------------------------------------·------------·------------------------------------------·--·--·------1: o o Comprando juntos, compra mos • meJor Mano a mano con los asociados. Euromadi. la central multisectorial de compras y servicios. basa su crecimiento y consolidación en la fuerza de la unión. Comprando JUntos y bajo el principio del beneficio mutuo: meJor competitividad en todos los sectores. Así, durante ya 15 años. la confianza nos ha hecho grandes. Juntos, mejor. E CAMBRA MÚSICA CATALANA