Revista Musical Catalana. Núm. 291 Gener 2009
Editorial: Simon Rattle com a imatge / PANORAMA Josep Maria Dutrèn. Faig el que crec que és millor per al conjunt de la música a casa nostra Ana Maria Dávila / Joan Baptista Humet. Quan arriba el silenci. Miquel Pujadó / La música catalana a Nova York. Mònica Pagès i Santacana / Dietari d'un crític en excedència. Mikel Laboa. Antoni Batista / Mikrokosmos: Aniversaris corals. Pere Artís / Tangents: Tons. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Les edats de la música. Xavier Chavarria / Del seu affm.: Sra. Ofèlia Sala. Jaume Comellas / Impromptu: Reflexionant i especulant amb la música. Francesc Taverna-Bech / Cobla: Simfònica de cobla i corda. Josep Pasqual / Apunt: Greuges. Tamino / Simfònica de Cobla i Corda de Catalunya. Un experiment amb possibilitats. Josep Jofré / Cicle de l'ONCA i cicle Cambra Coral 2008-09. RRMC / La música clàssica als mitjans de comunicació, a debat. Mercedes conde Pons / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Joan Matabosch. Albert Torrens / Rosa Sabater a la memòria. Mercedes Conde Pons / Crítiques: Mercedes Conde Pons, Jaume Comellas, Josep Barcons, Francesc Taverna-Bech, Lluís Trullén i Albert Suñé / TEMA Amb motiu de L'incoronazione di Poppea. Davant un monument operístic històric / Orfeu cantant a l'avern. Claudio Monteverdi. Joan Vives / MUSICALIA Marie-Elisabeth Hecker: La revelació alemanya del violoncel. Mònica Pagès i Santacana / El mes de gener a l'abast. Cor Jove de l'Orfeó i H. Christophers. Guinovart, Cervelló i Lamote de Grignon. Jordi Savall. Pau Codina amb l'ONCA. Enric Martínez-Castignani amb Schubert. Mercedes Conde Pons / L'ombra allargada de... Manuel garcia morante. Ana Maria Dávila / Paper d'assaig. Schubert. Un viatge d'hivern. Narcís Comadira / Llibres. Albert Suñé i M. Àngels Gabarró / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
R!V IST A MUSIC 'Uincoronazione iPoppea' al Liceu Marie-Elisabeth Christophers i el Cor Jove Sa~ ---ec]~Te·r homenat gen Handel l p l a a aU Saba nova per al violonrel . Tall . l' fusiona l'Espanya imperial i el Nou Món Ei I Mítador R E S T A U R A N ( T PALAU DE LA MÚSICA CATALANA El LLOC PERFECTE PER A GAUDIR DE LA MILLOR GASTRONOMIA I MÚSICA EN UN MARC INCOMPARAB LE COM ÉS EL PALAU D E LA MÚSICA CATALANA M I S>l .... Cc (p Br C¡ GI G¡ GI M M Cc (d (d (e D1 M TE P\ In• TE A1 PJ IM Dl Dl IS Cc Pc X< .. Ja Ar Jc •_,'··/ • i~ p¡ PALAU MÚS TCA CAT A LANA BARCELONA 1908·2008 CA T ALANA MÚSICA L A DE PALAU d Palau de la Música núm. 4- 6 08003 BARCELONA _ telèfon +34 93 31O24 33 SAGARDl. reserves @restaurantmirador. com www.grupsagardi. com CENTRAL DE RESERVES: 902.520.522 OBERT CADA DIA DE 13.30H A 16.00H 1 DE 20.00H A 24 .OOit, AMPLIABLE A 24.30H ELS DIES DE CONCERT Fr Ur i@lk!i¡M• •· • $!1$ii··•QAiii . A ~VISTA MUSICAL CATALANA ari 'Uincoronazione ._.. ____. Poppea' al Liceu 4a ÈPOCA ANY XXVI EDITORIAL 5 Simon RatUe com a ima tge PANORAMA 6 8 Josep ~ l a ri a Dutrè n. "Faig el que c1·ec que és millor· p e~· a l conjun t de la tnúsica a casa n ostra" p er /!na 11 farta Da vila Joan Baptista llumet. QmLo &Tiba el silenci p er Miquel Pujadó La rntísica catalana a Nova Yorlt p er Mònita Pagès i San/acana RMC 9 lo Fèlix Millet (president), Montserrat Albet. Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan. Carles Guinovart, Teresa Lloret. Joan Matabosch. Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. C()NsEu DE DIRUCIÓ: Jaume Comellas (director), Pere Artls (editor). lluls Millet (director musical) i Montserrat Urpi (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY OAIGI't\L.: Ferran Sendra. CONSO.L EDITORIAL: li Dicta t·i d'un cl'ilic en excedència. Mikell..a boa p er A ntoni Batista Mikrokosmos: Anive1-saris com1s p er Per e /lrlfs Tangents: To ns p er Jordi M a luquer At'S Sublilio r: Les ed a ts de Ja música p er Xal'ier Clw varria ........................................................................................................._._._._....................................................... . 12 Del seu a lfm.: Sra. Ofèlia Sala per Jaume Com elias l mpromptu: Ren ex ion an t i especulant amb la m(tsica per Fr ancesc 'làvema·Becll .............................................. ................ ._.................____........-...--------------------------------------······ .._ 13 Cobla: Simfò nica de cobla i corda per JoseR Pasqual Apunt: Greuges per Tam in o MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE REDACCIÓ: Teresa Martínez. PuBUCrrAr. Gestae Indústria, 13, pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 Aie: molist@gestac.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: SADE DIPÒSIT LEGAL: B-34.432/83 ISSN: 1887·2980 14 15 Simfònica. de Cobla i C01·da de Cata lunya. Un exper·iment a mb p ossibilitats per Josep ./Qfré ....................... . ...................................................................................................................... Cicle d e l'ONCA i cicle Camb1·a Coral 2008-09 perRRMC ..............................................................................................-............................................. . .~;~:!~&~~~~~~~~-~~/~~.~~~!t.~í-~~~~·-~-~- ~~~-~~:~~~~~-~- ~~-~~~.~-·-···············.1.6 17 \ Ilo han dit, h o han escrit 0 -·-·-··-··-·······················································-····-·-----.e.J,.,..__ _, ___ ,.t~---················· C\ -r:; ' A J>I'Op òsil dc... ,Joan Ma laboscb IQ 'jt.Sfi~~~é\ p er A lbert '/òrrens -, t!' Rosa Saba lc •· a la memòria CoL•LABOREN EN AQUEST NOMERO: Pere Artís. Josep Barcons, Antoni Batista, Xavier Chavarria, Narcís Comadira, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Ana Maria Davila, M. Àngels Gabarró, Josep Jofré, Jordi Maluquer, Mbnica Pagès i Santacana, Josep Pasqual. Eduard V. Patsi, Miquel Pujadó, Albert Sui'lé, Tamino. Francesc Tavema·Bech, Albert Torrens, lluís Trullén i Joan Vives. NÚM. 291 I8 ............P.~r:. !~?.~~:~~~«.~~.E~-~~.~:-~~~~---·······................. ...................... ANTONI PIZÀ. CREADOR DE LA FOUNDATION FOR IBERIAN MUSIC DE NOVA YORK TEMA 27 Amb moli u dc Uincorona zione di Poppea. Davant un monument operístic històric Orfeu canta nt a l'avem . Clau clio Mooteverdi per Joan I rh•es Marie-Elisabelh lleclteJ: La revelació alema nya del. ' ioloncel MUSI CALIA per Mònica Pagès i anlacana 36 El rncs de gener a l'abas.L Cor J ove de l'Orfeó i H. Chlistophe•s. Guinovm1, Cervelló i !...amote de Glignon. .Jordi Savall. Pau C<>dina arnb l'O CA. Emic Mmtínez-Castignani amb Schubc11 40 per A na /Illada Ddvila 44 per Eduard I : Patsi 46 per J'vl er cedes Conde Pons l..!o mbra a lla rgad a d e... Manuel Gar·cía Morantc Música en creua da. Sidokus.com Concerts 3 Revista de I'ESMUC, pàgines centrals ... , ~·• / PillAU MÚSICA CIITIILIINII 1908·2008 Cicle d 'Orgue al Palau Divendres, 17 d'abril de 2009, 19 h •.................................................................................... RAUL PRIETO, orgue Ma TERESA SIERRA, VITemporada 2008-2009 Divendres, 19 de juny de 2009, 19 h ..................................................................................... IAN TRACEY, orgue piano G. F. Handel: The Occasional Oratorio "Duo de reis: El piano i l'orgue" D. Bédard: Duet Suite per a piano i orgue J. Lang lais: Díptic per a piano i orgue P. I. Txaikovski: El Trencanous (extractes de la suite I Arr. Raúl Prieto) M. Dupré: Variacions sobre dos temes per a piano i orgue, op. 35 W. Lutoslawski: Variacions sobre un tema de Paganini (Arr. Raúl Prieto) (obertura) (Arr. W. T. Best) J . S. Bach: Chaconne en Re (Arr. Goss-Custard) R. Schumann: Four sketches for pedal piano M. E. Bassi: Scherzo en So/ menor E. El gar. Serenata op. 20 (Larghetto) P. Cochereau: Scherzo symphonique F. Peeters: Ued to the flowers & lied to the sun, op. 66 Preu de l'entrada: 1 € Preu de l'entrada: 6 € Amb la col·laboracló: PERIODES DE VENDA • Membfes da la Fundació, socis Orteó Ca.talà 1subscrtptors "Revista Musical Catalana•: 121 13 da gener de 2009 . Pubtlc en general: o portlr del 14 de gener de 2009 INFORMACIÓ I VENDA lnternet: www.pelaumuslca.org • A les taquilles del Palau de la Música Tol.: 902 442 882 • Ne: taqulllesOpalaumusicaorg OrganUtal patrocina: Amb ol patrocini do: Unica1a Fundaclón EDITORIAL a propera gira del director britànic Simon Rattle per diferents ciutats espanyoles -Madrid i València- constitueix un bon pretext per a una reflexió a redós d'una realitat important. L'actual titular des del 2002 de la més prestigiosa orquestra simfònica universal -òbviament, la Filharmònica de Berlín- actuarà al capdavant de l' Orchestra of The Age of Enlightenment, amb la qual manté vincles estrets des de fa molts anys. Fins i tot al marge del prestigi que suposa el seu lloc al capdavant de l'esmentada formació alemanya, Rattle actualment és una batuta del màxim prestigi universal i, per tant, una presència cobejada a qualsevol auditori i cicle; oimés quan porta tant de temps sense actuar entre nosaltres. Tanmateix, com s'acaba de mostrar, Barcelona resta al marge de la seva gira espanyola, malgrat uns drets històrics subliminals -el Palau de la Música Catalana l'acollí per primera vegada a l'Estat l'any 1975. Aquest oblit o buit presencial podria interpretar-se com un fet anecdòtic, sense més transcendència, si no fos que s'inscriu en un context general massa marcat per w1a progressiva "secundarització" de la vida musical catalana. O sigui, una tendència a la pèrdua del tren dels grans esdeveniments -concertístics i lírics- , en un marc comparatiu no sols a escala internacional sinó estatal -aquest especialment fibladar-, que resulta impossible negar. I això, amb el contrast afegit d'uns vademècums de preus de localitats, aquests sí, situats a la indesitjable màxima alçària. Mentre que en el terreny de la música pop, Barcelona/Catalunya, si no com a productora sí com a consumidora i d'oferta, ocupa un lloc de privilegi a escala estatal i internacional, en el camp de la música clàssica el pendent cada vegada és més notori. El problema és profund i no es pot atribuir solament al context de crisi econòmica, aquest sorgit fa menys de dos dies i no exclusiu de casa nostra; dissortadament, hi ha raons molt més serioses i profundes, de naturalesa estructural, cultural, política, cívica i social que, com un fat d'impossible superació, retraten una panm·àmica difícilment contestable. Simon Rattle coma imatge 5 PANORAMA Josep Maria Dutrèn Director de l'Àrea de Música de l'Institut Català de les Indústries Culturals (ICIC), del Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació de la Generalitat de Catalunya "Faig el que crec que és millor per al conjunt de la música de casa nostra" Protegir la inclüstr.ia musical catalana i fer-la més competitiva. Recolzar els artistes del país i l'eforçar la seva projecció exterior. J sobretot, orden ar, racionalitzar i fer m és trans pa ren t la distribució dels recursos insUtucion als. Aquests són, a grans trets, els pla ntejamcn ts de base que sustenten les noves polítiques de suport i impuls al sector musical posades en m arxa des de l'Institu t Català de les Indústries Culturals (ICIC). Unes mesw'es obertament proteccionistes, darrere de les quals hi ha la figura d'en Josep Maria Dutrèn, responsable de l'Àrea de Música de l'ICIC des del juliol de 2007. I per ANA MARÍA DAVILA rofessional de llarg recorregut -anteriorment havia estat directOI' dc Ressons i de l'Espai de Dansa i Música de la Generalitat. i més recentment responsable del Departament dc Músiques Modernes de !; Auditori- . a Dutrèn no li tremola gens el pols a l'hora d'establir unes noves regles del joc que, segons el que explica, no tenen alt re objectiu que aprofitar bé els recursos públics. deixar de subvencionar propostes sense cap mena de futur i, sobretot. afavorir els artistes que resideixen a Catalunya. No tothom, però, es numifcsta d'acord amb les seves mesures. -Va assumir el seu càrrec amb l'objectiu dc posar seny i ordre al sector musical català? -Bé. aquest era l'objectiu del Govern i si no hagués estat així, aquesta tasca no m'hauria interessat gens. Personalment, no tinc cap vocació de dedicar-me a la política. --Quines, doncs, van ser les prioritats que es va marcar i per què? -Les prioritats. per ordre cronològic, eren la rcfonna radical del Mercat de Vic, modificació dels sistemes d'ajuts a les companyies discogràfiques i a la música en viu. establiment d'un pla d'orquestres i promoció a l'exte1ior de la música feta a Catalunya. Ja anem pel quart d'aquests punts. -Suposo que tants canvis responen a llllêl rcnexió profunda sobre l'estat del sector. A quines conclusions s'havia arribat'? Tan malament estaven les coses? - Hi hav ia moltes mancances i deficiències. Per exemple, i per ordre cronològic, el Mercat de Vic. o podia ser que un mercat finançat per la Generalitat no fos útil ni a l'oferta ni a la demanda P 6 catalana, i en canvi fes de plataforma per a fonnacions estrangeres. I aquesta és la reforma que hem abordat. -Més complicat, suposo, era el panorama del sector discogràfic. Quins problemes hi havia? -Bé. aquí em vaig trobar amb un suport genèric a les discogràfiques, amb ajuts automàtics per a cada disc que editaven. fos el que fos. amb un màxim de lO títols a l'any. I això no és suport a la indústTia ni al producte, i la prova és que l'any 2007, en un moment en què els discos no es venen i Ics botigues tanquen, es varen subvencionar per aquest sistema I 70 gravacions. - Pe rò canviar això no és jugar a la contra, precisament quan el sector més ho necessita? - En absolut. Miri, amb aquest sistema ens trobàvem que molts discos tenien un cost de producció inferior a la subvenció atorgada i d'altres que ni tan sols s'arribaven a distribuir. En canvi, productes de repertori clàssic o contemporani. de caràcter patrimonial, que requereixen l'obligada protecció institucional, estaven sotmesos a la mateixa normativa que un grup de rock d'institut. Ara, aquests projectes que fan pòsit cultural reben un tractament especial, que permet a les discogràfiques editarlos amb unes aportacions pressupostàries molt superiors a les anteriors, i que fins i tot poden arribar a pagar el 95% de la producció. -1 com es decideix quin projecte és d' interès pat1·imonial? - Hi ha una comissió d'experts que escull els títols i l'índex d'inversió que s'hi ha de fer. Per a aquests projectes hem destinat un fons dc 150.000 curos i es faran dues resolucions a l'any. - Això està molt bé, però què passa amb la resta. El rock d'institut, per entendre'ns, no té dret a subvenció? - Evidentment. El que hem fet, pct·ò. és treure la subvenció automàtica i substituir-la per un sistema de crèdits t-eintegrables. Ara, cada disc -excloent-ne els que hem comentat abans- ha de passar un control de previsió econòmica i perspectives de venda. Aleshores, amb l'ajut públic estem disposats a finançar, a fons perdut, lins a un 33% del cost d'aquella producció. La resta creiem que s'ha d'amortitzar a través de la comercial ització de! producte i. per tant. aq uesta part s'ha de tomar. - Un càlcul difícil, i més en el moment actual. Què passa si les previsions faiJen? -Si això passa, no es torna el crèd it. En tol cas, aquest nou sistema està pensat per no malgastar els diners públics i evitar que s'editin discos innecessàriament. En altres paraules, si les teves perspectives de venda només et petmeten cobrir un 17% del cost de producció. millor reduir costos o no treure el disc. Vol dir que no pots anar-te'n a Amè1ica a fer la gravació. -1 tot això no ha comportat una reducció molt dràstica de la producció discogràfica catalana? - És evident que el nombre de discos editats amb diners públics s'ha reduït, però també és cert que els discos que s'editen estan més ben finançats ara que abans. L'ajut anterior fluctuava entre 2.500 i 3.500 euros per títol; ara aquesta xifra és més alta perquè es h·acta d'un crèd it proporcional a les despeses de la producció. Estaríem parlant fi ns i tot de 30.000 o 40.000 euros. - Què passa amb els festivals? Em sembla que en aquest àmbit les noves polítiques han sacsejat el sector. - En el sector de la música en viu hi havia dos problemes. Un de bàsic era que la Generalitat estava finançant festival s que prescindien. fins i tot al cent per cent, dels músics residents a Catalunya. L'al- ,."\~..,.~('.., tre problema era que els criteris per adjudicar els ajuts eren prou ambigus com perquè ningú entengués per què el festival del costat tenia més o menys que l'altre. Llavors, amb una mateixa reforma hem modifïcat dues coses: s'ha creat un sistema de punts per atorgar les concessions, i com que aquest sistema és automàtic. tothom té el mateix barem. No és la decisió de ningú, sinó que és una fórmula. I això permet a cada cicle fer una previsió dels ajuts que pot rebre. - Però un festival pot ser d' alt interès artístic precisament perquè porti músics que altrament no es podrien veure a Catalunya. I això no només és bo per al públic, sinó també per als mateixos artistes. -Hi estic totalment d'acord, però el que passa és que élquest sistema de punts només exigeix una mínima presència de música o artistes catalans, que de mitjana ve a ser d'un 20% de la programació. I hi ha molts sistemes per aconseguir aquests punts: pel repertori, per la presència de músics residents a Catalunya. per la quantitat d'inversió 1-ealitzada en la seva contractació. I és la suma de tot això el que ha dc donar un 20%. Per tant, podria fer-sc un festival només amb músics estrangers i tenir subvenció perquè es compensaria amb repertori, o programar només un artista d'aquí, però aquest cobrar més que els altres. Repeteixo, es demana una mitjana, no una quota ftXa. -Doncs, deu ser que la mesura no ha estat ben entesa, perquè ha rebut moltes crítiques. -Sincerament. puc dir que els festivals que no comparteixen aquest criteri són una minoria. D'alh-es, en canvi, no només s'hi han mostrat d'acord. i n'hi ha que han duplicat la seva subvenció. I crec que els efectes ja comencen a fer-se visibles. Estic segur que gràcies a això tindrem un benefici en termes dc feina per als nostres músics molt important. Aquesta és la nostra tasca i amb això no crec que estiguem coartant la llibertat de ningú. L'únic que fem és dir: "A Catalunya hi ha molta música bona en tots els àmbits, i si no ens la creiem nosa ltres, no se la creurà ningú de fora." I si un festival vol comptar amb diners públics. haurà de tenir en compte això. Ara, si és privat, que faci el que vulgui. -Una altra cosa que s'ha criticat força ha estat el nomenament de cinc festivals estratègics. Això els posa en una silllació d'avantatge sobre la resta. Per què? - o, això no és cert. El conveni signat amb tots ells estableix que han dc complir les mateixes condicions que la resta. A partir de les converses amb diferents representants del sector, hem agafat els festivals més importants de cada gènere, amb l'objectiu de poder portar a terme polítiques de retorn a la societat de la inversió pública. L'única situació dc priviJegi d'aquests festivals és que tenen un conveni a tres anys i, per tant. una garantia d'estabilitat important, mentre que a canvi es comprometen a fer un paper de festivals privats de servei públic. -Què vol dir això? - Això significa donar sortida a grups emergents, a no fer produccions que es morin el dia de l'estrena, a ampliar el seu territori d'actuació, a garantir la presència de músics residents a Catalunya, a participar en accions dc projecció exterior. I en cap cas la Generalitat intervé en la seva programació. -Com s'entén, llavors, que el Festival d'Òpera de Butxaca (FOB) cancel·li l'edició d'enguany per manca de suport? - osaltres, en cap moment. hem qüestionat ni l'interès ni la qualitat d'aquest festival, ni tenim cap interès que es deixi de fer. Però això no pot ser justifïcant d'unes despeses -i aquesta és la paraula- desproporcionades. o s'ha retirat cap subvenció al FOB. L'únic que hem dit és que nosaltres no podem participar en uns finançaments tan exagerats i menys en època de contenció pressupostària com la que patim. Per tant. exigim un replantejament que potser vol dir que es facin menys produccions i que aquestes es h·eballin perquè després puguin ser explotades. I això s'ha demanat a un festiva l privat que té una subvenció pública del 90%. - Anem per les orquestres. Quins plans hi té? -El problema aquí és que fa més de 20 anys. la Generalitat va concedir uns ajut a un cert nombre d'orquestres (no parlo de les públiques), que amb els anys s'han convertit en inèrcies. Mentrestant. pel camí, el nostre panorama orquestral PANORAMA ~~o~ . . .1 d'tverst' (itcant. pero' s 'ha anat ennqumt moltes d'aquestes noves orquestres no tenen ajuts perquè el caixer no dóna per a més. Llavors. cal trobar una solució a aquest panorama d'injustícia històrica i per aquesta raó. en aquest moment. s'està elaborant un Pla d'orquestres. I per això no només hem volgut saber quantes orquestres tenim i quina és Ja seva qualitat. sinó també el paper tenit01ial que tenen, quina aposta fan pel nostre repertori. i a quants músics donen feina. I amb tot això farem un replantejament i, partint de zero, decidirem quina política orquestral volem seguir. - Diu que aLxò està ara en fase d'elaboració... -Sí. i com que és un tema complex, hem designat un comitè de deu savis que estan treballant en l'elaboració d'un dictamen respecte de quantes orquestTes necessita aquest país. quantes simfòniques, quantes de cambra. quin paper han de tenir. I, a partir d'aquí. suposo que amb aplicació 20 IO. elaborarem un nou sistema de finançament. En alh-es paraules: volem saber quantes orquestres es pot permetr-e mantenir aquest país. _t; previst d'esmentar, com en els festivals, unes orquestres estratègiques? -No, perquè per a això ja existeixen les orquestres públiques, que lògicament estan al marge d'aquest tema. Jo parlo d'orquestres privades que, a partir del dictamen d'aquests savis. podran signar uns convenis d'estabilitat econòmica amb l'AdministTació a canvi dels quals, és evident , el Govern demanarà quelcom. I això ho volem aplicar també a big banc/s de jazz, formacions corals, cobles, etc. - Li resta només posa•· fil a l'agulla amb el tema de la promoció exterior. -Sí, i jo crec que el 2009 és l'any que potenciarem aquest tema. Fa temps que I'ICIC treballa en aquest sentit, però ara volem int1'0duir elements més actius, com convenis de cooperació i intercanvi de músics amb diversos territoris de l'Estat i del món. - 1 crear un gran portal d'lnternet? -Sí. aquest és un projecte molt anlbiciós. Es tracta que una persona, a qualsevol lloc del món, que pugui tenir interès per qualsevol cosa relacionada amb la música que es fa i s'ha fet a Catalunya, puguj tenir-IU accés. Confio a tenir enllestida la primera fase d'aquest projecte el 2009. - Per acabar, imagino que és conscient que algunes d'aquestes mesures han enfadat més d'un. Com bo porta? -Oh, jo donno molt bé, a les nits. Aquí hi ha un tema que és la consciència i l'ètica. Evidentment. jo estic fent una tasca de responsabili tat política. I en polít ica les coses es poden fer de ducs mancres. Una és la de tenir a tothom content fent de repartidor, però com que jo no haig de demanar vots a ningú. tTeballo amb honestedat i faig el que crec que és millor per al conjunt de la música dc casa nostra. Encara que això signifiquj pl'Cndre decisions impopulars. 7 PANORAMA Joan Baptista Humet Quan el silenci arriba I per MIQUEL PUJADÓ e'l van presentar quan jo tenia setze anys, i va deixar de cantar l'any 1984 -quan tot just havia enregistrat el meu segon àlbum-, fastiguejat per unes discogràliques en què els caps dc màrqueting havien anat substituint els directors artístics. Dc fet, només va trencar fugaçment el silenci el 2004 amb l'apalició del CD Sólo bajé a comprar /aboco. Així doncs, el coneixia ben poc, però Ics seves cançons sempre m'han acompanyat. Nascut a avarrés l'any 1950, I'Humet s'havia donat a conèixer a la frontera dels setanta amb cançons senzilles però de melodia atractiva i textos dignes: '·Busco una Oor», "Tonades", "Kristine"," o m'importarà pas gens" i, sobretot. "Gemma", bella cançó dedicada a la seva gc1mana paralítica. El seu primer àlbum (Fulls, 1973), duia el títol d'un dels millors temes del cantant, basat en la seva experiència com a professor en barris perifèrics. El 1976, va M participar al Teatre Romea en l'òpera rock orwelliana Granja animal de Lluís M. Ros i Joan Vives, fent el paper del porc Snowball. Poc abans havia decidit escriure i enregistTar també en castellà i aviat aconseguia un considerable èxit a nivell estatal amb l'encertada "Que no soy yo". Després de dos discos en aquesta llengua (Diólogos i Aires de cemento), enregistrà un gran àlbum que va passar injustament desapercebut: Fins que el silenci ve ( 1979), treball unitari de caràcter espiritualista i alhora critic sobre l'existència de l'ésser humà i la seva relació amb l'entorn. Una proposta a contravent d'una època dominada pel culte a la façana i als diners ... La cançó més coneguda de Joan Batista Humet arriba l'any següent, amb l'àlbum 1/ay que vivir: "Clara~. sòbria història d'una noia devorada per la droga. Els dos discos següents (Amor de aficionada - 1982- i Só/o soy u11 ser lluma11o -1984-) aconsegueixen menys ressò, tot i contenir cançons excel·lents, com "Hacer amigos". Autor sensible i personal -tot i que el seu llenguatge tenia certs punts de contacte amb el de joan Manuel Serrat, sobretot quan feia servir el castellà- i intèrpret dúctil, Joan Baptista Humet mereix que les seves cançons siguin escoltades més enllà del multitudinari homenatge que diversos cantants li van retre el proppassat 16 de dcsembre i que ell ja no va poder veure. Tant dc bo aquest país no es recordés dels seus artistes només quan es moren o quan pateixen un càncer terminal... ~e 2!)1 La música catalana a Nova York The Fundation for Iberian Music I per M. PAGÈS i SANTACANA ova York és la capital cultural del món. Catalunya també hi és present i, deixant el Barça al marge, pot anibar a llocs tan insospitats com algun Starbucks de prop de la Cinquena Avinguda, que serveixen ensaïmades o mal/arcau pie per prendre amb la infinita varietat de tes i cafès d'aquesta cadena multinacional que s'ha estès per tot el món. Però el més significatiu en la relació entre Nova York i Catalunya es troba en l'única institució forn de Ics nostres fronteres mediterrànies que es dedica a la difusió dc la nostra música, de la música catalana. Es tracta de la Foundation for lberian Music. una entitat que depèn del centre dc post grau de la City University de ova York, la CUNY Graduate Center; la universitat més antiga dc Manhattan. i que té la seva seu al número 365 dc la Cinquena Avinguda, davant per davant del mític i vertiginós Empirc State Building. El musicòleg i professor Antoni Pizà fa més de quinze anys que la va crear per promour'C i difondre el nostre patrimoni musical, els compositors antics, moderns i actuals nascuts a Catalunya i que, gràcies a una entitat docent com aquesta, poden te- N 8 nir un ressò internacional eles del mateix cor de la Gran Poma amb projectes com la Càtedra Mom pou (Mom pou Chair) -que compta amb el suport de l'Institut Ramon Llull- o el Premi Higini Anglès (Higini Anglès Dissertation Award) o la Joaquim Homs Resources, que permet arribar en llengua anglesa a tota la informació sobre la vida i obra d'aquest compositor català. La tasca de la Foundation for lberian Music és plincipalment donar a conèixer els nostres compositors a tots els estudiants i interessats de parla anglesa a través dc concerts públics, exposicions i presentacions. com la que va tenir lloc aquest setembre passat amb Anna Cazurra com a convidada per tractar del tema de la música catalana al cinema. També realitza activitats docents. com ara publicacions i conferències que permeten aprofundir en una personalitat artística o en una obra musical concreta, i alhora serveix dc punt de contacte entre intèrprets nord-americans i catalans que sol·licitin algun ajut per fer algun intercanvi o dur a terme recerca sobre algun aspecte en concret de la musicologia catalana o en relació amb altres compositors de l'àmbit "ibèric'', que comprèn Espanya i els estats americans de parla castellana. La pianista de més projecció internacional al nostre país. Alícia de Larrocha, va acceptar-ne ser membre d'honor~ i en el seu òrgan de govern compta amb un consell assessor format per professors de la Universitat de Texas, de Kansas, de la mateixa University de Nova York i del Darmouth College. Durant el 2007 va organitzar unes xerrades i uns concerts a l'entorn de la música per a ballet de Carles Suriñach, activitats de més projecció pública que s'afegeixen a moltes d'altres, com la presentació de l'edició facsími l de les ensalades de Mateu Fletxa o un seminari sobre el recull d'articles que va publicar Baltasar Sam per a la premsa catalana dels anys vint. Una institució única a tot el món que, sens dubte, s'ha fet imprescindible per a la projecció dels músics catalans i que els permet entrar per la porta principal del centre de la cultura mundial. PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA • I El dia 7 de desembre de 2008 era diumenge, un dia de serenor al País Basc, després de tres setmanes clàssiques sense veure el sol. Al mati, als tLU·o:ns de la muga, que és com en euskera anomen en la frontera, una frontera també declinada en abertzale com "falsa frontera", un grup d'amics del gran cantant Mikel Laboa escampaven les seves cendres. Un d'ells era Bernardo ALxaga, l'escriptor basc m és conegut arreu, també un dels qu e fan i han fet millor literatura en aquella l1 engua aparentment cantelluda, però tendra quan la modelen les seves mans. Atxaga m 'explicava aquella mateixa nit l'emotivitat de l'acció, deia qu e el va colpir veure tan de prop com aquell amic que tant havia volat amb la seva veu, volava. San t Agustí deia que l'ànima és allò que no té pes. Justament es vola quan el pes desapareix, això és l'aeronàutica. per ANTONI BATISTA I primer cop que vaig sentir parlar de Mikel La boa va ser a casa d'en Quico Pi de la Serra. Ell em va descobrir cançons am igues que parlaven diferents llengües però eren !Taduïdes per l'idioma universal de la música. De seguida vaig començar a escolta r-lo i d'e ntrada em vaig quedar amb el seu tim bre finíssim, uns aguts de filferro, com si es volguessin integrar en la side rúrgia que aleshores tintava "el cel de plom que el sol 11ol trencar", Raimon dixit. La boa construeix les seves cançons amb escalades a les altures extra murs del pentagrama, i és capaç de fer les melodies més precioses com les estridències més trencadisses. Melodies precioses com Soterriko koblak, les tornades del meu poble, amb lletra del poeta Joseba Sarrionandia, que viu a la clandestinitat. Estridències trencadisses com tota la sèrie, diria que musicalment serial, Lekeitio, homenatge a un dels pobles pescadors on més trenca el Cantàbric. La música de Mikel Laboa és variada. Al costat d'aquests pols oposats, del so al soroll però sempre sense sortir del fi l conductor vocal, recitatius místics hereus dels bertsolaris, els improvisadors de poemes sobre primitives melodies poc més enllà de l'escala penta tònica, els cinc forats del txistu, l' ins trument del qual hi ha la majo r antiguitat arq ueològica, 15.000 anys a les coves de Satimamiña, Egun de Santimamiiia, una de les primeres cançons de Laboa... És d'aquest pal jondo E la cançó Baga biga hira, banda sonora principal del documental La pelota llasca, de Julio Medem. La versió és de Laboa amb l'Orquestra Simfònica d'Euskadi i l'Orfeó Donostiarra, sota direcció de Víctor Pablo Pérez. També amb eU vaig recordar La boa aquells dies del ptimer desembre passat. El mestre evocava la profund ita t d'una música tan aparentme nt senzilla; a vegades no calen massa notes per dir moltíssima música, penso en el paradigma dc la famosa ària de les Variacions Goldberg. Vaig tenir la sort d'escoltar Baga biga hira quan la va estrenar en aquell cmbolcall simfonicocoral, a l'Estad i d'Anoeta, en el concert de celebració del centenari del Donostiarra ( 1998). També hi era en Raimon, amb País Basc i Veles e vents, impressionants amb orquestra i cors. Recordo d'aquells dies una casualitat que té a veure amb aquest guió. Vaig trobar en Laboa que corria esperitat, el vaig saludar però es va disculpar que tenia pressa, era una obvietat. En explicar-li-ho a Raimon, va des- entrellar el motiu de la cursa: en Mikel anava a buscar unes kokotxas que no acabaven d'arribar al restaurant on ja hi era en Raimon per compartir amb ell un dels seus plaus preferits. En Raimon i en Mikel eren grans amics. L'amistat en· tre la cançó catalana i la cançó basca es pot seguir ara amb un interessant llibre de Marc Biosca, ¿Per què ells en diuen Euskal Herria i nosaltres Ítaca? és el títol (Editorial Pagès editors). n tornar d'aquest viatge de primers de desembre a Euskadi , amb en Qui m Monzó, ens va acom pan ya r a l'aeroport de Donòstia Asier Etxeberria, el periodista cultura l de refe rència a llà dalt. Tornava a ploure, les llums dels pobles s'encenien i dibuixaven aquelles siluetes màgiques a l'esmicolar-se amb les bromes. ''Era tarde y sin embargo lloa!Ía". cm sembla que estic caient en aquesta cosa quica, però potser no, no ho sé. L'Etxeberria va posar durant el viatge de Durango a Hondarribia l'últim CD de Mikel Laboa fet de dalt a baix ex no11o, perquè l'últim és una antologia. Es diu Xoriek 17 (Ocells 17), en Mikel numera com Kogel. És un disc aJienigen en la seva producció, hi ha cançons variades, ve rsions de grans clàssics, en llengües d iverses, itali¡l . castellà, francès, un Ne me quiflez pas carregat d'erres estil Piaff i de matisos ... Xoriek, els ocells que diu un poema d' Atxaga, recitat per ell mateix en aquest disc, que no se sap per què moren a l'hivern. Però continuen volant. con en Mikel i la seva veu. E 9 El Palau de la Música, a Munic Aniversaris corals per PERE ART[S ' any passat s'escaigueren i aquest any també es compliran diverses efemèrides corals que voldria comentar. El 2008 fou el centenari de la constitució dc la Germanor dels Orfeons de Catalunya amb un aplec comarcal al Bages. Presidida per Lluís Mi llet. tingué (llevat del parèntesi de la dictadura de P•imo dc Rivera i li ns al 1936) una executòlia nobilíssima que s'escampà per tola la geog¡·alia catalana; uns noms en foren els protagonistes: a més de Lluís Millct, Joan Balcells, mossèn Francesc Baldelló. Climent Lozano i joaquim Pecanins, entre molts d'altres. A aquella assemblea seguiren la de Vic, que tingué uns greus incidents a causa dc la interpretació d'Els Segadors. la de Figueres, la de Reus i, per últim. l'any 1931 novament a Manresa. Després de la guerra civil, una personalitat lúcida i carismàtica, Fèlix Millet i Maristany, president de l'Orfeó Català i abans president de la Federació de Joves Cristians dc Catalunya, en volgué reprendre l'esperit, convençut de la seva eficàcia. Després d'uns contactes infructuosos amb els directors d'orfeons i corals a Riells del Montseny l'any 1956, el 1959 convocà a Montserrat una reunió dels directius d'aquestes entitats: en resultà la constitució del Secretariat dels Orfeons dc Catalunya (que compleix el 50è aniversari) com a oficina tècnica al servei de les entitats. I com en l'època de la Getmanor, plantejà sempre un programa comú per ser interpretat en els grans aplecs (entre els quals cal esmentar el retorn del president Tarradellas. el dc les despulles de Pau Casals i el del 75è aniversal'i del Barça). També com a Germanor, el Secretariat agrupà pràcticament totes les agrupacions corals a veus mixtes. I els noms capdavanters d'ara foren, entre d'altres, Enric Ri bó. Antoni Pérez Simó, Leopold Massó i, sobretot. Olio! Martorell, que fou vist gairebé unitnimement com a hereu directe del simbolisme de Mi llet. Més que la Germanor, el Secretariat s'estengué a totes les comarques catalanes, en les qual deixà un solc profund de sensibilització musical per mitjà del cant i dc ratificació patriòtica: però tant com la quantitat, posà un èmfasi en la qualitat i per aconseguir-la organitzà múltiples cursets per a cantaires i directors, trobades dc dc coberta dc repertori. edició de partitures. etc. Vint-i-cinc anys després de la seva creació fou fundada la Federació Catalana d'Entitats Corals ~ue n'és In continuadora- , amb centenars d'entitats i milers de cantaires que s'esmercen igualment en aquella tasca cultu•·al i patriòtica abans esmentada, presidida actualment per Montserrat Cadevall. Però no solament això; perquè al costat de la FCEC hi ha el Secretatiat de Corals Infantils dc Catalunya i els Cors Joves de Catalunya. El panorama. doncs, és notable en quantitat i sobretot en qualitat, amb implicacions de compositors importants com ara Frederic Mompou, Ernest Cervera, Enric Ribó, Manuel Oltra, Antoni Ros Marbà, Josep Pons o Carles Sant os, autors de cantates per a tTObades infantils i d'hunnonitzacions de la Nova Cançó. Per ser rigorosos. però. hauríem de recular al segle XIX quan). A. Clavé fundà la Federació Euterpense dels seus Cors. Sense violentar gens la històda, es pot afumar que aquest moviment associatiu ha estat i és un dels trets distintius dc la cultura catalana i. més específicament. de la música coral. Pocs. molt pocs països es poden enorgullir d'un patrimoni tan ric. L 10 l Palau de la Música Catalana de Barcelona i el centre cultural a lemany Gasteig dc Munic van signar un conveni d 'age rm anament amb motiu del Centenari del Palau i en el marc del pla d'internacionalització de l'auditori barceloní. Segons l'acord, el Gastcig acollí una exposició del Palau de la Música Catalana del 6 de desembre de 2008 a l'I de gener de 2009 i, en contraprestació, el Palau rebrà una mostra del Casteig l'any 20 IO per celebrar els 25 anys del centre alemany. L'exposició sobre el Palau (''El Palau de la Música Catalana obert al món") era un recorregut fotogràfic dels cent anys de la Sala de Concerts modernista, que mostrava com s'ha anat adequat per encarar el futur en condicions òptimes. La inauguració de l'exposició es va complementar amb una conferència d'Oscar Tusquets (" Remodelació i ampliació del Palau de la Música dc Barcelona") i un concert dels gennans Víctor i Luis del Valle, guanyadors del segon premi El Primer Palau i de l' ARD lntenational Music Competition (M unic 2005) . Aquestes activitats van comptar amb la col· laboració de l'Institut Cervantes de Munic, l'ambaixada d'Espanya a Berlín, el consolat d 'Espanya a Munic i el Grup Codorníu. E M. Teresa Giménez i Morell Premi d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla E I dia 19 del passat mes de novembre es va celebrar al Saló de Cent de l'Ajuntament de Barcelona l'atorgament dels premis de la Fundació Lluís Carulla. En la modalitat d'actuació cívica catalana fou distingida, entre d'altres. M. Teresa Giménez i Morell. L'acta del jurat feia constar el següent: "Nascuda fa 80 anys, s'ha dedicat tota la vida a la promoció i a la difusió del cant coral i la pedagogia musical a Catalunya. lla participat com a pianista, cantaire i ajudant de direcció a la Coral Sant jordi. ha participat en la fundació del Secretariat de Corals Infantils de Catalunya, en la fundació del Cor Llevallt, i de la Coral de Mestres de l'Escola de Lurdes, en la cofundació de la Cora/ Infantil L'Espuma, el Cor juvenil L'Espuma i la Coral Mata jonc. S'ha dedicat inte11sament a la formació de direcció coral i la formació musical de mestres d'infants. Ha promogut intercan vis corals a nivell nacional i internacional amb l'objectiu de difondre la nostra cultura.·· El duo Víctor i Luis del Valle, premiat a Polònia l duo dc piano format pels germans Víctor i Lu is del Vallc acaben E d'aconseguir el segon premi i premi especial per la interpretació dc Mozart del Concurs lntemacional de Bialystok per a duos de piano que es va celebrar en aquesta ciutat polonesa. Es tracta d'un dels concursos més prestigiosos pel que fa a aquesta especialitat. El públic va dispensar una gran acollida a les seves interpretacions, fins al punt que la crítica va certificar que si el públic hagués hagut de decidir el primer premi. hauria estat per a ells. El Grup Instrumental BCN 216 agafa embranzida E n qüestió de tres anys el Grup Instrumental BC 216 -especialitzat en repertori contemporani- ha passat de fer només quatre concerts a fer-ne trenta en el període natural d'un any. El 2008 ha estat un any de consolidació. Des de la seva fundació fa 23 anys -els mateixos que Ja tristament desapareguda Orquestra del Teatre Lliure-, el recon·egut artístic del grup liderat pel nautista David Albet ha estat intermitent; la música contemporània no sempre ha tingut el suport necessari per tal de mantenir-se al peu del canó. Darrerament les coses han canviat i això ha beneficiat grups emprenedors i. sobretot, persis tents, com el BCN 216. Gràcies a l'aportació de I'INAEM de 150.000 eu ros l'any durant tres anys, el BCN 216 ha pogut emprendre projectes innovadors i arriscats que li han permès promocionar-se arreu del món. Enguany ha estat present al Festival No us Sons de L'Auditori - un altre dels organismes que dóna suport al grup amb la residència a la Sala Otiol Mrutorell del recinte musica l-, però també a la Berl inalc, a la G laserne Saal del Musikvercin dc Viena, al Teatre Grec dc Barcelona, al Festival de la Portaferrada de Sant Feliu deGuíxols, I'Autumn Festival de Varsòvia i al Festival Cervantino de Guanajuato, a Mèxic. Durant aquest any ha col·laborat amb músics i compositors com Alva Noto, Ernest Martínez lzquierdo, Nacho de Paz, José Luis Estellés, Oren Marshall, Francesc Prat, Virgínia Martínez o Kaija Saariaho. Entre els propers projectes destaca la seva participació al Festival d'Alacant. la col·laboració amb Carles Santos en l'estrena d'un personal concert per a piano i orquestra al Teatre Lliure o l'enregistrament d'un djsc amb AJva Noto. David Albet, director dc BCN 2 16, es mostra orgullós i content de l'enlairament que està tenint el grup i, atès el creixement progressiu de la feina amb el dit grup, que li requereix una pràctica exclusivitat, va anunciar el seu cessament com a director artístic de la temporada de cambra de L'Auditoti, que de moment no tindrà substitut de cara a la propera temporada. Corrigenda.. El nom de l'autor de l'article Joan 1\1/anén i la generació dels maleïts, publicat a I'RMC núm. 290 (desembre de 2008, pàgines 6 i 7; i al Sumal'i, pàgina 3) és joaquim i no Joan. Per això volem deixar constància del nom correcte: joaquim Rabaseda i Matas. També, a la mateixa Revista, l'autora dels articles de les pàgines 3 7, 38 i 40 (M usicalia, Prccrítica) és Mercedes Conde Pons, indicació omesa per error d 'impressió: i també, a la secció Crítica, pàgina 25, l'autor de la crítica "Quan el piano és pura expressió" és Francesc Taverna-Bech i no LI. T. (Lluís Tru llén). Finalment, a I'RMC núm. 289 (novembre de 2008), secció Noticiari, pàgina 17 (notícia sobre el Trio Kandinsky), s'indica que el director de l'Auditori Pau Casals del Vendrell és joan Colet, quan en realitat és Juli Grandia. TANGENTS per JORD I MALUQUER Tons l Canal33 de Televisió de Catalunya ha emès 14 capítols d'un prog~·a­ ma molt interessant. Això sí, a dos quarts de dues de la matinada. Es deia Tons i l'ha dirigit Lluís Marrasé. Per als qui no l'hagin vist, explicar·em que es tractava de presentar una poesia, veure com la cantava una veu consagrada dc la cançó, la llegia un ciutadà més o menys conegut i la vcrsionava novament un cantant jove. N'he pogut veure només quatTe o cinc i he vist desfi lar-hi Lluís Llach, Maria del Mar Bonet, Joan Manuel Serrat, Ovidi Montllor i hi han participat les veus joves de Laura Guiteras, Txell Sust, )o fre Borràs. Les poesies dc Palau-Fabre, Sagarra, Espriu i Salvat-Papasscït. El programa era selecte però a la vegada atractiu. Amb una fórmula no imaginada fi ns ara, amb el subtítol de poesia per cantar, podíem copsar-hi tot un seguit de versions prou interessants. Des d'aquesta mateixa rúbrica havíem demanat que tornés la presència de la cançó a la nostra televisió. Tons podria ser una manera. L'altra, aprofitar els clips d'aquests nous cantants per passar-los a millor hora com a enllaç entre programa i programa, tot afegint-ne d'altres i qui sap si píndoles de música clàssica ben vestides (m' imagino, per exemple. els germans Pérez-Molina, amb dos pianos, tocant els 2' 15" de la Brazilcra dc Darius Milhaud). En el passat s'han fet coses, però el rellotge del temps obliga sempre a recomençar novament. Cal donar opcions autòctones a la joventut segrestada per les modes i les multinacionals anglosaxones. E ARS SUBTILIOR Les edats de la música per XAVIER CHAVARRIA a uns dies, una compositora (i no pas jove) se'm planyia de l'avançada edat que té la majoria del públic de la música clàssica. Aquest és un neguit recunent entre la professió, amoïnada per la manca d'afició d'unes noves generacions que podrien resultar més receptives a la innovació. Però, m és enllà de l'afany proselitista, això no ens hauria de preocupar gens ni mica: la mitjana d'edat del públic clàssic sempre ha estat alta, i podríem dir que sempre ho serà. Per començar, la cerimònia del concert no està pensada ni de bon tros per a jovent i encara menys per a nens: els que hi van i en gaudeixen són rara avis, petits herois; i de fet. ja hi ha programació específica pensada per a ells. L'anècdota següent no fa res més que confirmar que probablement la música té les seves edats: als inicis de la seva singladura, Catalunya Música va fer un sondeig i va detectar, no sense esgarrifança, que la mitjana d'edat dels seus oients era superior als seixanta anys. Aquest fet, a priori, sentenciava la vida de l'emissora en qüestió de pocs anys, perquè semblava que les generacions més joves no estaven interessades en aquella oferta clàssica. Però en repeti r el sondeig anys més tard, es va comp rovar amb perplexitat q ue aquesta mitjana era exactament la mateixa que a l'inici! I per re blar el clau, ara que té vint anys, l'àmplia majoria dels seus oients continua tenint més de cinquanta anys. L'explicació és ben senzilla: el producte musical que s'ofereix interessa majoritàriament les persones que ja han arribat a una certa edat; que el jovent actual (i el de sempre) s'interessi poc o gens per aquesta música i prefereixi altres gèneres musicals no treu que, arribats a la maduresa, descobreixjn les beutats de l'art musical en majúscules. És a dir, és molt possible que una part (minúscula, però existent) de la jovenalla que assisteix a concerts de U2, Guns&Roses o Bon )oví, acabi omplint el Palau i L'Auditori quan arribin a l'edat provecta (tots tenim un passat, oi?). Això explicaria també el fenomen de ls "caps blancs'': mirar la platea de qualsevol auditori clàssic des d'una visió zenital. ofereix la visió d 'una immensa marea blanca, dc caps canosos (si no ben lluents) propis del segment de població que, no ens enganyem, és el consumidor majoritari , habitual i fidel d'aquesta música. Amb tot. és evident que també hi ha un percentatge no gens menyspreable de gent jove i fins i tot de quitxalla que assisteix a aquest tipus dc concerts, però no deixen de ser una minoria. ja creixeran. F 11 DEL SEU AFFM. Sra. Ofèlia Sala (representant del gremi d'agreujats vocals de Le nozze di Fígaro) Estimada amiga: RMC 291 Que ho és de debò i sap molt bé com em complau. Avui lí escric, com aquell qui diu poques hores després d' have r gaudi t dc la seva resplendent interpretació de la Susanna de Le nozze di Fígaro al Gran Teatre del Liceu i d'haver sentit íntimament - tal com ho va cantar només podia ser així- el tot dc vida que va alenar en l'ària "Deh vieni ... " Però no va estar sola, sinó molt ben acompanyada damunt l'escenari per una colla de companys que van completar un equip en conjunt d'una competència notable. Precisament m'interessa comunicar-me amb vostè una mica en nom dc tot aquest equip, pel motiu concret que considero que van ser molt menystinguts mediàticament a l'hora dc presentar/informar prèviament de les representacions. Si va tenir la curiositat de llegir els diaris i escoltar i veure els mitjans de comunicació audiovisual, vostès gairebé no existiren; per tant. l'obra s'anava a representar sense cantants, i amb prou feines amb un director musical al fossat, prou marginat ell també. Si m'accepta la caricatura, deliberadament inflada. que per això és caricatura i per això té valor expressiu, fa la sensació que avuj dia les representacions dc les òperes només són cosa de concepte, d'ideari dramat(argic: la resta - la seva concreció- no compta, no existeix: tan sols ve a ser una mena d'afer virtual. Que qued i clar que sóc un gran defensor del paper tan transcendent que han assumit els bons dramaturgs en la revi talització del gènere operístic; m'he cansat d'afirma rho i de celebrar el molt que he pogut ga ud i t~ i continuo gaud int, d'aquest fet. I és més, sóc un gran admi rador de la n·ajcctòria dc Lluís Pasqual, que li nc la fortuna de conèixer molt bé: por altra part, ell aquí molt més instrument que no in- IMPROMPTU per FRANCESC TAVERNA-BECH 12 Del seu afTm. Jaume Comellas Reflexionant i especulant amb la música odríem dir que. com a llenguatge. la música ve a ésser una vertebració d'elocucions que expressen tot allò que és inaprehensible o bé fins i tot incomprensible en la nostra parla. Cert, amb la música no resoldrem tota la problemàtica humana, però amb ella ens explicarem o bé ens sensibilitzarem de moltes de les qüestions que la lletra, sigui impresa o parlada, mai no ens podrà aclarir... També la capacitat cognoscitiva de l'home ha trobat en l'articulació del so -sigui produït pel seu propi cos o bé amb la invenció artesana d'objectes sonors i també descobri nt-los en la natura- un immens cosmos que solament és perceptible i assimilable mitjançant el sentit audi tiu i la participació ineludible dc la nostra memòria - la faculta t que precisament ens ajuda a raonar i a conscienciar-nos sobre l'existir. Què és la música? Elocucions, sons escoltats o bé inèdits, no sempre coneguts i, per altra banda, també assumits per llarga tradició. que actuen per empatia. Empatia o simpatia que té en la ressonància ham1ònica la seva base i que colpeix el nostre esperit, comurucant-nos una mena d'emocions P ductor individualitzat del fenomen que estic exposant. Ja sé que quan els vents bufen d'estribord, res no s'hi pot fer, sinó esperar que canviïn de quadrant per contrapesar el balanceig, en aquest cas tant de temps escorat. Porto un nom bre llarguíssim de conferències de premsa prèvies a representacions operístiques, i estic una mica cansat dc dedicar-me a contra posar el doll de protagonisme dels rep resentants del gremi dramatúrgic, formulant pregun tes als del seu, per fer- los sentlr almenys una engruna de veu; veu ofegada enmig de discursos, més d'una vegada pretensiosos, venedors de l'invent de la seva sopa d 'all gràcies al qual després dc centúries de foscors i tenebres insuperables, finalment ells han il·luminat l'autèntica vetitat i els valors essencials i definitius d'aquelles obres, de només, pobrissons ells. Mozart, Verdi, Puccini, Wagner, Strauss i companyia. Ja sé, estimada amiga, que aquest discurs, llegit a primera vista, pot fer la sensació d'un cert tuf de naftalina i de ranci i no voldria ser mal interpretat: insisteixo com valoro -als meus escrits em remeto- l'aportació dels dramaturgs; no es tracta d'això, sinó simplement d'equilibri: per això de cap de les maneres tampoc no voldria retornar a tiranies precedents, tan ben representades per la tòpica i anacrònica figura del divo vocal; per tant, tot és qüestió que cada cosa ocupi el lloc i gaudeixi de l'estatus exacte que li correspon: o el que vindria a ser el mateix, de rebuig a tota mena de tirania. Disculpi, estimada Ofèlia, si al final m' he posat una mica massa seriós, vostè que ta n a flor de llavi té sempre la rialla jovial i encomanarussa. i sensacions. I potser amb elles ens adonarem que en certa manera aquest conjunt de sons amb els seus ritmes i les seves coloracions tenen una mis teriosa precisió narrativa superior que no posseeix la paraula humana en capacitat dc síntesi. Recordem com en un dels primers Impromptus explicava com Mompou amb uns pocs sons establia una imatge del nostre país i, per refermar-ho, ara assenyala ria com Beethoven en uns pocs compassos i un desplegament orquestral succin t descriu genialment l'inici de la pluja (Sisella Simfonia), o bé Rimski-Kórsakov en el poema Scheherazade, servint-se d'un subtil canvi de mesura -passa dc ducs pulsacions a quatre- i una breu cadenza de violí -quatre compassos- , ens evoca l'encís femení, o bé Mozart, en l'impressionant "Introit" del seu Requiem. ens n·ansmet el drama del traspàs entre vida i mort, Veritablement, d'exemples podríem trobar-nc molts i fins i tot potser més explícits i també més abstractes; tanmateix amb aquests pocs podrem adonar-nos que la música és un immens conjunt de "paraules sonores" dc destí i sentit infinitament diversificats. El Cor de Cambra del Palau, COBLA professionalitzat Simfònica de Cobla i Corda l passat 3 de desembre va tenir lloc al Palau de la Música Catalan.a, l'acte de signatura de l'acord entre el Departament de Cultura i Mitjans de Comunkació de la Generalitat i el Consorci del Palau de la Música Catalana, pel qual el Cor de Cambra del Palau de la Música esdevé professional; per tant, tanca el llarg període de provisionalitat com a pseudoprofessional a sota del paraigua de la figura "beques". L'acte va ser presidit pel conseller de Cultura de la Generalitat, joan Manuel Tresserras, i el de la Comissió Executiva del Consorci del Palau de la Música, Fèlix Millet. Segons aquest acord, el Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació ofereix suport econòmic a l'activitat professional d'interès públic del Cor de Cambra amb una aportació màxima del 43 per cent del pressupost del Cor. Aquest pressupost per al 2009 serà d' 1.413.450 euros, dels quals 813.451 seran assumits pel Cor de Cambra i 600.000 pel Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació. AU1ora, el Cor elaborarà un pla de finançament que inclogui un increment progressiu dels ingressos propis i de les aportacions d'altres patrocinadors i institucions que afavoreixi el decreixement de les aportacions de la Generalitat. L'acord suposa un bloc de contraprestacions, entre les quals hi ha dues produccions adreçades al mercat internacional i estatal i de concerts de prestigi a Catalunya, una producció adreçada a nous públks centrada en el mercat català. dues esh·enes i recuperacions d'obres de compositors catalans i la realització d'una temporada pròpia al Palau de la Música Catalana. En els seus parlaments, Fèlix Mi llet es referí a l'origen del Cor de Cambra fa exactat11ent 18 anys a iniciativa de }ordi Casas, al fet com aquesta formació ha esdevingut una de les de més qualitat de l'Estat, alhora que agraïa la receptivitat del conseller per acollir la idea de plena professionalització; agraïment que va estendre a la Fundació Caixa de Catalunya, col·laborador des del primer dia del Cor, i també a I'INAEM, amb qui s'establirà un acord de col·laboració en un nombre determinat de concerts. Per la seva part, el conseller Joan Manuel Tresserras elogià la qualitat del Cor, la tenacitat de Fèlix Millet i de josep Maria Busquets - president de l'Associació Cor de Cambra-, i destacà que la professionalització del Cor havia esdevingut una prioritat en època de penúries, després de l'esforç fet pel seu Departament amb motiu del Centenari del Palau. Indicà que era un acord raonable i que en l'exigència de crear un cor professional. l'opció del Cor de Cambra era la més lògica. Indicà que l'acord és un fet polític, una peça d'un contracte programa pel qual el Cor exerceixi una funció de servei públic, tant de cara al context nacional català com en l'estatal i internacional. jordi Casas, titu lar del Cor, per la seva part, després de manifestar la seva satisfacció, recordà que els 18 anys de trajectòria no havien estat fàcil s i pronosticà que podrà treballar millor, perquè tindrà més mitjans. Agraí la col·laboració de la Fundació Caixa de Catalunya. Finalment, Josep Maria Busquets centrà la figura de l'Associació Cor de Cambra com a ens que institucionalitza el Cor amb personalitat jurídica pròpia i que com a tal havia endegat el procés negociador amb el Departament de Cultura i la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música. RRMC E APUNT Greuges principi de desembre es va lliurar la màxima distinció ciutadana barcelonina al mèrit artistic -aurífica- a un conegut i veterà rumber català de trajectòria intermitent. Des d'un òptica d'elemental innocència, se'ns suggereixen els greuges següents: a la música; als que han excel·lit en el conreu d'aquest art des d'actituds de gran coherència, rigor, sensibilitat iotel·lectual i trajectòria dilatada; a l'historial de la distinció; a la institució que ho promou, a tot el que i a qui representa; a l'art; i al noble metall or. No, no són greuges comparatius. que per tant podrien passar per odiosos; són greuges absoluts. Ta mino A per JOSEP PASQUAL es d'un punt de vista estJictament musical, la cobla es podria definir com un conjunt instrumemal de cambra format bàsicament per instruments dc vent. Numèricament, la presència de la corda i la percussió pot semblar-hi simbòlica, tot i que la seva funció és fonamen tal per complementar un conjunt en què es n·obcn gairebé totes les veus dels vents sinúònics, des de les fustes als metalls i de les més agudes a les més greus. Aquesta estructura bàsica, que a ulls de neòfit pot semblar encotillada, actualment demostra cada cop amb més decisió que és pem1cablc a Ics noves aportacions tímbriques dels creadors actuals, cosa que està obrint al conjunt instrumental autòcton un ventall de possibilitats sonores que l'han de conduir forçosament a una nova dimensió social. L'origen popular de la cobla és evident. però la voluntat de fer-ne una eina simfònica té també una am:l històrica. Als anys tren· ta josep SerTa va abordar el camp dc Ics obres de format lliure, mentre que als anys cinquanta van prendre cos les incorporacions d'instruments forans de la mà de Manuel Olt ra. Des d'aleshores, les propostes han estat diverses i dc múltiples formes. i actualment la qüestió està prenent caire dc n:volució. El cicle Cobla. Cor i Dansa del Palau de la Música o certàmens musicals com el Memorial Joaquim Serra o el Premi CeretBanyoles ho demostren cada any, i aquest ospecte s'ha reforçat enguany amb el primer cicle de música per a cobla de L'Auditori promogut per una Cobla Sant jordi que actualment és la que desenvolupa un projecte ar1ístic amb més criteri ~imfònic. El cop dc timó sembla, no obstant això, que es va produir el 21 de novembre a l'Auditori de Girona amb la presentació dc la Simfònica de Cobla i Corda. L'Orquestra dc Cambra de l'Empordà i la cobla La Principal de la Bisbal han concebut un projecte nascut amb les temences del que és nou, encara que per criteri musical sembli obvi que hagi dc funcionar. i un cop presentat. el resultat no podja ser més encoratjador. La nova i innovadora formació instrumental es va fer pública amb un programa basal en la forma sardana en què van destacar les instrumentacions de diverses obres cabdals de la literatura per a cobla i ducs noves propostes creades especialment per Albert Gujnovart i Salvador Brotons per a la nova formació. Van ser precisament aquestes dues propostes i instrumentacions amb voluntat de revulsiu com les que va elaborar Marc Timon Ics que van fer preveure que a la nova formació li esperen molts moment~ de glòria. La compenetració de Ics ducs formacions va resultar primordial en la scn~a­ ció rebuda per l'cxpccíant públic que omplia l'auditori, i un cop vist que l'invent musical resulta. a més d'innovador, prometedor·, cal mantenir l'expectació tol esperant d'observar les sorpreses que poden ocasionar la nova literatura que es pugui produir a l'entorn de la formació cordacoblística. D 13 Presentació del llibre commemoratiu dels Amics de la Música de Cervera esprés del gran concert inaugural del 21 Cicle de Concerts de Tardor. D que pràcticament omplí el Gran Teatre è dc la Passió dc Cervera, amb l'obra Carmill{/ Burana de Cari Orff, amb l'Orquestra de l'Acadèm ia del Gran Teatre del Liceu i la Polifònica de Puig-reig, dirigits per Gueràssim Voronkov, es posà punt i fina l a la celebració del 25è aniversari dc l'Associació d'Amics de la Música dc Cervera. Així, el passat 22 de novembre tingué lloc lo presentació del llibre 25 anys de música a Cervera-Memòria gràfica, amb textos dc Nards Saladrigues, Estefania Balcells i Santi Riu. El llibre repassa àmpliament la creació d'aquesta entitat --que enguany arriba gairebé al miJcr dc socis-, la seva primera junta, l'adquisició del ptimcr piano dc cua, la inauguració de l'auditori. la relació amb el conservatori i l'agrupació coral, el curs i festival internacional d'estiu... i acaba amb un apèndix amb la llista completa de totes les activitats que l'entitat ha dut a terme. Amb més dc ISO fotografies, gràfiques. diversos programes i un text amè, l'Associació s'enorgulleix àmpliament de repassar els més de sis-cents concerts organitzats. Si bé l'activitat musical és un dels trets característics dc la ciutat de Cervera, és bàsicament gràcies a l'Associació el gaudi d'una programació estable - amb els cicles dc tardor, Nada l, primavera i el Festi val d'Estiu. I fent memòria del que s'ha fet durant aquests anys, hom queda àmpl iament impressionat que amb els escassos mitjans econòmics de què es disposa s'hagin pogut fer concerts tan memorables i comptar amb intèrprets certament relleva nts. Esperem que amb aquest llibre hom pugui observar la ingent activitat d'ençà de la creació de l'Associació l'any 1982 i pugui tenir un bon record visual de tants concerts memorables que ens han deixat una grata impressió. Jaume Cristau, Premi SGAE de Sardanes 2008 n la vint-i-quatrena edició del Premi SGAE de Sardanes (dotat amb 3.000 curos) . va resultar guanyador el compositor llguerenc jaume Ctistau. amb l'obra Pau , més Garreta: i van obtenirhi dos accèssits (dotats amb 900 euros cadascun) Salvador Brotons, amb Noces d'arge11/, i Francesc Teixidó, amb Serenor. soj're11ça i joia. El jurat va ser formal pels compositors loan Albert /\margós. Francesc Cassú. jordi Molina, lesús Ventura i josep Solà. El concert de lliurament del Premi (convocat per l'SGAE i la Fundació Autor) va tenir lloc a Sant Feliu de Guíxols, el 22 dc novembre. i va ser dedicat a Lluís Lloansí. E 14 Simfònica de Cobla i Corda de Catalunya Un experiment amb possibilitats El divendres dia 21 de n ovembre es va presentar a la sala simfònica de l'Auditori de Giron a una formació orquestral singular: la Simfònica de Cobla i Corda de Catalunya, una formació integrada per l'Orqu estra de Cambra de l'Empordà i per la cobla La Principal de la Bisbal, en un projecte impulsat i patrocinat per l'empresa Metalquirnia i en què es van presentar les catorze sardanes incloses en el seu primer treball discogràfic, Sardanes per al món. ' L per JOSEP JOFRÉ Orquestra de Cobla i Corda de Catalunya està dirigida pels 11tulars dc les dues formacions, Francesc Cassú de La Principal de la Bisbal i Ca rles Coll de l'Orquestra de Cambra dc l'Empordà. La idea d'aquesta nova formació és substituir els vents d'um1 orquestra simfònica pels inst rum ent~ de la cobla , però per ta l d'equilibrar una mica els volums sonors de les dues formacions s'han ampliat els instrumentistes dc corda dc I'OCE. També s'hi ha afegit una arpa i percussió. L'empresa Metalquimia, creada per Narcís Lagares, i la qual ja havia col·laborat amb les formacions en projectes ante1iors, va plantejar aquesta nova idea a Carles Coll i Francesc Cassú, que van optar per un repertori molt conegut. ··Les cultures progressen quan, a més de replantejar-se teòricament, des de cada un dels seus àmbits es llancen propostes renovadores sense que això signifiqui necessàriament prescindir de /{t tradició. " Aquestes paraules de presentació del conseller joan Manuel Trcsscrras expressen de manera sintètica el que va significar el naixement de la Simfònica de Cobla i Corda de Catalunya, que en oferir el concert no només va donar el punt de sortida d'una nova sonoritat orquestral, sinó que va mostrar, en explorar algunes dc Ics possibilitats d'aquesta nova fo rmació, el seu nivell d'idoneïtat. En el concert. que portava el mateix títol que el disc, Sardanes per al món, i va ser dirigit per Carles Coll i Francesc Cassú, la formació empordanesa va basar el seu repertori en arranjaments de sardanes ja escrites per a cobla i reinstrumentades per a la nova formació. Així doncs, es van poder escoltar sardanes tan conegudes com: Sant Martí del Canigó de Pau Casals, La pubilla empordanesa de Josep Serra, Niu d'amor de Ricard Viladessau, Bona festa de josep Vicens "Xaxu", Una rosella de Manel Sadena, La festa de Sant Martirià de Conrad Saló, Girona aimada dc Vicenç Bou i La Santa Espina d' Enric Morera. Al costat d'aquestes, se'n van poder sentir d'alh·es escrites per a cobla i arranjades pels mateixos compositors, com: Aurora promesa de Francesc Cassú, A Pa/mira de Jaume Cristau i Al capdavall del pont vell de Josep Casssú. Ha estat un encert encarregar les orquestracions de les sardanes a diversos compositors, ja que en els resultats no sempre satisfactoris de les diverses concepcions sonores es manifestaven possibles camins per afrontar alguns dels problemes tècnics de la conjunció dc la cobla i l'orquestra de corda, com ara l'equitibti en els balanços de volum i de timbre o la continuïtat de l'àmbit de l'espectre sonor en les textures orquestrals, sobretot les de la cobla. Van ser interessants i fructíferes, en aquest sentit, les propostes fetes en les dues obres escrites expressament per a la formació. les quals van aportar un aire de modernitat a la concepció estilística de la sardana. Tant Albert Guinovarl amb la seva sardana Sirenes, com Sa lvador Brotons amb Companyonia unil!ersal, d'estètiques molt diferents però amb una bona factura, van apuntar possibilitats contrastants per al gènere. La fOLmació conjunta de cobla i corda pol esdevenir l'embrió d'una nova manera de projectar la creació artística amb sonoritat catalana, però per créixer cal temps, treballar en la direcció correcta i saber obrir-se a gèneres i estètiques diferents. PANORAMA Violoncel, clarinet i contrabaix, protagonistes del cicle de l'ONCA per RRMC ls instruments solistes ocupen un lloc destacat en la programació del cicle que I'ONCA (Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra) oferirà a partir d'aquest mes de gener en la seva cinquena temporada. Una vegada més el Petit Palau acu ll aquest cicle que ofereix la possibilitat de gaudir del simfonisme de petit format de la mà d'una formació que. creada i dirigida per Gerard Claret, ha esdevingut un referent molt valuós en el patrimoni orquestral no solament del seu país, sinó català. Tres dels quatre concerts programats acoll iran les actuacions solistes (per ordre de programació) de violoncel, contrabaix i clarinet, de la mà de tres deslacats intèrprets. Amb el títol de "L'ONCA convida", el dia 29 de gener el jove violonceHista Pau Codina interpretarà el Concert per a llio/oncel i orquestra de F. j. Haydn, una obra de gran repertori concertant de l'instrument esmentat. Pau Codina E és un músic molt jove, tanmateix amb una formació sòlida que gaudeix d'una gran maduresa. El programa, de tall absolutament clàssic, el completarà la Simfonia número 29 K. 201 de Mozart. El contrabaixista Toni Garcia oferirà la interpretació del Concert per a contrabaix i orquestra núm. 2 de Giovanni Bottesini en el programa que s'oferirà el dia 26 de febrer amb el títol de "L'ONCA presenta". Es tracta d'una obra de gran virtuosisme d'un compositor que en el seu moment va ser un gran virtuós del contrabaix -l'anomenaven el Paganini del contrabaix- i que com a compositor va dedicar una part important de la seva obra a promoure les virtuts solistes del contrabaix. El programa el completa la Simfonia per a orquestra de corda núm. 9 en Do major de Mendelssohn, una obra de joventut i l'estrena mundial d'Andante de S. Rendine, un compositor italià de qui la mateixa ONCA ja va estrenar la Simfonia núm. 2, "Andorana ", considerat un dels valors més importants de la composició italiana actual. El clarinetista josep Fuster, de con- JOSEP FUSTER sistent trajectòria a casa nostra, serà l'intèrpret de l'estrena de Concertino per a clarinet i orquestra de Jesús Rodríguez Picó, compositor ben conegut i alhora també ell mateix clarinetista en el concert que amb el títol de 'TONCA estrena" es presentarà el dia 26 de març. Abans s'haurà ofert la Simfonia de cambra op. Il. vuitena de Xostakóvitx, i com a cloenda s'interpretarà el Quintel a clarinet de C. M. v. Weber en la versió per a clarinet i orquestra de corda. també amb josep Fuster com a solista. El quart concert té característiques especials; amb el títol de "L'ONCA proposa'', oferirà un aplec d'obres arranjades pel saxofonista de jazz Llibert Fortu ny. Montsalvatge, Mendelssohn i Schubert centren el cicle Cambra Coral al Palau per RRMC bra de Xavier Montsalvatge, Felix Mendelssohn i Franz Schubert presid irà tres dels quatre concerts de la cinquena temporada del cicle Cam bra Coral, promogut per la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música que una vegada mes se celebrarà al Petit Palau. El primer va tenir lloc el dia 18 de desembre i caràcter d'homenatge al compositor català, amb un aplec de composicions entre les quals, com a conegudes, destaquen Pian/o delia Madonna, Cinc epigrames de Mano/o Hugué i les Cuatro canciones negras. El programa incloïa també l'estrena d'una composició de Benet Casablancas, titulada jo tem la nit, encàrrec del mateix Cor de Cambra. El concert fou dirigit pel titular del cor, Jordi Casas i Bayer, amb l'acompanyament del pianista titular del mateix Cor, jordi Armengol. Mendelssohn. o més ben dit obra d'aquesta família ocuparà la totalitat del tercer programa (5 de m~rç). Serà di- O rigit pel director assistent del Cor de Cambra, Dan iel Mestre, i oferi rà una majoria de temes de Fclix Mendelssohn, però també dos de la seva germana Fanny. A part del Cor. hi intervindran jordi ATmengol, també en tasques solistes, la mezzosoprano Arianc Prüssner i la soprano Ulrike Haller. El quart concert serà dirigit novament pel titular, Jordi Casas. i serà dedicat totalment a obra de Franz Schubert, amb l'actuació sol ista de la soprano Araceli Esquerra i dc jordi Armengol. Pel mig, e l segon concert comptarà amb la direcció dc josep Vila, director dc l'O rfeó Català i del Coro dc RTVE, en un programa de tall contempOI·ani que amb el títol de "L'herència del madrigal a l'Europa del segle XX'' oferirà obres de Vic ees, Claudc Debussy. jan Sansdrom i Henk Badings. 15 PANORAMA La situació de la música clàssica als mitjans de comunicació, a debat Com cada any, el cicle El Primer Palau va convocar una tau la rodona al voltant d'un lema d'actualitat en el món de la música pocs dies després de la finalització del cicle i abans del concert dc guanyadors. I O_N_s_ __ per M. CONDE_ P_ n aquesta ocasió, el tema escollit va ser "La música clàssica en els mitjans de comunicació'', un tema de profunda actualitat, atesa la progressiva manca d'atenció a aquest gènere en els mitjans de comunicació -ja sigui premsa, ràdio o televisió-, però també atesa la crisi en què la premsa escrita està cada dia més endinsada. Per l'interès i l'actualitat que aquest tema sust:tta en els nostres dies, la taula rodona d'El Primer Palau va aplegar un públic nombrós que va omplir ''la piscimt'' del Palau de la Música Catalana. L'acte va ser moderat per la responsable dc música a Televisió de Catalunya, Maria Gorgues, i va aplegar professiona ls representatius dels diversos àmbits dels mitjans de comunicació, com són el cap d'Espectacles del diari "AVUI'', Andreu Gomila; el cap d'Espectacles d'"EI Periódico", César López Rossell. i el crític del diari "El País~ )avier Pérez Senz, així com professionals del món de la música. com el musicòleg i pianista Adolf Pla. i el compositor i director del Conservatori Superior de Música del Liceu, Benet Casablancas. Al voltant de la primera qüestió plantejada per Maria Gorgues: ''És preocupant e/ tractament de la música clàssica avui dia en els mitjans de comunicació?", els diversos tertulians van exposar els seus punts de vista. Benet Casablancas es va mostrar preocupat pel poc espai que es dedica a la premsa a la música culta i va posar atenció en el fet que a altres països això no succeeix i ens porten molls anys d'avantatge. Andreu Gomila va explicar com s'equilibra la informació a la secció dc Cultura del diari "AVUI··, tot distingint entre la feina del redactor o cron ista i la del crític de concerts. Gomila va comentar que les prèvies dels concerts han deixat d'existir, un fet que a la tanda de preguntes es va reivindicar com a negatiu, parant atenció en la importància que té presentar E 16 D'ESQUERRA A DRETA: CÉSAR LÓPEZ ROSSELL, ADOLF PLA, JAVIER PÉREZ SENZ, MARIA GORGUES, ANDREU GOMILA I BENET CASABLANCAS un concert abans que succeeixi. per tal d'orientar el lector que busca referències per escollir entre l'oferta existent. Es va deduir que el criteri actual és informar d'allò més popular, allò que ··vol" el púbüc i, per tant, que normalment ja coneix. Per tant, l'atenció informativa original dels diaris, de donar a conèixer allò que la gent no coneix, s'ha perdut. Els criteris publicistes són cada vegada els que regeixen més i més els diaris. El crític del diari "El País" )avier Pérez Senz va comentar I'actual i difícil situació dels diaris, que pateixen directament la crisi econòmica mundial. Un l'et que també té com a causa la progressiva proliferació dels diaris digitals. que fan una dura competència a ls diaris en paper. Per aquest motiu els diaris cada cop tenen menys pàgines i. per tant, menys espai per a la música culta, que és la primera que cau dc les pàgines dc cultura. Un fet que és extensible als mitjans de comunicació audiovisual. En programes de màxima audiència mai es parla de música clàssica. La presència del jove director veneçolà Gustavo Dudamel a Barcelona, procedent de les Orquestres Juvenils de Veneçuela -moviment guanyador del Premi Príncep d'Astúries a les Artsno va rebre cap atenció dels mitjans de comunicació. Una de les conclusions més severes a què es va arribar és la manca d'evolució que hi ha hagut en la confecció dels concerts, la qual cosa fa que avui dia gran part del públic els considerin avorrits. Tanmateix, Adolf Pla va reivindicar la condició de "necessària" de la música per a les persones, tot citant Daniel Barenboim. César López Rossell va contrarestar les paraules dc Pla fent la refleJtió que "entendre la mcísica com a servei és cada vegada menys normal". Maria Gorgues va intervenir reivindicant la necessitat de buscar noves fórmules per presentar la música clàssica. i va comentar com a Suïssa s'havia re- transmès una funció d'òpera d'una manera dinàmica i divertida en horari de màxima audiència. atalunya La música clàssica ha de seguir en horaris margmals: matins de caps de setana o matinades entre setmana. Javier Pérez Senz va mostrar la seva incredulitat en constatar les contradiccions en què la societat catalana -i per extensió. també espanyola- està immersa. Cada cop es const1ueixen més auditoris i sales de concerts, però cada cop s'atorga menys importància a la música cul ta. Benet Casablancas va compartir aquesta incredulitat en comenta r l'existència d'una progressiva Telativització dels valors, en què l'educació i l'ensenyament tenen una part essencial de culpa: "Cal donar eines perquè la gent pugui exercir la seva llibertat." Adolf Pla va exposar entorn d'aquest tema que la situació d'Espanya respecte de la resta d'Europa és diferent, ja que els efectes de la Segona Guerra Mundial van provocar una circumstància social que va fer que la gent participés de la música com d'un fet molt més social. A Espanya, en no patir directament les conseqüències d'aquella guerra, la situació que es va generar va ser diferent. Aquí la música ni tan sols va passar a mans dels intel·lectuals, que es mostren desinteressats per la música culta. javicr Pérez Senz va reprendre la paraula afegint que s'ha deixat perdre el públic, fins i tot el més popular: ja no es fa mai sarsuela, que acollia una gran quantitat de públic. La música a Catalunya s'ha alienat, no s'ha sabut comunicar. Amb aquestes conclusions tan poc optimistes, només queda posar-se en marxa per revertir aquesta situació, començant per fer-la pública i reivindicar la necessitat d'un gir de 180 graus per modificar la direcció a què la música culta es veu abocada. PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT El tema de la relació entre PRAXI I CREATIVITAT MUSICAL I CONSCIÈNCIA SOCIAL I POÚTICA absorbeix una part molt importan t de l'aplec de veus d'aquest mes. 1 ho fa des de tres protagonistes, de característiques i orígens distants, com la cantant de pop de color TRACY CHAPMAN, que per una part mostra encara les reminiscències DE LA DISCRIMINACIÓ RACIAL, l'instrumentista i productor de jazz MATIHEW HERBERT I EL CANTANT NEGRE AFRICÀ Femí Kuti, que exposa de manera directa la rea litat del seu com plex i dissortal àmbit geopolític. A part, hom es referei x a u n tema de viva actualitat com és la DESATENCIÓ CREIXENT DELS MITJANS DE COMUNICACIÓ diari s a la música clàssica, en la parcel·la específ ica de la crítica. Finalment, el comiat D'ALFRED BRENDEL del públic barceloní mereix una atenció molt particularitzada. «D e un tiempo a esta partc se viene pr oduciendo un fenómeno preocupante en la prensa escrita: el DESINTERÉS CRECIENTE POR LAS CRÍTICAS DE LA LLAMADA MÚSICA ClASICA. L os diarics conceden cada vez menos cspacio l no se sa be muy bien por qu é, Ise J a boga por el FIN DE LAS CRITICAS dejando, curiosamen te o no tanta, un espado para la ópera, quiza por consideraria un espectaculo que responde a un cierto glamour que tiene que ver con eso que ahora llaman tendencias. Para dejar al margen a la música clasica debiera haber RAZONES DE PESO PERO ÉSTAS BRILLAN POR SU AUSENCIA. 1... ] Pera h ay también una cuestión de lesa cu l tura que afecta a la rcccptivi dad de la obra de ar te como con tinuo creador a través del t iempo. Si queremos SABER CUAL FUE LA REACCIÓN CRITICA FRENTE A LAS OBRAS DEL PASADO 1... 1 hallaremos en las hemcrotecas lo que les pareció su estreno a los comentaristas del ramo. Pera desde hace tiempo muchos de los ESTRENOS DE LA MÚSICA LLAMADA ClASICA QUEDAN SIN REACCIÓN CRÍTICA por escrita y pasan con m as pena q ue gloria, de modo q ue en el fu tura n adie h allara rast ro de ellos.» '' Scher zo'', editorial, novembre dc 2008. aquesta l'entrada més complicada que ha de fer un músic. ALFRED BRENDEL L'HA FETA A LA PERFECCIÓ.» Xavier Cester, "Avui ", 30 de novembre de 2008. r... «Als 77 anys EL PIANISTA DEI XARÀ ELS ESCENARIS EL PROPER 18 DE DESEMBRE en un concert amb la Filharmò nica de Viena a la capital del Danubi l ...l Agraïmen t i l'c licitacions efusives, per tant, a I beream ora per fer p ossi ble una de les cites ca bda ls de la temporada, amb UN BRENDEL QUE PLEGA PERQUÈ VOL, NO PERQUÈ NO PUGUI CONTINUAR, vist el domini absolut dc les seves facultats artístiques. l ... ] ÉS MILLOR QUE L'ESPECTADOR ES PREGUNTI com és que tal o tal no actua, que no que s'in terrogu i sorpr ès per què encara està en actiu. Po tser és «Puede ser d ifíci l seleccionar esc momento, PERO sl QUE HAY POSIBILI· DAD DE DEJAR DE TOCAR CUANDO UNO QUIERE. Y yo quiero hacerlo cuando probablemen te aún estoy en buena for ma. La diferencia con mis compañeros de profesión es que no tengo dependencia de los conciert os. NUNCA HE SIDO SÓLO UN PIANISTA O SÓLO UN MÚSICO: de hecho hay decenas dc cosas que quiero hacer y que ahora disfrutaré haciéndolas [ ... ] durante bastantes años he sida uno de los pianistas que ha Llenado toda tipa dc salas, dondequiera que h aya ido. En es te sentida, ME HE CUESTIONADO Sl Ml MANERA DE TOCAR iES TAN CEREBRAL COMO ALGUNOS DICEN! M e gu staría preguntaries si es por eso que he tenido ¡un pública tan amplio en tant os lugares distintes! ! Dudo que sea eso! [ ... 1. Cuando me dijeron que CON Ml PARTIDA DEJABA UN GRAN HUECO en la vida de mucha gente, me alegré de ser capaz de dejar alga atras, aunquc fuera un hueco.» Alfred Brendel. Stephen Plaistow, "El País", 27 de novembre de 2008. «Sl PERTENEZCO A UNA TRADICIÓN es a aquella que con siguc que la obra diga al intérprete lo que hay y lo que no hay que hacer, y no el intérprete el que diga a la obra cómo DEBERÍA SER O AL COMPOSITOR CÓMO DEBERfA HABERLA ESCRITO.» Alfred Brendel. Agustí Fancelli ( recuU), ''El País", 28 dc novembre de 2008. «Adcmas. me palamentable rece QUE SE INTENTE DIFERENCIAR ENTRE MÚSICA PARA NEGROS Y MÚSICA PARA BLANCOS: ¿no h emos aprendido nada d e tan ta s décadas de raci sm e? Supongo que Our bright future o Something to see (no war) SON Ml RESPUESTA A LA "GUERRA CONTRA EL TERROR" DE BUSH. IRAK NOS PARECE UNA TRAGEDIA DEMASIADO LEJANA, NO SE VIVE CON LA CULPABIUDAD DE VIETNAM, dondc luchaban reclutas y hubo mas bajas. Pc ro los resultades son igualmcntc crueles. Y como estadounidenses todos TENEMOS UNA RESPONSABILIDAD COMPARTIDA.» T racy Chapm an. Die¡<èf"hMa nri Y! rfl~ dc que, "El País", 9 ~ (\ ltJ' 2008. -----;;;,;;¡¡:;;RH~~l" <<Clara que la muM·§~mr5J DIR CONCIENCIAS Y CA.•-"""1_....., TE DEL MUNDO. Mis canciones no llegan a millones de personas, pero sí a unos cuantos cientos, y son efecti vas. QUIEN QUIERA ESCUCHAR SERA MAS CONSCIENTE DE NUESTROS PROBLEMA$, de la hambruna o la violencia en las ca lles. I ... J Las ONG dicen estar tra bajando, pero no se las ve. LAS NAClONES UNIDAS ORGANIZAN CONFERENCIA$ INSERVIBLES. Los músicos occident ales promueven conciertos benéficos. ¿Rccuerda aquella canción, We are the world? H an pasado mas de 20 años y toda sigue igual.» Femi Kuti ( músic d'afrobeal). Fcrnando Neira, "El País", 7 de novem bre dc 2008. «)a m'agradaria escriure una cançó d'amor. Però he perdut Ja meva virginitat: un cop t'adones que el món va malament, fas alguna cosa al respecte. PENSAR EN EL GOVERN T'OBLIGA A PENSAR EN LA MONARQUIA. QUE ET PORTA A LA RELIGIÓ, AL SEXE, A L'ECONO· MIA. Sc suposa que som cantadors d 'h istòr ies d'avui. Si no parlem dc la guerra, ¿dc què parlem? [ ...] No alliçon o l'oient. Crec que LA RESPONSABILITAT INDIVIDUAL ÉS LA BASE DEL CANVI POlÍTIC. Les meves crítiques s'adrecen a la gent que ho està malmetent tol. Pontifica/e, per exemple. ESTÀ DIRIGIDA DIRECTAMENT AL PAPA.» Mattew Herbert. R oger Roca, "El Periódico", 13 de novembre de 2008. 17 PANORAMA A PROPÒSIT DE ... El nomenament com a president d'Opera Europa de Joan Matabosch g1passat m.es de setembre els mitjans de comurucació es feie n l'essò de l'elecció d'una figura prou notòria a casa nostra, el director arlistic del Gran Teatre del Liceu, com a president d'una e n li lat fins 1lavors, per a molls, desconeguda. Un nomenament i un organisme del qual pretenem donar les cJaus en aquesta conversa. RMC I per ALBERT TORRENS 291 18 -Enhorabona pel seu nomenament. Què és exactament Opera Europa? -Opera Europa es va fundar el 2001 com a resultat d'unificar les dues grans xarxes que existien aleshores - I'European Opera Network i Eurolyrica- i per això avu i compta amb la immensa majoria -més dc cent- de les institucions que es dediquen a l'òpera. El seu objectiu és ajudar els teatres a dur a terme la seva funció en el si dc la comunitat a què pertanyen, ja que un teatre d'òpera projecta a l'exterior una determinada imatge d'una comunitat: de qualitat, dc refinament, d'obertura a la novetat, dc sensibilitat, de competència, de capacitat d'organització i de gestió. Opera Europa reuneix informació útil per a la gestió dels teatres i la comparteix amb els seus responsables per intentar assolir una eficàcia més gran en la utilització dels recursos. - Qui en forma part? Com s'estructura? -Formen part dc l'associació més d'un cen tenar dc teau·es. petits i grans. L'associació té sentit per a teatres de dimensions i models de gestió diversos. Els grans poden compartir el que ja han fet -incloent-hi els seus errors- amb els petits, que poden aportar estratègies de gest ió creatives, de captació de recursos, de projecció local, etcètera. Tot i que la realitat de cada teatre és diferent i que els objectius no són necessàriament JOAN MATABOSCH TÉ EL DO DE FORMULAR EN POCA ESTONA RESPOST ES .EXTENSES J RAONADES A I-ES PREGUNTES PROPOSADES PER L'E TREVISTADOR. LI AGRADA EXEMPLlFJCAR ELS SEUS ARGUMENTS AMm DADES CONCRETES I, TAL COM ALBIRA E EL HEREFONS D'AQUESTA CO VERSA, ENORGULLIR-SE DE LES FITES ACO SEGUIDES T DEMOSTRAR ELS SEUS PROPÒSITS l PROJ ECTES PER CONTINUAR TR EBALLANT AMB VISTA AL FUTUR. UN PE.llFIL IDO NI, DONCS, PER A LA INSTITUCIÓ EN QUÈ TREBALLA, QUE HA SEGUIT, ELS ÚLTIMS ANYS, UNATRMmCTÒEUA PLENA D'ÈXITS. els mateixos, hi ha denominadors comuns. -Quins objectius té? Com els assoleix? - Es fan fòrums que reuneixen professionals del mateix departament dc diversos teatres, en què s'intercanvia i es compara informació que pot ser útil per a tots. A més, afavoreix acords de coproducció entre teatres. operacions de recuperació de determinades obres, estrenes d'òperes noves. intercanvi d'informació sobre caixets artístics, costos de drets i lloguer de partitures. Els departaments educatius dels teatres, d'altra banda. estan coordinats amb Opera Europa mitjançant una entitat específica anomenada RESEO i Ics associacions d'amics dc l'òpera europees fan el mateix amb FEDORA. -Quines diveses maneres de funcio· nar pot tenir un teatre d'òpera? Què tenen en comú i en què es diferencien? -A Europa, hi ha models ben diferents de teatres, cadascun amb problemes específics. Als teatres centreuropcus, el sistema de repertori permet que l'oferta sigui molt generosa. però és molt complex mantenir-hi una certa regularitat en la qualitat. Al sud d'Europa -sobretot a Itàlia-, per la seva banda, els reptes de la gestió tendeixen a acarar-se amb una simple retallada de l'activitat, fet que, en alguns casos, ha acabat qüestionant l'existència d'unes institucions que no són capaces de respondre a la demanda de la comunitat. Tot això, a part un intervencionisme polític que ha paralitzat moltes d'aquestes institucions. Ara bé, tots els models tenen quelcom en comú: mai abans no hi ha hagut tant públic interessat en l'òpera i els teatres mai no han tingut tants instruments per difondre la seva activitat. -Es pot considerar que hi ba algun teatre de referència a nivell europeu? I quina és la situació dels teatres espanyols respecte d'aquest? -Un teatre que sap respondre a les demandes de la seva comuni tat pel que fa a la gestió, l'oferta i la qualitat és un teatre modèlic. Però es pot donar el cas que aq uestes mateixes gestió, o ferta i qualitat siguin molt poc modèliques en una altra comunitat. Encara que el mercat de l'òpera sigui internacional, els teatres només sobreviuen si són capaços de respondre a les demandes de la seva pròpia comunitat amb competència, realisme i valentia. Hi ha teatres espa- PANORAMA nyols que han estat objecte d'anàlisi en publicacions especialitzades i en fòrums d'Opera Europa perquè, tot i estar funcionant amb un percentatge d'inversió pública molt raonable -és a dir, reduïten comparació amb els models centreuropeus, amb una gestió acurada aquests teatr-es han estat capaços d'oferir a la seva comunitat una oferta cultural de qualitat excepcional i amb un nombre d'espectacles molt estimable - lluny del model centreuropeu. certament, però molt superior al que oferia tradicionalment el model clàssic de temporada. -Barcelona acollirà unes Jornades d'Òpera l'abril de 2009. En què consistit·an? És cert que tindran un caràcter extraordinari respecte de jornades anteriors? -La Comissió Europea ha proclamat l'any 2009 com l'Any Europeu de laCreativitat i la Innovació. Les jornades tractaran d'aquesta temàtica des de u-es vessants: la nova creació. les noves tecnologies aplicades a les posades en escena i les noves tecnologies aplicades a la recerca de nous públics. No serà simplement una trobada més de les que Opera Europa fa t-egularment, almenys dues vegades cada temporada, sinó un fòrum extraordinari en la línia del que va tenir lloc a París el febrer de 2007, amb motiu del quatre-cents aniversari de l'òpera. -Quines repercussions tindrà aquest nomenament en la seva agenda personal? -És un honor que els altres teatres europeus m'hagin demanat presidir l'associació en substitució dc Bernard Foccroulle, i un privi legi com ptar amb un director com Nicholas Payne, amb qui treballaré conjuntament. Ell és qui porta la vida diària de l'associació. La meva agenda continua dedicada, evidentment, a la gestió artística del Liceu, i aquest càn-ec no fa més que permetre'm disposar de més informació -i de primera mà- que no pot menys que repercutir en benefici del Liceu. Estic convençut que, a la fi, la meva elecció no deixa de ser un vot de confiança al Liceu pel seu espectacular creixement, pel rigor de la seva gestió, el seu prestigi i per la seva estabilitat. Rosa Sabater ala memòria algrat haver passat ja vint-i-cinc anys del seu traspàs, Rosa Sabater és encara viva al record de molts amants de la música clàssica, tal com es desprèn de l'èxit de convocatòria que l' homenatge organitzat per la "Revista Musical Catalana" i la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana va tenir el passat 2 7 dc novembre, amb un Petit Palau ple d'amics, familiars, admiradors i companys dc vida de la il·lustre pianista catalana. Just aquell d ia es compl ien vint-i-cinc anys del fatídic accident aeri que va aca bar amb la vida de molts passatgers d'un vol que feia escala a l'aeroport dc Barajas, a Madrid, entre ells la malaurada Rosa Sabater. A l'acte dc record i homenatge a la pianista, presentat per Rosa Garicano, directora general de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana i dirigit pel director de la '' Revista Musical Catalana'', Jaume Comcllas, hi van participar diversos personatges del món musical que van tenir relació professional i personal amb Rosa Sabater. Anècdotes, records, emocions i sentiments van omplir l'ambient del Petit Palau. tot fent palesa la seva presència palpable gràcies al record. Antoni Ros M Marbà, Antoni Sàbat, Gonçal Comellas, Albert Nieto. Marçal Cervera. Ana Higueras -en un commovedor escrit llegit en la seva absència física- i Alícia de Larrocha, gràcies a un emotiu document sonor. van ordenar les peces del trencaclosques del record tot confegint una irisada imatge que les fotografies projectades a l'escenari del Petit Palau reconstruïen amb gran definició. L'acte, de pràcticament hora i mi~a de durada, no es va fe r llarg, signe inequívoc d'un gran compromís de compartir el record amb respecte i afecte, tant per part dels organitzadors i participants com del públic. El pianista Albert Atenelle va obsequ iar els assistents amb les Escenes romàntiques de Granados, obra de gran dificultat, en què Rosa Sabater, com a filla musical de l'Acadèmia Marshall -seguidora de l'escola Granados-, va excel·lir durant la seva carrera. La seva fi. lla va recollir de mans de la representant dc la Generalitat de Catalunya una placa en record i reconeixement de l'art de la seva mare. Al final. només el propi art de la Rosa Sabater podia acompanyar els qui l'enyoren: un registre d'un fragment de les Noches en los jardines de Espaiia de Manuel de Falla va fer encara lamentar més la seva absència, però alhora també vivificar el seu record. 25 o;o de descompte Els subscriptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 25% de descompte en la compra de dues entrades per concert, a Jes taq uilles del Palau de la Música Catalana, per als cicles Concerts Simfònics al Palau, Música de Cambra al Petit Palau, Cambra Coral i ONCA de la temporada 2008-09. Cal presentar el darrer rebut de la subscripció. lliI 19 'Doña Francisquita' de Bros ELS CONCERTS DEL CENTENARL Dofla FrancisquitlJd' Amadeu Vi- ves. Orquesta de la Comunidad de Madrid. Cor de Cambra del Palau. Auxiliadora Toledano. Josep Bros. Raquel Pierotti. Gustavo Peña. Enric Martfnez-Castignani. María José Suarez. Jerónimo Marín. Dir.: José Ramón Encinar. PALAU DE LA MÚSICA.l6 DE NOVEMBRE DE 2008. per Mercedes Conde Pons rillant idea la d'incloure un títol de sarsuela com a part dels concerts de celebració del Centena1i del Palau de la Música. La platea i les grades del Palau destil-laven la il·lusió de la gran quantitat d'aficionats a aquest gènere tan menystingut a les nostres terres, i als passadissos es comentava l'encert programador i es llançaven precs al cel per poder tornar a gaudir amb bones prestacions d'aquest gènere en un teatre - rebatejat com "de tots"- que sembla haver oblidat el seu gènere més popular i al qual tothom s'estimaria tenir accés. Sens dubte. un dels títols per antonomàsia és Doña Francisquita d'Amadeu Vives B -sí, un dels fundadors de l'Orfeó Català- i el Palau de la Música va acollir-ne una versió en concert, més o menys àgil gràcies a les entrades i sort ides d'escena, coordinades amb un narrador que resumia l'acció que s'ometia en suprimir les parts parlades de la dita sarsuela. Enric Martínez-Castignani, en el doble rol dc narrador i Don Matías -amb més acció en el primer que en el segon rol- va llegir amb agilitat i bona entonació. Aquesta Doña Francisquita tenia un al·licient bàsic, la presència del tenor barceloní josep Bros en el rol de Fernando. Els coneixedors de la seva trajectòria podien preveure que aquest rolli escau a Recital de dues grans figures IBERCAMERA. Martha Argerich, piano. Mischa Maisky, violoncel. Beethoven, Grieg, Messiaen, Xostakóvitx. PALAU DE LA MÚSICA. li DE NOVEMBRE DE 2008. per Francesc Taverna-Bech a col-laboració entre dos grans figures no sempre resulta additiva, més aviat suposa una confrontació massa objectiva o lins connictiva que deixa inèdites les qualitats dels talents respectius i sembla inclinar-se per un reci- L tal en què la conversa resulta extremament educada. I no ho dic per ironia, sinó com una asseveració equànime que dos i dos no sempre, en art i per tant en música, donen quatre, sinó c¡ue es queden a mig camí. És a dit~ tant la pianista Ar- Classicisme amb naturalitat TEMPORADA OSC. Dejan Lazic, piano. Dir.: Giovanni Antonini. Haydn, Kraus, Mozart. L'AUDITORI. 7 DE NOVEMBRE DE 2008. per Lluís Trullén l prestigiós director italià Giovanni Antonini dirigia per primera ocasió l'OSC, en un programa dedicat a la plenitud del classicisme, amb pàgines de Mozart, Haydn, i l'obertura 0/impia de Joseph Martin Kraus, l'ano- E 20 menat Mozart suec, música incidental representativa de l'estil de l'Sturm und Drang. Antonini, director i fundador d'li Giardino Armonico, concep la música del classicisme amb naturalitat, amb transparència, amb claredat estructural fona- la perfecció, ateses Ics seves condicions vocals, i la seva interpretació no va defraudar, frns i tot es podria dir que va superar les expectatives. Amb un instrument de gran potència -el tenor està començant a viure els millors moments de la seva carrera-, la seva veu timbradíssima i fresca va omplir la sala i la seva interpretació - sempre tan elegant i en estil belcantista sí, però excelsa- va provocar un deliri d'aplaudiments i bravos durant i al final del concert. Al seu costat, la jove Auxiliadora Toledana ho tenia difícil per ferse un lloc destacat, però les seves taules i el seu encant van ajudar la seva interpretació molt correcta de Francisquita, compensant els moments en què la petitesa del seu instrument no permetien superar l'orquestra; la seva "Canción del ruiseñor" va ser excel·lent. Molt bonica la veu de Gustavo Peña com a Cardona; més controlada que les darreres vegades que se li havia sentit, la veu de Raquel Pierotti, i oblidable el Lorenzo de Jerónimo Marín. En canvi, Aniol Botines des del cor va destacar com a Sereno amb un bell instrument, igual que Albert Casals com a Lañador (no leñador, com deia el programa de mà). José Ramón Encinar és un gran coneixedor del gènere, però els seus esforços no es van veure correspostos per l'Orquesta de laComunidad de Madrid, que va sonar més com a banda de poble que com a conjunt simfònic. gerich com el violoncel·lista Maísky tenen una personalitat artística de primcríssim ordre. La seva musicalitat assoleix qualitats magistrals, per tant les seves lectures aprofundeixen amb sinceritat i plenitud de pensament en els textos que interpreten. No hi ha afany de lluïment, sinó rigor per arribar a l'esperit de la música. El seu virtuosisme brilla amb les virtuts més transcendents i menys gratuïtes que puguem exigir. l tanmateix, potser per un respecte de l'un vers l'altre, la música que els vàrem escoltar va manifestar-se amb una certa circumspecció, com si tinguessin p01· de malmetre el bon expressar del company, potser com si volguessin posar dc manifest l'admiració de l'un vers l'altra, de l'altra vers l'un ... És així com la polidesa del diàleg mutu va deixar potser inèdites moltes de les idees que ambdós tenien i eren suscitades pels textos que van dir de tan bella manera, però en què amb tot i en el fons els mancava una certa traça d'aquell geni que sense dubte posseeixen tant la pianista com el violoncel-lista. mentada en la clara diferenciació sonora entre les seccions orquestrals. Però aquesta naturalitat que emana de la seva visió clàssica, no es veu confrontada amb una profunda meticulositat, i si la tendència és la realització de tempi ràpids, la contraposició entre dinàmiques diferents atorga una varietat de colors summament atractiva i descriptiva. Bellíssima, la seva interpretació de la londinenca Simfonia núm. 99 de Haydn, amb bona resposta dc l'OSC; de la celebèrrima Simfonia Praga de Mozart i, per descomptat, del suport orquestral al Concert per a piano de Haydn. Un pianista solvent com Dejan Lazic, de claredat d'articulació, de nitidesa en la sonoritat, de tècnica depurada, va mostrar-nos una visió refinadíssima d'aquesta pàgina paradigmàtica del classicisme en què virtuosisme, lirisme, elegància i expressió van esdevenir recursos recurrents dc Haydn per a la composició d'aquest Concert estrenat pels volts de 1780 a Viena. ENRIC MARTINEZ·CASTIGNANI, AUXILIAOORA TOLEDANO I JOSEP BROS )ORA Elegants però no ben rellevants 'Nozze di Figaro' LE NOZZE Dl FIGARO de Wolfgang A. Mozart. Llibret: Lorenzo Da Ponte. Ludovic Tézier. Emma Bell. Ofèlia Sala. Kyle Ketelsen. So· phie Koch. Marie Mcl aughlin. Friedmann Rohling. Raúl Giménez. Ro· ger Padullés. Eliana Bayón. Valeriano Lanchas. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: Llurs Pasqual. Dir. musical: An· toni Ros Marbà. UCEU.ll DE NOVEMBRE DE 2008. per J . Comellas m sembla que va ser e l gran actor francès Louis )ou vet q ui va dir q ue era més difícil interpreta r comèdia que no tragèdia: aquella ofereix, des de l'aparent facilitat, molts més matisos i molta més subtilesa que no aquesta. No sé si això val també per a la dimensió dramatúrgica i si aquest no haurà estat per a Lluís Pasqual un escull important. I segurament també per a Antoni Ros Marbà i per al quadre d'intèrprets en llur doble vessant canora i teatral. Una obra tan ben construïda com aquesta, tan sense fi ssures, no ofereix gaires punts de suport per falcar i obrir escletxes de creativitat afegida. Tanmateix, això també suposa el E risc d'abandonar-se en la inacció, o en un tractament més cosmètic que no terapèutic. Una mica de tot això fa la sensació que ha pesat en la resultant global d'aquesta esperada nova producció liceista; i això val, hi insisteixo, tant per a la parcel·la dramatúrgica com per a la musical. En aquesta producció hi ha hagut molt de Da Ponte i molt de Mozart, sense cap mena de dubte; però amb massa regust d' un Mozart i d'un Da Ponte coneguts, força dejà vu. En tot cas, tot molt elegant, aquesta és una dc les característiques més distintives de la proposta alhora plenament identificada amb el concepte original de l'obra. No es tracta de caure en el maniqueisme, propostes agosarades-propostes respectuoses, sinó que segur que hi ha Mozarts i Da Pontes per descobrir sense caure en el parany de la submissió a cadascun d'aquests ex'trems; ha d'haver-hi, i saber-los trobar, racons amagats suggestius per descobrir, o almenys per descobrir més que no s'ha fet en aquesta producció. El trasllat de l'acció als anys trenta d'aquest segle és quelcom interessant -malgrat que aquestes actuacions sempre produeixen detalls anacrònics més o menys incòmodes-, però tampoc va més enllà de recordar-nos que la història dels Almaviva és transversal històricament. L'explícita voluntat dc Ros Marbà d'aconseguir uns mínims de coherència estilística van donar els fruits en una versió equili brada i ben encaminada, encara que amb les limitacions pròpies de la matè· ria primera de la casa. I pel que fa als i11tèrprets vocals. una obra d'aquestes característiques demana més un equip co- hesionat -una companyia estable- que no una summa d'individualitats excel·lents com en aquest cas van formar Kctelsen/Figaro, Koch/Chcrubino (agradable sorpresa) i Ofèlia Sala/Susanna per damunt de la simple discrec ió de Tézier/ Almaviva, i el color dc veu fosc i presència convincent d'Emma Bell/comtessa. Un sentit pont Finlàndia-Catalunya TEMPORADA OBC. Camilla Hoitenga, flauta. Mon ica Groop, mez· zosoprano. Dir.: Ernest Martrnez lzquierdo. Sibelíus, Saariaho. L'AUDITORI. 29 DE NOVEMBRE DE 2008. per M. C. P. ovament l'encert programadorde l'actual director convidat de I'OBC, Emes t Martínez lzquierdo, va propiciar una vetllada musical instructiva i de gran gaudi a lhora. El feliç maridatge Fin lànd ia-Catalunya que la seva personal i profess iona l vinculació amb e l repe•1o •i nòrdic proposa a l'oient català permet fer proper aquest repertori, allunyat des d'un punt de vista geogràfic, però amb grans punts de trobada pel que fa a l'empremta cultural que es manifesta en la música. Per això el públic va acollir entusiasta els poemes simfònics de Jean Sibelius: En Saga i La filla de Pohjola i les dues obres de la compositora finesa Kaija Saariaho, Aife du songe, per a flauta i orquestra i Cançons d'Adriana; aquestes tres darreres obres en primera audició a càrrec de l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Potser per la novetat del repertori o N potser per l'intens treball realitzat -amb la presència de la compositora finesa durant els assajos-, I'OBC va sonar renovada i fresca, mantenint una gran qualitat tímbrica al llarg de tot el concert. Tant E11 Saga com La filla de Pohjola van permetre gaudir d'una bona interpretació de conjunt de I'OBC; es copsava i es podia veure literalment diàleg sonor i visual entre els músics, lliurats a la intensitat i profunditat de les obres de Jean Si beli us, tant contrastades aparentment amb l'eteri dc Ics obres de Kaija Saariaho. Cal destacar per la delicadesa del so trobat, les aportacions solistes del primer violoncel de I'OBC, José Mor. Aife du songe, per a flauta i orquestra -estrenada l'any 2001- va ser interpretada per l'estreta col·laboradora de Saariaho, Ca milla Hoitenga. una flautista excepcional, capaç de simultaniejar sons vocals amb els propis dc l'instrument i una gran multi- plicitat d'efectes que demana la partitura, amb un so crista l·lí, de puresa immacu lada. L'obra, dividida en dues parts contraposades: "Aérienne" i "Terrestre'', evoca de forma descriptiva el paisatge boscós d'una Finlàndia rica en naturalesa viva, amb un ocell com a protagonista que s'endinsa en les profunditats dels arbres, suggerint en més d'una ocasió l'efecte cercat per Wagner en el seu passatge conegu t com "Els murmuris del bosc'' en Siegfried. La mezzosoprano Monica Groop va interpretar les Cançons d'Adriana (2006), provinents de la seva òpera Adriana Materamb llibret d'A· min Maalouf, amb una expressivitat directa, basada en una veu molt ben treballada i amb gran capacitat d'acoloriment que substituïa una línia melòdica més evident. El text, tan important en aquestes cançons, tenia el suport d'una música més evocadora que no pas descriptiva, molt capaç de crear atmosferes suggeridores de tragèdia. horror, moralitat. però també esperança i humanitat. La presència dc la compositora finesa Kaija Saariaho a Barcelona havia permès gaudi r dos dies abans d'un concert íntegrament dedicat a la seva obra de cambra a càrrec del Grup Instrumental BCN 216, a més de la seva magistral intervenció en un curs de composició a I'ESMUC i la seva participació en el Fòrum Perspectives de la Música Contemporània programat per la Fundació Caixa Catalunya. Present també al concert, la compositora va rebre un càlid i perllongat aplaudiment al final del conce11, que la va obligar a sortir a saludar en diverses ocasions. Poc sovint es pot presenciar a casa nostra un fet com aquest. Lluny queden les estrenes de compositors que dirigien ells mateixos o els grans esdeveniments dels quals la premsa es feia ressò a bastament, però l'èxit aconseguit per Saariaho va permetre evocar temps passats i, més important encara. celebrar la vigència dc la composició culta als nostres dics. tot propiciant alhora una reflexió: el públic està avesat a la novetat i respon amb criteri i opinió a allò que li suscita reaccions i emocions, només cal posar-li a l'abas1 el repertori actual per tal que el conegui. 21 Valent comiat d'Alfred Brendel IBERCAMERA. Alfred Brendel, piano. Haydn, Mozart, Beethoven, Schubert. PALAU DE LA MÚSICA. 27 DE NOVEMBRE DE 2008. per M. C. P. i ha comiats que entristeixen, n'hi ha que deixen un gran buit, que són agredolços. Pocs són els comiats que -entenguemnos, si són d'algú important en la nostra vida- deixin l'ànima en pau, i un gust agradable a la boca. Si bé és CCii que el comiat d'Alfred Brendcl de l'activitat pública -concerts i enregistraments discogràfics- pot ser interpretat com la desaparició d'un dels grans artistes dels nost res temps, no ho és menys que l'adéu amb l'avís previ i en les condicions en què l'ha dit, deixa també una pau interior en tots aquells que l'han admirat. Brcndel, amb 77 anys i 60 dc carrera professional, ha decidit premeditadament posar H punt i final a tota una carrera d'èxits en el moment adequat, tal com ell mateix va dir en una entrevista quan va ser preguntat sobre com li agradaria morir. Un moment adequat privilegiat, tot s'ha de dir, per la seva longevitat i per les condicions amb què afronta la vellesa. Tanmateix, abandonar la carrera quan encara es pot fer Música -sí, amb majúscules, com l'Art- com la que va fer al Palau de la Música, és un signe de valentia, sinònim aquí de saviesa. Sovint acusat de ser un intèrpret massa cerebral. Brendel ha fet un acte d'humanitat dil'ícil d'escometre per la gran majoda dels homes: el narcisisme i l'orgull són tancomuns i tan difíci ls de contra- Domini d'estètiques EUROCONCERT. Christian Zacharias, piano. Haydn, Schumann, Debussy. PALAU DELA MÚSICA. l7 DE NOVEMBRE DE 2008. per LI. T. uroconcert de Ja mà dc Christian Zacharias va voler retre homenatge a la recordada pianista Rosa Sabater amb un recital integrat per obres de Schumann, Haydn i Debussy, i ja fora dc E programa pel Rondó en Re maíor de Mozart. Zacharias, prou conegut pel públic del PaJau i actual director musical del Festival Mozart de I'OBC, va ser fidel al seu estil lloat en tantes ocasions: aquella clare- 'Tacones lejanos' a La Pedrera 111 FESTIVAL DE MÚSICA CONTEMPORÀNIA DE BARCELoNA. Quartet Minguet. J. M. Mestres Quadreny, W. Lutoslawski, A. Webern. M. Ravel. LA PEDRERA, 19 DE NOVEMBRE DE 2008. per Josep Barcons l títol de la crítica no es refereix als intèrprets, ni a Ics obres, ni al cicle, ni tan sols al públic. sinó a un disbarat acústic. Pa ben poc s'ha estrenat la ref01ma de l'Auditori dc La Pedrera. signada pel prestigiós despatx d'arquitectes MBM. Arquitectònicament, res a dir-ne. Com a molt, no· més apuntar que és una llàstima que no s'hagin pogut reduir les columnes de l'escenari, que E 22 poden acabar dificultant la celebració de més d'un esdeveniment. Però el que és imperdonable és que. en una sala pensada per acoll ir concerts, se sentin tan amplificades les passes d'algú que camina al pis de sobre. Seria bo que els responsables de l'espai en prenguessin nota, i -si encara no ho han fet- miressin de posar-hi remei. Un error ai xi és majúscul i no té pal·liatiu possible. lar... Per aquest motiu Brendel mereix el reconeixement a tota una carrera, però més encara a tot un model d'integritat de vida. El concert que va oferir al Palau de la Música va resultar un compendi de totes les seves virtuts, fet que a vegades provocava una sensació d'aclaparament i d'incapacitat d'aprehensió de tot el que rebien les oïdes. Aconseguir això amb el piano: quin gran mèrit, i quina f01iuna el poder-ho viure. Brendel va escollir obres dels quatre compositors que més han representat el seu recorregut pianístic: Haydn, Mozart, Beethoven i Schubert. Aquests dos últims -Sonata per a piano núm. 13 en Mi bemoll maíor, "Quasi una fantasia., de Beethoven i la sobrehumana Sonata per a piano en Si bemoll maíor de Schubert- van esdevenir autèntiques creacions, una aturada en el temps, una abraçada en la música. I això no ho provoca la interpretació cerebral -per molta perfecció tècnica que tingui el pianista, que la té- sinó la comunió amb l'obra, l'energia sinèrgica entre el piano i ell, ell i l'obra, la música i el públic. Com un actor, Brendel es reconeix amb l'obra, es transforma en el personatge que interpreta la música: allò que volia transmetre el compositor. Ara que Brendel deixa de tocar el piano, quan encara està en bona forma, alguns privilegiats alunmes podran aprendre del seu art i, sobretot, del seu exemple, que bona falta fa al món musical. Però també es dedicarà a la seva activitat com a poeta i assagista, faceta en què també la fina ironia que es desprèn del seu art pianístic es fa palesa amb poemes insòlits com el que es va incloure al programa del concert: una meravellosa oda ''als tossidors de Colònia i els aplaudidors de la ciutat". dat d'articulat de precisió idònia per afrontar les ornamentacions i filigranes que Haydn i Mozart plasmen en les seves obres; aquella devoció per la música de Schumann (compositor de qui recordem que als anys noranta va protagonitzar un film) i Claude Debussy, en el qual el segell d'un pianista com Vlado Perlemuter obtingut a París en la seva etapa de f01mació, sembla prevaler d'una manera inesborrable. Zachurias va tocar el piano d'estètiques tan diverses com la clàssica, la I'Omàntica i la impressionista amb aquella serenitat meticulosa. amb un apra· fundiment analític acurat i amb aquella capacitat que uns pocs escollits tenen per assolir el màxim de contingut de cadascun dels passatges. La seva versió de la "Catedral enfonsada", els adagios dc les Sonates de Haydn o els moments de més aprofundiment de l' 1-Jumoresque van esdevenir el punt àlgid d'un reci tal dedicat a la memòria de Rosa Sabater. Per sort. tot i no tenir pal·liatiu, en aquest cas sí que va te· nir un atenuant. I és que el concert del Quartet Minguct no va ser cop meravella. Molta gestualitat escènica, vigorosa i vehement, però sense el correlat musical que s'esperava. En certa mesura sí que la gestualitat ajudava a marcar els canvis de direcció (pizzicatti greus del violoncel, attacca subito de la viola ... ) del Quartet dc W. Lutoslawski, però el discurs global resultava -i parlem de Lutoslawski!- un xic avorrit. Abans. el Quartet de Ca troc de Mestres Quadreny s'havia presentat amb bones exploracions en la tímbrica i una aconseguida liquidació final dels sub· tils pizzicatti amb què desa pa- reix la música. A la segona part, les essencialistes Sis bagatel·les d'A. Webern no van ser dites amb la perspicàcia ni l'equilibri que l'obra demana, a excepció -això sí- de la quarta bagatcl·la, suspesa per[ectament en l'aire Sehr langsam que convoca la partitura. Per acabar, després dc l'atmosfera serial de Webern. la lluminositat del Fa major del Quartet dc Ravel va quedar ennuvolada per passatges poc precisos d'afinació. Tot i la bellesa d'algunes amalgames tímbriques. diverses arideses i exabruptes innecessaris van dissipar el preciosisme encantador dc l'escriptura de Ravel. I cRrTICA ltt:l·l¡l;l,l,(l Bartók, entre Carter i Guinjoan 111 FESTIVAL DE MÚSICA CONTEMPORÀNIA DE BARCELoNA. Centenari Elliot Carter. Quartet de Cordes Diotima. Carter, Guïnjoan i Bartók. LA PEDRERA. 5 DE NOVEMBRE DE 2008. per F. T.-B. om a primer propòsit d'aquesta nota i en nom de tots els que ens interessem per la música del noslloe temps, cal manifestar la nostra admiració per la longevitat d'Elliot Carter; que li ha pem1ès arribar en plena fecunditat al seu centenari de vida. Felicitemlo, doncs, i que el seu mestratge continuï il·luminant lacreació musical del segle actual. Ara bé, per festeja r amb més eloqüència aquesta efemèride. potser el Quartet de Cordes Diotima hauria pogut escollir una obra més consistent i de C més definida estètica que el Quartet núm. 5, compost per Carter l'any 1995; tot i això. la versió escoltada va ésser notable. Certament, el quartet com a forma de composició és un dels gèneres més compromesos per a qui esctiu música amb ple coneixement de causa, ja que és difícil evitar caure en la temptació purament lírica i contrapuntística, tot imposant-se la idea que s'està component per a una formació que constitueix l'esquema bàsic de tota la història de la música tonal i de la seva conseqüència, l'avant- Grans sonates CERTAMEN INTERNACIONAL DE GUITARRA DE BARCELoNA. lwaro Pierri,guitarra. N. Paganini, M. Llobet, I. Albéniz, M. L. Anido, A. Barrios, A. Ginastera. AUDITORI EDUARD TOLDRÀ DEL CMMB. 8 DE NOVEMBRE DE 2008. per J. B. inquena edició del Certamen Internacional de Guitarra dc Barcelona Miquel Llobet. amb un munt d'activitats en cartell i diversos concerts. Ent re els quals, el recital insígnia era el d'Aivaro Pierri, egregi gu itarrista uruguaià i professor rcconegudíssim, que va omplir a vessar -com ja va passar també en C l'exccl·lent recital de Zoran Dukic Ja setmana anteriorl'Auditori Eduard Toldrà del Conservatori de Barcelona. Les persones que es van quedar fora (que no van pas ser poques) van perdre's l'humor de Pierri tant en la jocositat d'algunes peces, com en les seves intervencions parlades (explicant anècdotes musicals guardisme del segle xx. I potser Carter, en aquest Quartet, no acaba de resoldre el compromís que s'estableix entre diatonicitat. atonalisme i serialisme, quedant-se en una renexió excessivament especulativa que deixa de banda l'expressió d'un ideari poètic... I aquest pes que significa la tradició històrica, també es va percebre en l'audició del Quartet núm. 1 de joan Cuinjoan, datat el 2006, una composició com totes les seves farcida de gests indagadors i que aquí prenen una aura que sembla pouar en Ics ensenyances magistrals del darrer dels genials Quartets de Beethoven. D'alguna manera, Cuinjoan amb aquesta pàgina ens parla amb aquella passió tan seva per manifestar-sc amb un lirisme inquisidor i globalitzador que en certa manera evidencia una poderosa imaginació. Els membres del Quartet Diotima van oferir-ne una lectura exceJ.Ient. El recital acabava amb un dels quartets antològics de Bela Bartók, es tractava d'escoltar el Quartet núm. 6, el darrer que va esctiUt-e Bartók, en el qual tota la seva lluita per defensar les noves estèriques i cercar a la vegada solucions per a l'esdevenidor semblen asserenar-se i manifestar amb aquell equilibri entre audàcia i visió històrica un punt culminant que solament pot assolir-se amb veri ta ble entitat comptant amb l'empremta del geni que posseïa Bartók. En certa manera. la interpretació escoltada no va estar a l'altura a causa de buscar més la bellesa o la seducció del so que no pas la força de l'idealisme bartokià. diverses, o fent-se càrrec de la dificultat majúscula que suposa abstenir-se de fer soroll desembolicant un caramel quan es té tos). En el pla musical. aquesta jocositat desbordava imaginació en la Gran Sonata dc N. Paganini , interpretada amb elegància perfecta en !"'Allegro", malenconia ajustada en la "Romanza" i malaba risme rialler en Ics variacions finals. Llavors la tendresa del Preludi dc Llobct i el desplegament de vi rtuosisme de les infinites Variacions sobre un tema de Ferran Sor. En Albéniz, però. i malgrat la bellesa d'alguns passatges (el so de Pierri és excel·lcnt i d'una projecció admirable), els excessius rubatos i entotsolaments tímbrics i agògics feien perdre la unitat i el sentit del discurs global. A la segona part, saltant d'Europa a Llatinoamèrica, van sentir-se diverses peces de María Luisa Anido i Agustín Barrios, que posposaven el moment àlgid de la vetllada: la descomunal interpretació - i aquí "interpretació" vol di r lectura que fa volar l'espeti t amagat sota les notes escri tes-de la sonata d'Alberta Ginastera. Les propines fina ls de Milan i Bogdanovic coronaven la fantàstica versió de la Gran Sonata del XIX i d 'una de les grans sonates del xx. :R,M.C 291 ------------------------------------------------------------------------------------------------- Ganes insatisfetes de 'Marina' ÒPERA A CATALUNYA. Marinad'Emilio Arrieta. Text: Francisco Camprodón. Tina Gorina. Carles Cosras. Carles Daza. Antoni Duran. Carmen Arrieta. Dir. d'escena: Carles Ortiz. Dir. musical: Daniel Martrnez. LA FARÀNDULA (SABADELL). 28 DE NOVEMBRE DE 2008. per J. C. C. i havia ganes dc veure una bona versió de Marina, una obra - forçadament di ta òpera- que feia temps que no es programava en versió professional. La recuperació del repertori líric espanyol - bàsicament sarsuelaés quelcom de què es parla molt i que no hi ha manera que H s'assoleixi. Ara hi havia una oportuni tat sobre el paper interessant que tanmateix no ha complert les expectatives dignificadores del gènere. Un no s'atrevida a dir si és un problema de criteti artístic otiginati o de recursos de producció, o les dues coses alhora. En tol cas, el cert és que vàrem contemplar un espectacle amb massa limitacions en conjunt, amb una prestació orquestral menys que dc tràmit, un cor a un nivell semblant i una dramatúrgia plana pel que fa a concepte general i anacrònica pel que fa al tractament del cor. Per fortu na, hi va haver tres veus de notable classe que van emergir amb claredat i que van servir adeq uadament el ric i grat metodisme dc la partitura. Carles Cosías, en una tessitura sense cims impossibles però fatigant per com es manté gaire· bé tothora en un registre alt, es va mostrar segur en els atacs, brillant i musical tothora. Tina Gorina té una veu petita però que sap fer jugar amb elegàn- cia, i Carles Daza va lluir el seu color tan exacte i bell de baríton central en una actuació rodona. Els tres són mereixedors d'oportuni tats més exigents i ambicioses. o sabem qui, però algú en algun lloc continua devent-nos una versió solvent de Marina. 23 L'eclecticisme de I'Emerson String Quartet PALAU J.OO..MJslcA DE CAMBRA. Emerson String Quartet. Schubert, Conde, Xostakóvitx. PETIT PALAU.l3 DE NOVEMBRE DE 2008. per F. T.-B. eritablement, el quartet com a forma instrumental té un esperitartesanal que difícilment podem percebre en alt res repertoris instrumentals. D'alguna manera, en el quartet de corda, sigui clàssic, romàntic o bé avantguardista sempre alena l'esperit poètic del seu primer i més perseverant creador: el venerable i admirable Haydn. El compositor que va tancar el classicisme, que els romàntics volgueren oblidar i del qual els neoclàssics del segle XX no van acabar d'aprofitar el doll de les seves aportacions. tant en el camp cambrístic com del simfonismc. És així com en la imat- V ge de Haydn esdevé difícil evitar la visió d'un funcionari, com si el seu inqüestionable esperit creador es confongués amb una certa imatge del músic d'ofici que respecta les tradicions i el bon fer dels seus predecessors. I potser, transvasant aquestes idees al capítol de la interpretació, diríem que el Quartet Emerson es manifesta amb un so elegant, equilibrat i de bon gust. Fins a cert puni és simptomàtic que des de Ja seva fundació, aquest prestigiós quartet nord-americà s'empari en el cognom de Ralph Waldo Emcrson (1803-1882). Poeta i filòsof, influït per Kant, Carlyle, Wordsworth i Coleridge, que fou poeta i lilòsof de forta ascendència en terres americanes els primers anys del segle xx. Com a principal cultivador de l'idealisme transcendental, recomanava viure segons l'esperit i en relació mística amb l'ànima del món, és a dir, viure en la bellesa de la natura... Efectivament, tant en Ja meditació existencial de Ja música de Schubert (Movimenl de quar/el en Do menor i Quar/et en !?e menor, "la Mort i la Donzella'') com en el llarg plany melangiós del contemplatiu discurs dc Xostakóvitx (Quarte/ núm. 13), el Quartet Emerson va oferir una lliçó memorable de la interpretació cambrística en tot allò que ateny l'eloqüència equànime, la bellesa de l'emissió del so, el capteniment de l'expressió sentimental. Tanmateix, però, per una actitud més contemplativa que no pas emocional, potser en la seva música li vam trobar una certa falta d'aqueUpathos que t'aferra al contingut de les obres. D'alguna manera, ni en Schubert ni en Xostak6vitx van1 reconèixer el drama desolador que ens expliquen i potser per aquesta raó vam acceptar sense problemes la música d'Alfons Conde, en el fons un catàleg del repertori tradicional de la música que s'escriu amb més ganes d'agradar que no pas de profunditzar en la problemàtica de l'existir. ------------------------------------------------------------------------------------------------- Quatre mans en femení VIl CICLE ANNA AtCCL Duo Vela. Mendelssohn, Wieck, Jai!ll, Beach, Tailleferre, Colomer, Torrents, D. Malumbres, A. Bofill, R. Ribas. CASA ORLANDAI, 13 DE NOVEMBRE DE 2008. per J. B. --- radicionalment, el repertori per a piano a quatre mans ha tingut un paper privilegiat en allò que es coneix com a 1lausmusik: una música pensada per ser tocada en el recolliment més o menys íntim de les estances burgeses i aristocràtiques, on la cordialitat, el T gaudi conjunt i l'ambient proper eren l'atmosfera que envoltava Ja interpretació. Aquest escenari va reviure's en el recital que Ester i Eulàlia Vela van oferir amb el títol de "Dones compositores" el novembre passat. D'una banda, perquè l'acollidor audit01i de la Casa Orlandai es presta -com pocs espais- a reproduir aquest ambient. De l'altra, perquè el format escollit pel duo Vela contribuïa a l'afabilitat de l'acte, optant per presentar les peccs en comptes de donar les explicacions en notes al programa de mà. Aquesta opció, que reforçava el caràcter casolà de la vetllada, trencava tanmateix el ritme i la concentració del concert, en gran part perquè les peces abordades eren breus. El programa era temàtic i girava sobre Ja noció dc gènere: dues intèrprets presentaven obres de diverses compositores dels segles XIX, xx i XXI. Algunes, partitures desempolsegades, que històlicament havien vist la llum amb dificultat. D'altres, obres d'estrena dedicades al duet per diverses compositores de l'Estat. Més enllà de les qüestions interpretatives (en aquesta petita sala, l'articulació un xic massa dura i l'ús excessiu del pedal emborronaven el resultat sonor), Ja tasca de progt·amar obres poc conegudes i encoraljar Ja creació de nou repertori (masculí o femení: Ja música no té gènere) és un fet Uoable i digne d'esment. Bon Bruckner amb Víctor Pablo Pérez TDFORADA OSC. Iris Vermillíon, mezzosoprano. Dir.: Vfctor Pablo Pérez. Mahler i Bruckner. l'AUDITORI. 21 DE NOVEMBRE DE 2008. per M. C. P. 24 ctor Pablo Pérez va afrontar el segon dels dos programes consecutius que va dirigir al capdavant dc l'Orquestra Simfònica dc Barcelona i Nacional de Catalunya amb més fortuna que en l'anterior programa; sobretot a la segona part. Una minvada selecció dels Des Knaben Wunderllorn (El corn màgic dels infants) de Gustav Mahler, amb tan sols cinc cançons -el catàleg inclou fins a catorze cançons orquestrades pel mateix Mahlèraè-les vint-i-quatre que va compondre per a veu i piano- va omplir la primera part amb la interpretació de la mezzosoprano alemanya Iris Vennillion. Tot i la seva con-ecta presentació Ja darrera temporada amb Ja Simfonia núm. 2, "Resurrecció., de Mahler, la seva dubitativa interpretació aquí, amb moments en què la veu desapareixia del camp sonor i moments en què la veu ressonava amb excessiva vehemència al pit, va anar en detdment de l'agilitat orquestral que requereix la subtilitat tímbrica de la música de Mahler. La normalment frapant Das irdische Leben (La vida ten·enal) va sonar mancada d'emotivitat, mentre que Des Anlonius von Paduo Fisclzpredigl (La prèdica als peixos de sant Antoni de Pàdua) va mancar absolutament de la ironia pròpia del text i de la música. Ni tan sols la commovedora Urlic/11 va aconseguir despertar un públic que no va reacciona•~ s'entén, davant d'unes cançons per se exquisides. Aquesta fredor que en Mahler és aliena, en Bmckner és afí pel que fa a l'arquitectònica i cerebral factura de les seves simfonies. La interpretació de la Simfonia núm. 3, "Wagner" de Bmckner va compensar amb escreix la decepció de Ja primera part. Aquí Víctor Pablo Pérez es va lluir i va fer lluir I'OBC amb una versió impressionant, de gran volada i de so compacte. Durant els gairebé seixanta minuts que dura la sinúonia, el director natural de Burgos va aconseguir acumular Ja tensió fins al final, amb dilatacions tímbriqucs i decibèliques de gran impacte sonor. El cineasta Pere Portabella inaugura amb la seva lliçó magistral el curs acadèmic 2008-2009 Vu se r el '19 de novembre passat, a les 19.30 hores, a la sala Ori.ol Martorell de U uditori de Barcelona. PrcsidiL pel con seller d'Educació, Ernest Maragall, l'acte oficial d'inaugm'ació del ctu'S acadèm ie 2008-2009 de l'ESMUC, novamenl celebral pels vo lts de la festivitat.de Santa Cecm a, va se rvir· per presentar de manera oficial el nou director de l'Escola, Josep Borràs. I per RUT MARTÍN_E_z_ __ que. dc manera prèvia a la celebració de l'acte obert i ja amb caràcter em inentment privat, el mateix conseller Maragall i el d irector general de la Fundació per a I'ESMUC. Pau Montcrdc, van presidir la presentació dc Borràs com a màxim responsable acadèmic davant dels seus companys de I'ESi'.'IUC -des de membres del mateix Patronat dc la Fundació rins a professors i personal d'administració i serveis. Pel que fa al desenvolupament de l'acte celebrat a la sala Oriol Martorell de L'Auditori -que es va iniciar amb la projecció del DVD que el dramaturg i professor de l'Institut del Teatre, Ramon Simó, va realitzar per a I'ESMUC amb motiu dc la celebració del darrer Saló Estudia-, destaca el parlament, certament conciliador i mo lt aplaudit, de Borràs articulat a manera d'invitació al pliblic assistent - principalment, membres dc la comunitat educa tiva de l' Escola- en la línia de convertir I'ESMUC en una cina aglutinadora d'inqu ietuds i volunta ts a l'entorn de l'aprenen tatge i la pràctica musicals. Tot seguit. va prendre el relleu el conseller Maraga ll. el qual va destacar en el seu parlamen t el moment clau que viu I'ESMUC, arran dels reptes derivats D 2 ESMUC ' ~1 quí En les imatges, els estudiants Daniel Vilarrublas i Marta Arbonès reben la felicitació del conseller Maragall per haver finalitza t els seus estudis a I'ESMUC. L'actuació dels estudiants de Gary Willís va posar punt final a l'acte d'inauguració dels curs académic de l'entrada en funcionament del Pla dc Bolonya. Acabats els parlaments, va tenir lloc el lliurament dels diplomes acreditatius de la titulació a una representació d'estudiants graduats encapçalada per Daniel Vilarrubias i Marta Arbonés. PosteriOt·mcnt, el cineasta català Pere Portabella, director de la celebrada Oie Stille var Bach (El silel/c:i abans de Bach), va ser l'encarregat dc realitzar la lliçó magistral d'inauguració del curs. Dc mancra prèvia a la lectura de la lliçó, es va projectar una de les escenes més destacades del llim de Porta bella. en la qual un conjunt de violonccl·listes, entre ells, diversos estudiants i graduats dc I'ESMUC, interpreten en un vagó dc metro el Preludi de la Suite número 1 dc). S. Bach. A manera de fennall, va tenir lloc l'actuació del combo d'estudiants Francesc Vidal (saxo), Blai Navarro (acordió), Al- bert Burcet (teclats), Andreu Cañadell (teclats), Paco Perera (baix) i Dídac Fermíndez (bateria), del prestigiós baixista i professor del departament de Jazz i Música Moderna, Gary Willis. ACTUALITAT iJj,ai(ij El cicle de l'ESMUC dóna veu als Grans Conjunts: concerts de la Cobla de l'ESMUC, el conjunt de Música Antiga, l'Orquestra Simfònica i la Big band Albert Guinovart, piano, i Oriol Saña, violi. en un moment de l'assaig previ al concert a tercera edició del cicle de concerts de I'ESMUC, Els concerts de l'Acadèmia, es reprendrà a finals d'aquest mes de gener programant l'actuació dels anomenats Grans Conjunts dc l'Escola en diverses sales de L'Auditori de Barcelona. L'encontre d'aquest mes de gener inclou els concerts següents: 27 de gener dc 2009, Cobla de l'ESMUC. Director: jordi Figaró (Dep. Música Tradicional): 28 de gener de 2009. Conjunt de Música Antiga, amb les Sacquebouriers de Toulouse. Director: Salvador Mas -programa amb obres de T. L. de Victoria/G. Gabriclli (Dcp. Música Antiga)- ; 29 de gener de 2009, Orquestra Simfònica de l'ESMUC. Director: Andrés Orozco - interpretaran la Simfollia número 5 de Tchaikowski i L'O- L cell de foc d'I. Stravinsky (Ed. 1945). Dep. Música Clàssica i Contemporània- i. per últim. el 30 de gener de 2009, Big Band de l'Escola. amb Paul Mitchell Davidson com a director. Es reprèn així l'activitat del cicle dc concerts de I'ESMUC que es va iniciar l'octubre passat amb l'actuació del conjunt de Música Moderna Am11g11 i que ha comptat. entre altres. amb l'actuació del duo format per Oriol Saña i Albert Guinovart (en les imatges. recull del seu concert realitzat a la sala Oriol Martorell de L'Auditori el 25 de novembre passat). Podeu consultar el blog del cicle dc concerts (gratuïts) a l'adreça següent: htt p://www.esmuc-concertsacademia.blogspot.com. UESMUC, novament present al certamen d'interpretació musical Intercentros-Melómano ls estudiants Víctor Ferragut (bombardí), Gustavo Vil legas (nauta travessera), Enrique Lapaz (piano) i Carles Marigó (piano), van ser seleccionats per representar I'ESMUC en el certamen d'interpretació lnterceutros Melómano, que enguany ha arribat a la seva setena edició i que té com a objectiu escollir el millor instrumentista dels centres dc grau superior de música dc tot l'estat espanyol. La fase final del concurs, en la qual van participar e ls quatre estudiants de l'ESMUC, va tenir lloc el primer cap de setmana de desemb re a l Real Conservatorio Superior de Música de Madrid. En va resultar gua nyador e l vio loncel· lista Gu illermo Pastra na, del Conservatorio de G ranada. El segon pre mi va ser per al vio la Jesús Rodríguez (Conservatori d'Ovicdo). mentre que e l te rcer se'l va em portar el fia ut is la de I'ESMUC (actualment, estudiant del Conservat01i SuperiOt· Nacional dc París). Gustava Villegas. Pel que fa a ls premis especials, de nou Past rana va ser reconegut com a millor intèrpret de corda, mentre que Víctor E Fen·agut, de l'ESMUC. es va emportar el premi al millor intèrpret d'instruments de vent metall i, per últim, Villcgas va ser nomenat millor insttumcntista dc vent fusta. Enguany també es va reconèixer. amb el format de menció honorífica, la intervenció de Mercè Escanclles. del Conservatoti de les Illes Balears. Recordem que d'entre els p1-cmis que ofereix el certamen destaquen diversos contractes per actuar com a solista amb formacions d'arreu de l'Estat, així com un enregistrament per a Ràdio Nacional d'Espanya, e ntre a lh·es. La clarinetista i graduada per l'ESMUC, Ona Cardona, va resu ltar guanyadora de la tercera edició d'aquest conc urs, inicia lment restringit a l'àmbit dc la música clàssica i contemporània però que de mane ra progressiva ha obert la seva oferta a toles les especiali tats instrumentals, inclòs el cant. L'any passat. la vio linista Ana Yaldcrrama. estud iant de I'ESMUC, en va resultar guanyadora. així com el nautista Gustavo Villcgas (~c­ gon premi) i el saxofonista Gab1icl Amargant (menció especial) - tot ells. de I'ES- MUC. De nou, l'ESMUC propos~ \ o .,. una Marató de Cambra,~.~0 · 1" dels grups de Clàssica4t i Contemporània oincidint amb la finalització d primer quadrimestre acadèmic d'aquest nou curs, el departament dc Música Clàssica i Contemporània (Música dc Cambra) promou una nova edició de la Marató de Cambra destinada a donar a conèixer el treball realitzat pel:, estudiants. Coordinada novament pel professor i cap del departament Jordi Camell (disciplines no orquestrals). la Marató de Cambra tindrà lloc els dies següents: Sala Tcte Montoliu de L'Auditori: divendres, 9 de gener dc 2009, a partir dc les 16 hores i fins les 20 hores: dissabte, I O de gener de 2009. a partir de les I I hores i fins les 20 ho res; i diumenge, I I dc gener dc 2009, a partir dc Ics 12 hores i lïns a les 20 hores. La resta d'audicions es rea litzaran a les aules de Cor i Orquestra (tercer pis) dc I'Escol<J Superior de Música dc Catt~­ lunya. Properament podreu consu ltar al blog de la Marató de Cambra (http://csmuc-mara todecam bra. blogspot.com/) tota la programació tancada dels conjunts que participaran en aquesta iniciativa. L'entntda als concerts i audicions és lliure i gratuïta. C 3 - - - ifj.a iJj ARTICLE , arc1s Mestre de trompes i clarins La trompa a Catalunya durant el segle XVIII a partir del descobriment d'un fabricant d'instruments de vent metall I per MARTf MARSAL i RIERA na dc les maneres d'estudiar la història és a partir dels objectes que n'han fmmat part. En la història de la música són els mateixos instmments, entTe d'altres, Ics fonts que ens expliquen el panorama musical d'un lloc o d'un moment com:ret. En aquesta ocasió es tracta d'una trompa que es troba al Museu dc la Música dc Barcelona 1• I si vull parlar d'aquest i no d 'un altre instrument és per la signa lli ra que duu a lacampana. Partint d'aquesta breu però precisa U informació, alhora que insòlita, l'estudi desenvolupat al voltant d'aquest instrument i d'aquest personatge ha recopilat diversa informació sobre alguns aspectes ben poc estudiats dc la nostra música, com l'ús de la trompa o la fabricació d'instruments dc vent metall a Catalunya. l 1 ocasió de les noces de l'arxiduc Carles d'Àush·ia amb Elisabeth Cristina de Brunswich-Wolfenbüttel. Entre moltes de les peculiaritats de l'obra, que va ser un esdeveniment sense precedents, en destaco que possiblement aquest fou el primer cop que Ja trompa s'utilitzava per fer música, en concret en I'Aria con Corni da Caccia. a trompa a Catalunya durant el segle XVIII. Probablement el fet que va marcar més l' inici d'aquest segle, des de la perspectiva musical, va ser la representació el 1708 dc l'òpera I/ phl bel nome d' Antoni o Caldara, considerada la primera òpera representada a la península, en L I dic "per fer música" perquè les primeres referències a aquest instrument es troben uns quants segles abans, quan els autors més rellevants de la Literatura medieval catalana ja incloïen en les seves obres referències a trompes i similars. Tirant Lo Blanch de Joanot Martorell, el Llibre dels Feits de jaume I, I 4 ESMUC Trompa de caça (trompa natural) MDMB 123. Imatge del Fons de Documentació del Museu de la Música de Barcelona ARTICLE fi ~ fi - -·~· - ~ u fl I< I -- •• • - .... _ ::-., ::-., • - t) -ro--, .-.. .-.. t) fi I iiiiiiliiiiiiii ~ • . 1""-1 - ...... .. 1""-1 lfj.:Ciiij • --- ~ • -- ( ...) I 11 piú bel nome (Antonio Caldara, 1708). Aria con Corni da Caccia [íncipitJ' l'Espill o llibre de les dones de Jaume Roig, Poesies d'Ausiàs March, Crònica de Ramon Muntaner o l'anònim Curial e Güelfa, entre d'altres obres contenen vocabulari com trompes, trompetes, trompons, clarons i anafils> i verbs com trompar o cornar.2 ornant al segle XVIU, abans de mitjans de segle la trompa ja es troba com un insh·ument habitual> tal i com documenten els dos principals h·actats sobre teoria de la música i composició d'autors catalans: Guía para los Principiantes de Pere Rabassa (ca. 1720) i Mapa Armónico Practico de Francesc Valls ( 1742a). Ambdós detenninen la tessitura i afinació en comparació amb l'orgue, així com diversos consells i advertències a l'hora de compondre per a aquest instrument. També apareixen els primers indicis de sistemes per modificar l'afinació dels instruments mitjançant fragments de tub, que acabarien amb la trompa de tons extraïbles de finals de segle (fins aleshores la majoria d'instruments de vent metall estaven limitats en un cert nombre de notes corresponent a ls harmònics d'una fonamental, determinada per la llargària del tub). La segona meitat de segle va caractetitzar-se per la plimera música simfònica, també denominada "amb trompes i violins" 4 , on, tal com es dedueix per l'expressió, els instruments que complementaven la formació de corda clàssica eren en la majOLia de casos una parella de trompes. Entre els principals representants d'aquest moviment voldria destacar-ne Josep Duran i Carles Bague1~ com a dos dels compositors que van fer-ne més ús, malgrat conèixer-ne altres casos, i d'una manera ben sem- T blant als compositors contemporanis europeus. Ja tombant segle XIX, coetàniament al simfonisme, voldria mencionar un peculiar recull de música de cambra: els sis quintets de josep Vinyals, Mestre de Capella de Montserrat, escrits el 1804 com a música per a acompanyar les processons del monestir. per a formació clàssica de ministrers: dos oboès, dues trompes i bajón. (fagot). No sols la formació és un element destacable d'aquesta música, sinó també que a partir del tipus d'escriptura es pot concloure que la tècnica de mà -que permetia obtenir altres notes a part dels hannònics naturals de l'instrument mitjançant tapar la campana amb la mà, popularitzada a Europa des de mitjans de segle- ja era un element conegut i habitual en l'ús de la h·ompa. arcís Coll, Mestre de trompes i clarins. La principa l font d'informació sobre aquest personatge ha estat un l'eculi de diversos qüestionatis i informes elaborats el daner terç de segle, que ha esdevingut la principal font documental sobre l'activitat econòmica i N n piit bel norne d'Antonio Caldara és el primer cas de la trompa a Catalunya com a instrument musical. social de la ciutat d'Igualada i de lacomarca de l' Anoia. Aquests foren elaborats tant per ordre del govern borbó (els "Qüestionaris de Zamora" o els de Manuel de Godoy) com pel mateix ajuntament. La primera referència que es tToba sobre Narcís Coll data de 1784: "Ay en esta vila de Igualada [...]. Quatro caldereros, y uno de ellos trabaja trompas de cassa para La música con toda avilidad y primor, llamado Narcisa Coll, que ofrece a proeva a qualquier profesor deseoso se diese noticia al pública de su abilidad. "5 És sabut que la fa bricació d' instruments partia d'oficis més comuns; mentre que els fabricants d'instruments de vent fusta es vinculen amb l'ofici de tornet~ els de vent metall ho fan amb oficis com el de llauner o calderer, com és aquest cas. Els altres tres documents d'aquest tipus que donen informació explícita sobre el fabricant sols l'anomenen en llistats d'oficis, en un d 'ells remarcant que "es de singular havili- dad".6 A partir dels llibres de baptismes, matTimonis i òbits de les dècades que comprenen aquests infOLmes es dibuixa una genealogia del personatge, consistent en esposa, onze fills i quatre néts, sense més continuïtat, ja que els quatre motiren prematurament. El document que aporta una informació més rellevant és el seu òbit: "Dia vint y nou de Setembre de mil vuit cents y nou en lo Cementiri de esta Parroquia l fglesia de S[anta]. Maria de la Vila de Igualada Bisbat de Vich: se dona Sepultura ecclesiastica al Cada ver de Narcís Coll Calderer natural de Girona, mor dos dies antes en la edat de sinquanta y sis anys, Matit de Maria Corbella natural de Montmaneu Bisbat de Vich. Rebé tots los Sagraments acostumats de la lglesia."7 5 ESMUC IJ)Uiii ARTICLE Fins el moment present no hi ha més informació sobre el lloc d'origen o el seu mestratge, però una recerca vigent pretén aprofundir aquesta i altres parts de la vida de Coll. Altra informació de caràcter biogràfic són alguns detalls sobre la seva ubicació a la ciutat així com dades sobre pagaments de tributs i impostos. Sobre la seva o bra sols es conserva l' instrument mencionat, la trompa MDMB 123, malgrat que també se li atribueix un buccèn (MDMB 536) de manera segurament errònia. Alh·es documents deixen constància de diversos instruments i objectes elaborats per Coll, com un clarí per fer els pregons de la vila, un fanal per la font o unes mesures per l'oli , i un dels documents més interessants és el que confirma l'existència de dues trompes de tons extra'lbles a l'ajuntament el 1802, actualment desaparegudes. La primera música simfònica catalana es coneixia com a música "amb trompes i violins". ' L 6 ESMUC estudi realitzat a la trompa existent ha permès treure'n algunes conclusions, però l'estat en què es troba no permet certificar que l' instrument no hagi sofert cap modificació al llarg dels anys, de la mateixa manera que tampoc hi ha evidències clares sobre cap canvi rellevant de tipus morfològic. Com es pot observar, es tracta d'un instrument d'afinació invaria ble, que segons la llargària equival a La bemoll (no està permès dc tocar aquest tipus d'instrument, per la seva conservació), format per quatre fragments de tub de llautó (un aliatge entre coure i zenc) i d'unes dimensions i proporcions més similars a les d'una trompa barroca que a les dels instruments fabricats pels volts de 1800 a Europa. Aquest punt encara posa més en dubte la utilitat original de l'instrument i el fet que es prengui aquest com a referència a l'hora de parlar del tipus de trompa que es feia servir a Catalunya durant el segle XVlll. Sense voler especificar més detalls, ni de l'instrument, ni del constructor, ni dels diferents exemples sobre el fet musica l al voltant de la trompa a Catalunya, voldria concloure que malgrat la poca informació preexistent hi va haver una plena normalitat en l'ús de l'instrument al país al llarg de tol el segle, en sintonia amb l'activitat europea. Sobre el punt de partida, la part inèd ita corresponent a la recerca sobre Narcís Coll no és més que l'inici d'un llarg estudi que pretén profunditzar sobre la fabricació d'instruments de vent metall a Catalunya. Trompa de caça (trompa natural) MOMS 123 amb l'esperança que aquest esdevingui tan sols un exemple entre molts d'altres encara per descobrir. Aquest estudi podria comportar la recuperac ió d'una petita part del patrimoni musical català, a partir de la reproducció d'instruments conservats, com la trompa del museu. NOTES 1. MDMB 123: Trompa de caça (trompa natu ral) feta per Narcís Coll a Igualada, Catalunya, Data aproximada: 1790- 1830. Mides: L 36 cm, D 25,3 cm. Forma: tres voltes. Broquet no [oc Materials: Llautó. Decoració: el pavelló duu un reforç llis de 3,8 cm d'amplada (Fons de Documentació Organològica del Museu). 2. Alguns d'aquests casos es troben descrits i detallats al Diccionari Etimològic i Complementari de la Llengua Catalana de joan Coromines i al Diccionari català-valencià-balear d'Antoni Maria Alcover i Francesc de B. Moll. 3. BORRÀS 1 ROCA. josep. La instrumentació de l'òpera 11 piu bel nome d'Antonio Ca/dora. Terrassa: [s.n.], 1995., a partit del manuscrit. Malgrat que en la part general conservada l'escriptura és en el to real, les parts dc trompa aquí transcrites són tal com ho llegirien els trempistes, en Fa. Les notes reals es dedueixen. en aquest cas, transportant el fragment una quinta justa descendent. 4. Expressió que freqüentà a Catalunya al llarg del segle, referint-se al caràcter simfònic de les obres, i que coincideix amb una de les formacions més sovintejades. fonnada per orquestra de corda i dues trompes. Vegi's: MORALEDA, joan Lluís i DoLCET, josep. Amb trompes i violins. Música orquestral catalana del segle XV!II [Enregistrament sonor]. Barcelona: Tritó. 2004., text del llibret a càrreg de josep Dolcet. 5. AGS (Arxiu General de Simancas). Gracia y justícia. Lligall 336 (824 antic). 20 de març de 1784. Transcriu TORRAS I RIB~. josep M. La comarca de l'A noia a final del segle XVIII. Els "qüestionaris" de Francisco de Zamora. Montserrat: Publicacions de l'Abadia dc Montserrat. Biblioteca Abat Oliva, 1993., p. 290-291. Informe sobre la situació general de l partit d' Igualada de 1784 elaborat per l'ulcalde major Bonaventura Cla ris i Post ius. 6. ACAN (Arxiu Comarcal de l'Anoia). Fons Municipal. Registre 1789, f. 44-49v.. s.a. Tmnscriu Torras i Ribé, josep M. Op. cit., p. 299. Informe gremial de 1789. 7. APSMI (Arx.iu Parroq uia l dc Santa Maria d' Igualada). Llibre d'òbits 1803-1815, foli 147v. Martí Marsal i Riera és graduat per l'Escola Superior de Música de Catalunya en l'especialitat de trompa i autor de/treball "Narcís Coll, Mestre de trompes i clarins ( 1753-1809). La trompa a Catalunya durem/ el segle XVIII. Organologia, documentació i repertori. ·• presentat l'abril del 2008, d'on s'ha extret/a informació d'aquest article. marti@igualada.cat IAGENDA IJj,i,iiiij Activitats gener 2009 Els concerts de l'Acadèmia (3a edició) (L'Auditori. Sala Tete Montoliu. Lepant, ISO. Barcelona). Entrada gratuïta, fins esgotar localitats. Dimarts, a les 19 hores Dia 27. Cobla de l'ESMUC. Director: Salvador Brotons. Dia 28. Conjunt de Música Antiga de I'ESMUC amb les Sacqueboutiers de Toulouse. Director: Salvador Mas. Obres de T. L. de Victoria i G. Gabriel! i. Dia 29. Orquestra Simfònica de I'ESMUC. Director: Andrés Orozco. Dia 30. Big Band de I'ESMUC. Director: Paul Mítchell Davídson. Consulteu el blog dels Concerts de l'Acadèmia per a més informació; www.esmuc-concertsacademia.blogspot.com/ Orquestra Simfònica de I'ESMUC Aquest prognunn pot eslnr subjecte a canvis d'última hora. Clàssica i Conte mporà nia Dies 9, de 16 a 20 h; dia 10, d'li a 20 h; dia 11, de 12 a 20 h. Sala Tete Montoliu de L'Auditori. Clàssica i Contemporània Dia 16, hora a detenninar. Aula d'Orquestra. Concert dels estudiants de piano de 3r i 4t curs. Marató de música de cambra. Clàssica i Contemporània Dia 12, hora a determinar. Aula d'Orquestra. Sonologia Dia 19, 18 h. Aula A350. Seminari de Sonologia: Presentació de treballs de Concert dels estudiants de piano de 1r curs. l'assignatura Laboratori de So 2008-2009. Sonologia Dia 12, 18 h. Aula A350. Musicologia Dia 28. Seminari dc Sonologia: A tutorial on semantic audio analysis and music information retrieva/. A càrrec de Perfecta Herrera, cap del Departament de Sonologia de I'ESMUC i investigador al Music Technology Group. Classe magistral de Susan McCiary. Per a més informació consulteu el departament. Clàssica i Contemporània Dia 14, hora a determinar. Aula d'Orquestra. Concert dels estudiants de piano de 2n curs. Podeu consultar totes les activitats de l'Escola a www.esmuc.cat 7 ESMUC Gabriel Amargant SAXO TENOR I CLARINET. GRADUAT PER L'ESMUC "Les Jams de l'ESMUC propiciaran un encontre real entre professors i alumnes que serà profitós per a tots" Músic de recursos, amb una personalitat forta dins i fora l'escenari. Talentós, àgil amb el tenor quan més costa, quan a l'art de la improvisació cal sumar-hi estil, veu pròpia, plenitud sonora. Amb només 21 anys i acabat de graduar per l'ESMUC, Gabriel Amargant acaba de presentar, en el marc del 40è Voll-Damm Festival Internacional de Jazz de Barcelona, l'àlbum First Station (Fresh Sound New Talent), el seu primer treball com a líder. per RUT MARTÍNEZ mb tot, el mes de novembre passat, el mateix Amargant va portar els temes principals d'aquest Firsl Sfation al local de jazz més destacat de la ciutat russa de Sant Peters burg - tot i que, a manera de primeres provatures, el Gabriel Amargant Quartet ja ha l'e t sonar en espais remarcables de Màdrid i Barcelona les peces que integren aquest àlbum. Acompanyat de Marco Mezquida al p iano; Miguel Serna, al conh·abaix, i Carlos Falanga, a la bateria; Gabriel Amargant s'erigeix com un dels músics més interessants de la seva generació. -Com valores la sortida d'aquest A First Station? 8 ESMUC -Estic il·lusionat i amb moltes ganes de rodar els temes del disc. Vist amb una mica de perspectiva les coses han anat molt ràpid, molt rodades: el juny passat, tot just vaig acabar el meu Projecte Final de Carrera. Poc després, jordi Pujol, del segell Fresh Sound, es va fixa r en mi després de sentir-me tocar una nit al Bei-Luna i només un parell de mesos més tard ens posàvem a gravar el material d'aquest CD. Presentar-lo en el marc del Festival de Jazz de Barcelona ha estat també un honor i una responsabilitat a la qual , espero, hauré sabut respondre. -Què hi trobarem, en el disc? -Un total de vuit temes, sis dels quals són composicions pròpies així com dues versions particulars de dos estàndards: I wish you love i Characle. Però sobretot el que desprèn el d isc és la il·lusió i el bon rotllo que s'ha creat en tre els membres del quartet, als qua ls vull agrair també el seu compromís en aquest p rimer disc com a líder, tan important per a mi. Tot i la sortida del seu disc, el saxofonista no oblida la seva vinculació amb l'Escola. Tant és així que a partir d'aquest mes de gener de 2009, Amargant serà el responsable de coordinar les primeres fams organjtzades a l'ESMUC, en concret, al bar cantina, i adreçades principalment als estudian ts i professors de l'Escola, tot i que seran de caràcter obert i convidaran músics -professionals, estudiants i alumnes- d'arreu. En aques t sentit, Amargant té clar l'objectiu de les sessions: "Voldria oferir als alumnes de l'Escola i, in sisteixo, a tots aquells músics que ho vulguin la possibilitat de participar i aprendre d'una situació musical tan positiva per al músic de jazz com és la f am i que encara, malauradament, no existia com a tal en un centre com I'ESMUC". I afegeix: "Espero que aquestes f ams contribueixin a millorar la relació entre professors i alumnes en tant que uns i altres podran compartir escenari, cosa que no sempre passa fora de l'Escola i que, evidentment, re presenta un plaer i un aprenentatge per part dels qui comencern". Amargant avança alguns dels músics participants en aquestes sessions. "Inaugurarem el 9 de gener, a les 18 bores, amb una proposta que he titulat Argentina/Argentona Connection i que té en Dani Pérez el seu convidat principal. Em fa molta il·lusió". Però no només això. La programació per al mes de gener està ja pràcticament tancada. Us n'oferim un tast. Dia 16 de gener de 2009, a les 18 hores, al bar cantina de l'ESMUC Adrià Plana Quartet. Pol Padrós, trompeta. Adrià Plana, guitarra. Aleix Forts, contrabaix. joan Terol, bateria. Dia 23 de gener de 2009, a les 18 hores, al bar cantina de l'ESMUC Tribute to The Mi les Davis Quintet I Featudng Joan Díaz. Reivindicació de la creació coral catalana MAS I MAS COR VIVALDL Cor Vivaldi Petits Cantors de Catalunya. Dir.: Òscar Boada. Alfredo Armero, piano. Amau Farré, harmònium. l 'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 30 DE NOVEMBRE DE 2008. per M. C. P. ins del cicle de concerts organitzats per l'empresa Mas i Mas junt amb el Cor Vivaldi Petits Cantors de Catalunya, dels quals aq uest era el tercer dels quatre programats durant l'any 2008, es va prod uir la recuperació d'una curiosa obra coral del compositor lleidatà Enric Granados. Al voltant de la seva obra ti tulada El cant de les estrelles, el director de la dita formació coral, Òscar Boada, va confegir un programa de gran interès pel poc habitual de les obres i compositors escollits; val a dir, però, que lamentablement, ja que es tractava d'un programa íntegrament fo1mat per obres dc compositors catalans. La primera part es va encetar amb dos motets eucarístics -Ecce Pa nis Ange/orum i A ve Verttm- i el Comiat de l'à- D nima de Cristòfor Taltabull. Gran mestre de la composició coral, les obres de Taltabull, d'una gran bellesa, van sonar en les veus blanques de les noies - i dos nois- que integren el Cor Vivaldi amb la puresa que caractetitza aquest tipus de timbre, si bé amb unes certes ti ban tors inicials en les veus més agudes. La intervenció soUsta d'un dels nois del COl~ però, va res ul tar complaent per la dicció i articulació acurada de les seves frases; una característica extensible al so de conjunt del cor, marca de la casa, que el fa un dels més valorats en l'actuaUtat. Divertidíssim el Solfeo "al/a marcian de Joan Lamote de Grignon -quantes lliçons de solfeig s'evoquen a la memòria de l'estudiant de música amb més o menys complaença!-, irònica i juganera la Paleta multicolor de sonoritats TEMPORADA OSC. Rafal Blechaz, piano. Dir.: Vfctor Pablo Pérez. Gerhard, Saint-Sal!ns, Brahms. l'AUDITORI. 14 DE NOVEMBRE DE 2008. per LI. T. afal Blechaz tenia vint anys quan va proclamarsc guanyador per unanimitat del prestigiós Concurs de Piano Chopin de Varsòvia de l'edició 2005, va assolir a més els premis de la Ràdio Polonesa per la seva versió de les masurques, de la Societat Chopin a Ja millor versió de les poloneses, i el de la Filharmònica R de Varsòvia per la millor versió concertant. Blechaz es presentava a L'Auditori am b una pàgina de la complexitat del Concert per a piano núm. 2 de Saint-Saens, acompanyat per Víctor Pablo Pérez i l'OSC, amb l'aurèola d'haver triomfat a més a sales com la del Concertgebouw, Herkules Saal de Munic, a la Cançó dels digodins de Ricard Lamote de Grignon; el Recordare Virgo Ma ter. el Nigra Sum i l'O l'OS 011mes de Pau Casals, que van tancar la primera part, van mostrar el profund respecte del mestre Casals per la música eclesiàstica, en unes obres destinades en origen a l'Escolania de Montsenat. Cal dir que la gran majoria d'obres que el Cor Vivaldi va interpretar al llarg del concert es van veure enriquides amb la més que correcta aportació de les veus del cor d' homes Colla Parte di Sopra, amb moments dc gran im· previsibilitat com en l'O vos onwes dc Casals. A Ja segona pa11, un Salm de l'ofici de difunts d'Isaac Albéniz i un preciosíssim Prec de les donzelles de Jaume Pahissa -amb el pa11icular ús politonal en la composició- van donar pas a la interpretació de quatre obres d'Enric Granados. El pianista barceloní Alfredo Armero -deLxeble directe de l'escola pianística de Granados a través de l'Acadèmia Marshall- va interpretar dues impecables, tant tècnicament com estilísticament. obres per a piano sol del mestre lleidatà: la ~Masurca" de les Danses espanyoles i l'Allegro de concierto. Després d'una delicadíssima Salve Regina ben lluny de l'estil habitual amb què s'identifica l'obra de Granados, el concert es va cloure amb la reestrena a Barcelona d'El cant de les estrelles. després de la seva estrena l'any 19 1 l. Obra particular, El cant de les estrelles és en realitat una obra solista per a piano -amb un impressionant inici de piano sol molt en la Línia virtuo· sística i d'extrema dificultat d'aquest tipus de repert01i en què Granados va exceHir- amb acompanyament d'orgue com a suport "orquestral" i algunes intervencions corals en què als dos cors ja indicats es va swnar el Cor de Cambra del Vallès Oliental, amb una solvent aportació. Novament el Cor Vivaldi l'encertà amb un programa de gran interès i demostrà la scva capacitat polifacètica, en què el seu director Òscar Boada té una part essencial d'encert. sala Txaikovski de Moscou (on va actuar amb Gergicv) i d'haver obtingut un contracte en exclusiva amb Dcutsche Grammophon. No hi ha dubte que ens trobem, després d'escoltar la seva versió del Co11cert de Saint-Sacns, davant d' un dels fenòmens pianístics més exh·aordinaris i d'un futu r més prometedor que han sorgit els darrers anys Blechaz posseeix una paleta multicolor de sonolitats, una fortalesa tècnica d'una solidesa consistent, un aprofundiment en l'estètica musical sorprenent en un artista de la seva joventut. Recorda Zimermann per la dolçor dellegato o Pollini per Ja seva claredat analítica i el depurament tècnic, per esmentar dos dels celebèrrims noms guanyadors del Concurs Chopin. Blechaz, que ben aviat debutarà al Palau, està cridat a convertir-se en una de les màximes estrelles de la interpretació del pianisme romàntic si segueix aquesta depurada recreació de les obres del XIX. en què VÏJtuosisme i coherència estilística estan sempre al servei de la musicalitat més essencial. L'OBC. dirigida per Víctor Pablo Pérez, va oferir a més una versió de la celebèrrima Segona de Brahms, tendent a Ja rapidesa. però que en tot moment emanava aquell esperit romàntic i lirisme inconfusible del compositor alemany. n M C ,rx:; 29 1 ------------------------------------------------------------------------------------------------- Pierrot excels 111 FESTIVAL DE MÚSICA CONTEMPORÀNIA DE BARCEL~ NA. Ensemble Recherche. Salomé Kammer, soprano. X. Benguerel, B. A. Zimmermann, G. Kurt~g. A. Schonberg. LA PEDRERA. 26 DE NOVEMBRE DE 2008. per J. B. l concert de cloenda del E lli Festival de Música Contemporània de Barcelona, dedicat a Joan Guinjoan, comptava amb uns intèrprets d'excepció: I'Ensemble Recherche és un dels grups de referència en el panorama de la música contemporània, i en aquesta ocasió viatjava amb sis dels seus nou membres. El concert s'encetava amb el Duo per a clarinet i piano de X. Benguerel. en el qual els intèrprets, malgrat alguna que altra imprecisió rítmica. van traçar amb eloqüència el traç vienès de la peça. Tempus l-oquendi de B. A. Zimmermann, per a nauta solista, va posar en evidència l'excel·lència interpretaúva de Marrin Fahlenbock: virtuosisme instrumental al servei d'una música camosa, pro· pera i altament expressiva, que - per dir-ho amb paraules de Gui njoan- "humanitza /'instnunent". La pri mera part acabava am b l'1/ommage à Robert Schumann dc G. Kurtag. partitura extraordinària, recreada mc•avellosamcnt peluio fom1at per viola, clarinet i piano. A la segona part, una de les obres cabdals de la història de la música occidental: el Pierrot lrmaire d'An10ld Schonberg. La fantàstica veu i l'extraordinària presència escènica de Salome Kammer atreia orelles i mirades. fms al punt de fer oblidar, gairebé, el quintet/sextet instmmental. Pien-ot i la seva cort arlequinaven cadascun dels 2 1 poemes que configuren l'obra, separant-ne molt bé les tres seccions i convocant els tons rojos, les nits fosques, la palidesa de Ics llors, la lluna malalta i les fragàncies de conte de fades de l'univers expressionista schonberguià. De conte de fades fou també la interpretació, arribant a fites excelses -potser perquè Pierrot s'emmiralla en la llunaen poemes com "Enthauptung''. "Gemeinheit'' o 1'"0 alter Duft" final. Per recordar... 25 Set concerts amb més bruc que suc 40È VOU. DAMM FES11VAL INTERNACIONAL DE JAZ2. DE BARCELONA. l'AUDITORI, PALAU DE LA MÚSICA I LUZ DE GAS, ENTRE ALTRES ESCENARIS. DEL19 D'OCTUBRE Al29 DE NOVEMBRE DE 2008. per ALBERT SUÑÉ ls set concerts del quarantè Festival als quals vam assistir, van tenir la rara virtut dc no traspassar gaire l'escenari. Per tant, no en podem destacar cap, perquè tots es van moure en un mateix context. Aquell context que et deixa bastant indiferent malgrat les bones prestacions, en general, dels diversos intèrprets. Però cal alguna cosa més per arribar plenament. I això no es donà en cap ocasió. Els set concerts en qüestió els van protagonitzar els grups de Katie Melua. Till Bronner, Nicholas Payton, i Avishai Cohen; la big ba nd de Matthcw 1-lerbcrt; i dos combos de casa: ~egasus i La Vella Dixieland. Es a dir, hi havia gent que, a priori, prometia molt, com Ics novetots dc Melua, Bronner i Herbcrt; hi havia gent que tornava a Barcelona, com Payton i Cohen, i hi havia també la rentrée de Pegasus i la sempre estimulant presència de La Vella. Per tant. el menú era atractiu. Però va costar un xic de digerir. En primer lloc perquè l'actuació de Katie Melua hauria encaixat més en un concert de pop. I això que va deixar anar un parell de temes de rllytlun and blues i un correcte "Blues in the night". Però la seva veu, molt lïna. molt ben timbrada. potent en ocasions, que sap dominar a pleret, no és una veu per o estils jazzístics que necessiten un altre tipus de dicció i un color tonal més agressiu, més esquinçat. Melua, que també tocà la guitarra clàssica, l'elèctrica i el piano, ofeiÍ un ventall molt ampli dc temes pop. alguns d'ells tamisats per unes pinzellades de folk. Es una cantant que, malgrat els seus 24 anys, se sap molt bé l'ofici. A més, comptà amb un grup força aplicat, especialment el pianista )im Watson i el guitarrista Luke Potashnick. De tota manera, en els temes "blusersn, el públic aplaudí més aquests dos homes que no pas la labor de la vocalista. o dubtem que la jove georgiana Melua -feta artísticament a Londres- sigui una de les cantants de moda. La seva música és prou fresca i agradable, i té un toc força perso- E 26 na!. Però encabir-la en un context jazzístic és, ara per ara, un autèntic risc. Una altra de les novetats fou la big band del britànic Matthew Herbert. És a dir, setze músics, una cantant, un director, i ell mateix als sintetitzadors i teclats. O sigui, exercia de discjòquei, a la vegada que el seu enorme dinamisme el feia anar amunt i avall de l'escenari tot seguint el ritme. Perquè es tractava d'això: de sintetitzar sons pregravats -o gravats uns segons abans- amb el so de la banda. Això hauria estat molt bé si els arranjaments orquestrals haguessin estat autènticament jazzístics. Però, de fet, es van aproximar més al gènere del burlesque i es van repetir de manera abassegadora. És evident que la tasca de Herbert és espectacular i, a petites estones, la cosa funcionà perquè tot tenia una mena de gràcia especial. Però a la seva innegable qualitat com a "barrejador", hi calia una banda amb solistes - no n'hi va haver cap en cap moment- i que fes sentir uns temes més diferenciats. Potser per això, a l'escenari aparegueren globus que s'anaven tirant els uns als altres o bé papers de diaris que s'anaven esmicolant amb l'ajuda de tots els elements dc la banda. És a dir, semblà que la iconoclàstica manera de fer música havia de dur aparellat aquell ''espectacle" per tal dc fer-la més creïble. Però l'avorriment planà durant moltes estones malgrat els esforços de l'espectacular cantant Eska Mtungwaz, molt apropiada. aLxò sí. per a aqueU burlesque que veuñem més encaixat en un cabaret que no pas al Palau i en un festival de jazz. L a tercera novetat la protagonitzà el ti'Ompela alemany Till Bronner. Segons constava en el programa, és el músic de jazz teutó que més discos ha venut mai. Bronncr es presentà al davant d'un quintet i també es quedà a mig camí. Perquè Ja música que eixí de l'escenari es repetí també de manera obsessiva. Amb una singularitat: el líder i els seus homes abusaren de les balades. AVISHAI COHEN KATIE MELUA O sigui, amb prou feines hi va haver un tema ràpid i vibrant. Això sí, el trompeta va demostrar -amb sordina o sense- que és un tècnic exceJ.Ient, que el seu fraseig és net com una patena i que posseeix una sensibilitat prou fina. La llàstima, doncs, és que es dedicà massa estona a exercir de Miles Davis de l'època cool. A més, els temes brasilers i els estàndards no trobaren mai el seu camí i es perderen en la jungla formada per una nebulosa més pròxima a l'avorriment i al rclax que no pas al punch. Una nebulosa que arribà al súmmum amb un altre trompeta: Nicholas Payton. Un homc que ja haviem vist i sentit en altres ocasions i que es reafirmava com un excel·lenl i puixant músic de post hardbop. A més. havia deixat mostra de la seva categoria en, entre d'altres, Ja jazz Machine d'Eivin lones. Però el Payton que s'aposentà dalt l'escenari no s'assemblà en res a l'esmentat. Amagat rere un barret i unes ulleres fosques, el líder tocà també l'orgue, el piano i cantà. A estones interpretava amb trom peta i teclats alhora. Però res del que va dir interessà el més mínim. Perquè tot quedà envoltat per una mandrosa galf1xia de gelatina sense cap sortida possible. r l'avorriment es féu dens, enormement palpable. Pel que fa a I'Eastern Unit del contrabaix i cantant israelià Avishai Cohen. cal dir que la seva proposta també sobtà. Això sí, molt més atractiva que les anteriors. Per la senzilla raó que es va dedicar a conreat· un jazz amb arrels del seu país, especialment arrels vocals, que contenia força bellesa i intenció. Amb això trencava amb les seves anteriors visites. en què el jazz que havia ofert era més clàssic. Però la cosa tampoc acabà de fructificar perquè, com els altres combos esmentats, es repetí de manera tonal gairebé des de l'inici. Una altra llàstima, perquè el seu nonet - amb uns esplèndids Ilan Salem, flauta travessera, i Oded Meir, trombó- funcionà molt bé. Tel mateix líder, a la verra, aconseguí moments realment magnífics. queden els dos grups de la casa. Segons el que van especificar els seus membres en el programa, Pegasus no s'havia dissolt mai. En qualsevol cas, havien deixat de tocar. Però ara que han retornat, cal dir que no hi va haver res de nou. Tot el material era veU. Això sí: el quartet català continua sent un molt bon missatger del jazz-rock i el funky dels vuitanta. Josep Mas "Kitflus", teclats; Max Sunyer, guitana; Rafael Escoté, baix: i Santi Arisa, bateria i percussió, van estar conjuntatS i amb ganes de tomar a agradar. El combo va rebre el suport del jove Dan Arisa, fill del drummer, que es revelà com un molt bon músic, i que oferí. amb el seu progenitor, un engrescador tema percussiu. Però tots hauríem volgut alguna novetat, algun t~ma nou, algunes idees noves. Es a di r, un indici de per on volaria el Pegasus de l'any 2008. 1queda La Vella Dixieland. El seu fou un concert familiar titulat "La gran aventura del jazz". l el públic, majoritàriament pares i lïlls de pocs anys, en sortí satisfet. Però aquest recorregut per Ja història jazzística quedà un bon xic fred. Els membres del grup, tots de contrastada solvència, no es van llançar a fons en cap moment. Potser per l'especial fotmat de la sessió. Però això no és una excusa. A més. la vocal. Marian Barahona, no té el timbre de veu ni la dicció i el feeling que ha de correspondre a un g¡up en què el jazz clàssic és el seu patró. I AMB MOTIU DE 'L' INCORONAZIONE Dl POPPEA' Davant un monument operístic històric es deu representacions que des del dia 2 de febrer s'oferiran al Gran Teatre del Liceu de l'òpera L'incoronazione di - - - Poppea, constitueixen una bona oportunitat per abordar el tema dels orígens del gènere operístic. Aquest és un Tema que gira a redós d'aquesta òpera que es representarà amb un equip artístic de gran categoria i idoneïtat a l'escenari. Però al mateix temps és un intent seriós i aprofundit d'entrar en el coneixement de la naixença del gènere òpera, gairebé des dels seus orígens més remots. És un treball fet des del rigor, a través del qual l'autor, pas a pas, fa un recorregut d'un gran interès que permet encaixar totes les peces d'un vast puzzle que acabarà essent l'òpera que ens ocupa. Un puzzle en el qualla figura de Clau- dio Monteverdi constitueix peça essencial i en què L'incoronazione di Poppea esdevé una de les òperes més paradigmàtiques, sobretot si hom té en compte fins a quin punt constitueix falca de llançament vers un nou estadi del procés de desenvolupament de l'òpera. Ara cal esperar que la versió que s'oferirà al Gran Teatre del Liceu -coproduïda per dues institucions tan destacades com l'Òpera de Munic i la de Gal·les- correspongui a les engrescadores expectatives que ha despertat aquesta òpera. Noms com la soprano Vessetina Kasarova, en el paper de Nerone, Miah Persson en el de Poppea i Carlos Mena en el d' Ottone, així com la batuta d'un expert tan notable en aquest tipus de repertori com Harry Bicket, ofereixen garanties molt solvents que serà així. 27 Orfeu cantant a l'avern La gènesi a Florència Us imagineu el semidéu Orfeu de Tràcia cantant el seu dolorós lament a les portes de l'avern en l'estil polifònic al costat de tres amics cantants més? A quest devia ser un dels arguments més contundents que Vincenzo Ga li le i (c. 1520-15 9 1), pare de l'astrònom Ga lileu i sens dubte un dels líders intel·lectuals de la coneguda com a Camerata Fiorentina, va donar a l'hora de defensar la nova monodia acompanyada en contra de la polifonia davant la resta de membres d'aquell cenacle, promogut pel mecenes Giovanni Bard i. comte del Vemio ( 1534-1612), aJ seu paJau de Florència construït per Brunelleschi cap al 1340. Aquests debats van començar a produir-se a partir del 1576/ 1577 i es van allargar fins al 1592, poc després de Ja mort de Galilei. Sembla que l'inspirador n'havia estat l'hel·lenista norentí Girolamo Mei, seguit per poetes i músics de la categoria de Vincenzo Galilei, Ottavio Rinuccini, Piero Strozzi. jacopo Perí i Giulio Caccini. A partir dels corrents òrfics que ja venien dels temps de Plató i Aristoxen, es buscava la manera de com parlar amb música i d'aquesta forma retrobar la força dramàtica de l'expressió dels afectes de l'ànima a través d'una nova tècnica d'arquitectu ra musical, ja que la usada fins aleshores, Ja polifonia, no la consideraven òptima. La primera gran declaració de principis sorgida d'aquelles trobades musicoliteràries va ser el Dialogo del/a musica antica e delia moderna ( 158 1), en què el seu autor, Gaülei, considera suprem el model clàssic, a causa principalment del seu respecte per la forma i pel significat de les paraules. D'aquesta manera, la percepció era més clara, alhora que es respectaven totes les virtuts emotives i "catàrtiques" del cant. Aspectes, tots ells, amb el suport de l'ús de la monodia, que oferia una pronunciació més clara i una elaboració més lliure del ritme. eri i la primera òpera. L'any 1588 el comte Giovanni P 28 Bard i va haver de marxar cap a Roma per servir a la capella papal. Aleshores pren el relleu el comte jacopo Corsi, el qual, segons que va dir literalment, obre les portes de casa seva "... a tots els amants de les arts liberals". Amb el nou comte s'incorpora com a cap de grup l'esmentat Emilio di Cavalieri, fill del comte romà Tomasso de Cavalieri i durant un temps amic íntim de Michci'Angclo. La seva estada a Florència va coincidi r amb els moments de l'estrena dc la primera representació operística. La Dafne de Jacopo Peti ( 1561 - 1633) amb versos de Rinuccini ( 1562- 1621 ). Però mai no va arribar a ser acceptat en aquells cercles florentins, motiu pel qual va tornar a Roma el 1599, on va morir tres anys després. En marxar, va ser precisament Peri qui va encapçalar l'ara anomenada Camerata Cor·si. A Perí, l'anomenaven "i! Zazzerino" per la seva llarga cabellera rossa. A part, el seu prestigi venia de les seves grans habilitats com a compositor, però també com a excel· lent tenor. En l' intent d'adaptar la nova tècnica del cant monòdic a la volguda reconstrucció amb suposats criteris que avui diríem historicistes de la interpretació dels antics drames de la Grècia i Roma clàssiques, el comte Corsi va proposar a Peri que adaptés la mitològica història de Dafne escrita en vers pel mateix Rinuccini a l'escena. El 1594 es va fer una representació reduïda en una sola escena, interpretada de forma experimental en concert privat. Però vist que la fórmula funcionava, pels Carnavals de 1597 es va interpretar públicament la versió ampliada i definjtiva, tot aconseguint un gran èxi t. Malauradament, aquesta partitura no es conserva als nostres dies. I gran moment. Va ser el dia 6 d'octubre de 1600 al Palau Pitti, amb motiu del casament per poders del rei Enric IV de França amb Maria da Medici. En el marc de les tres setmanes de festes es va culminar el projecte d'escriure una tragèdia to talment cantada, aplicant-hi la nova tècnica de la monodia acompanyada pel baix continu i un tractament interpretatiu innqvador de la Hnia de can t. .. , l'anomenada "nobile sprezzatura di canto", que permetia una llibertat rítmica al cant apropant-lo a la declamació teatral. Aquesta va esdevenir l'obra prototípica del gènere. E C accini. Probablement, arran de la urgència del treball. es va demanar la col·laboració del vell Giulio Caccini ( 1545-1618) perquè compongués les petites intervencions homofòniques del cor. Caccini ben aviat va retirar les seves partitures d'aquesta col·laboració. Segurament el va impulsar la gelosia de l'èxit i la notorietat obtinguts per Perí. Dos anys més tard, Caccini tol sol completava una nova Euridice sobre el mateix text de Rinuccini, que feia estrenar ell mateix aquell 1602. La manca d'originalitat i una menor força teatral van propiciar una repercussió escassa. Caccini havia nascut a Roma, o bé al poblet proper de Tívoli, per això sovint l'anomenaven "il Romano". A meitat de la dècada de 1560 va entrar a treballar a Florència al servei de Cosimo I de Medici. La seva gran vocació musical el va portar a educar musicalment la seva familia. Concretament, la seva primera esposa Lucia, la segona Margheritta i els seus tres fills: Popco El pretsigi de Peri venia tant de les seves habilitats com a compositor com de tenor. EN AQUESTA PÀGINA I EN LA SEGÜENT, MUNTATGE DE L'INCORONAZIONE: Dl POPPE:A QUE ES VEURÀ AL LICEU EL PROPER FEBRER i sobretot les dues noies, Francesca i Settimia. El 1602 publicarà el seu cèlebre recull Le nuove musiche, el prefaci del qual s'ha fet especialment cèlebre per l'interessant descripció que hi fa de La nova estètica interpretativa sorgida en l'àmbit de la Camerata Fiorentina. En morir l'any 1618 va ser enterra t a l'església de L'Annunziata de Florència. N ovetats interpretatives... Un dels grans llegats d'aquesta Camerata, i que hem conservat teoritzat en part per Caccini, fa referència al vessant interpretatiu i consisteix en un nou concepte de la interpretació en què, justificat sovint per finalitats expressives, el cantant podia introduir en la seva interpretació tota una sèlie del que podem anomenar ornaments amb un caràcter incipientment virtuosístic i que són els antecessors més directes de tot l'art de l'ornamentació més o menys IJjure que caracteritzarà plenament el barroc. Uns tipus d'ornaments que segurament varen sorprendre tant a la seva època, com ho fan en els nostres dies, sobretot entre els melòmans poc avesats a sentir les obres vocals dels temps de Perí. Caccini, Monteverdi, Cavalli ... interpretades amb criteris històrics. Es tracta d'ornaments que Caccini descriu en el ja esmentat prefaci del recull Le nuove musiche ( 1602) i que porten noms com ara trillo, groppo. Ribatutta o cascatta ... Però les novetats sorgides a curt termini de totes les reflexions musicals florentines no es limiten només al camp de l'ornamentació. Aquí en tenim algunes de les més destacades: -Substitució del tradicional sistema polifònic basat en els modus eclesiàstics, sorgits del que se suposa que era l'antiga estructura modal emprada pels grecs, pel nou sistema tonal basat en acords (majors, menors ... ) integrants de la nova harmonia. -La nova monodia serà acompanyada per tota una col·lecció d'aquests nous acords dels quals només s'escriurà la nota més greu (baix) amb unes xifres (xifTat) en què estan codificades la resta de notes que formen l'acord. Com que aquest baix s'interpretarà d'una manera constant, fins i tot rítmicament regular (com si es tractés d'una mena de caixa de ritmes), s'anomenarà "baix continu" i serà interpretat evidentment per un instn.1ment hannònk (clavicèmbal, orgue, llaüt, tiorba ... ) a vegades reforçat per un instrument melòdic greu interpretant la línia esmentada del baix (violoncel, viola de gamba, baixó...). -Una novetat molt destacada del barroc serà la nova independència dels instruments, al voltant de la qual es produirà una cadena d'aportacions. Primer, la creació de noves formes exclusivament instrumentals (Sonata, Canzona, Tocatta ... ). Després, la millora tècnica en la construcció dels instruments, dotant-los dc més tessitura, un timbre més acurat i, en definitiva, de més ductilitat per pe1metre la nova expressió dels "afectes". Finalment, calen els intèrprets... , que a partir d'ara hauran de fer mostra d'una nova capacitat virtuosística inusitada fins al moment. :RM-C 291 i Monteverd Claudio la De cort de Màntua als teatres públics venecians laudio Monteverdi (1567-1643) no va tenir l'oportunitat històrica de ser l'autor de la primera òpera, però sí, en canvi, es va erigir en el que podríem qualificar com el primer "indiscutible" del gènere. Tot va començar amb la més que probable presència de Monteverdi el 1602 a l'estrena de l'Eurídice de Peri al Palau Pitti de Florència, al costat del duc de Màntua al servei del qual treballava des del I 590. Així va esclatar el projecte de portar aquell nou espectacle a Màntua. El responsable de preparar els poemes inspirats novament en el mite d'Orfeu va ser Allessandro Striggio, fill del madrigalista del mateix nom i sembla que molt amjc de Monteverdi. Així va sorgir la faula en música L'Orfeo, una obra reeixida i completa, amb una extraordinària concepció musical i dramàtica, que la converteix en modèlica. L'estrena es va fer al Palau Ducal de Màntua, davant d'un aforament aproximat de 40 persones, el dia 24 de febrer de 1607. Alguns dels intèrprets que van participar en aquelles primeres representacions havien intervingut amb anteriori- C tat en la interpretació de les òperes florentines. L'estada cada vegada més incòmoda de Monteverdi a Màntua només va permetre la composició d'una segona pàgina en aquell estil. .., Arianna, el dia 28 de mrug de 1608. Des del primer moment, l'escena del famós lament, únic fragment conservat als nostres dies, ja va causar un gran impacte. Arran de la mort de Giulio Cesare Martinengo, fins aleshores mestre de capella de la BasíUca de Sant Marc de Venècia, Monteverdi es va presentar al càrrec, i l'obtingué el 19 d'agost de 1613 i el va mantenir fins a la seva mort el 1643. ls teatres públics venecians. Després d'una trajectòria força irregular a Florència, Màntua, Roma i altres ciutats de la vall del Po, l'òpera va arribar a la Ciutat dels Canals el 1637. La primavera de l'any anterior s'havia estrenat una òpera titulada L'Ermiona a la vèina ciutat de Pàdua. Però Venècia va marcar una diferència. Durant el Carnestoltes del 1637 no només es va interpretar la primera òpera, sinó que a més es va fer d'una manera pública i no E 29 pas per invitació d'algun aristòcrata com s'havia fet fins aleshores. Va ser a un a ntic teatre de comedia dell'arte anomenat San Cassiano, que d'aquesta manera esdevenia el primer teatre públic d'òpera. L'obra representada va ser Andromeda -avui perduda-, amb música de Francesco Manelli ( 1594-166 7) i el text de Benedetto Fe rra ri ( 16031681 ). Això va representar un important canvi en l'ambient musical venecià. Una ciutat com Venècia que vivia principalment del comerç marítim, coneixia perfectament les lleis de l'oferta i la demanda. Unes lleis que aviat va començar a practicar en els criteris de gestió musicocomercial d'aquells nous teatres. A partir d'aleshores calien més títols nous i, per tant, més autors que componguessin òperes, tot podent donar d 'aquesta manera una ofet1a més gran i variada al públk que simplement pagant una e ntrada podia accedir a gaudir d'aquell espectacle sense necessitat dc pertànyer a l'aris tocràcia o estar-hi vinculat pe r qualsevol motiu. De seguida va arribar el segon títol creat pel tàndem Manelli-Ferrari, que va ser La maga fulminata, estrenada al San Cassiano el 1638. Aquell mateix any es va estrenar el segon teatre adaptat a l nou espectacle, anomenat SS. Giovanni e Paolo, amb una nova òpera del mateix Manelli i text dc Giulio Strozzi titulada La Delia. Després Fcn·ari hi estrenarà L'Armida amb text i música propis, i ja el 1640 Manelli hi presentarà L'Adone. La marxa de Manelli i Fcncu·i del San Cassiano va comportar el debut d'un alumne dc Monteverdi com a autor d'òperes: Francesco Cavalli ( 1602- 1676). que s'hi va estrenar amb la primera partitura dc la his tòria de la música anomenada "opera in musica ·· (Ics ante riors acostumaven a anomenarse fa vola in musica, tragedia in musica o dramma in musica ... ). Ens referim a Le nozze di Teti i Peleo, del 1639. Del mateix compositor i al mateix teatre van seguir Gli amore di Apolo e Dafne ( 1640) i La Didone ( 1641 ). A partir d'aquesta nova situació. el ja veterà Monteverdi es va veure novament vinculat al món escènic. Per començar, el 1640 es va interpretar a Venècia la seva Arianna, amb motiu de la inauguració del tercer teatre públic, el S. Moisè. Els anys següents es van interpretar tres òperes noves: Le nozze d'Enea (avui pe rduda) a l teatre SS. Giovanni e Paolo, 11 ri torno d'Ulisse al San Cassiano ( 1640) i finalme nt L'incoronazione di Popea al teatre SS. Giovanni e Paolo, interpretada durant els Carnavals de 1643, a part del ballet La Vittoria d'amore escrit per a Piacenza. La primera és l'única que no hem conservat de les tres, tot i que sabem que es tractava d'una tragèdia amb final feliç. D'll ritorno d'Ulisse in patria, 30 basada en L'Odissea, només he m conservat un exemplar dc la partitura, en la qual trobem a lgunes diferències amb els llibrets manuscrits emprats a Venècia. Segurament es tracta d'una revisió feta a partir de l'01iginal de cara a adaptar la partitura als gustos del públic vienès en una representació feta a la capi- tal austríaca. De plantejament musical poc acadèmic, Monteverdi e ns hi mostra un compendi de la seva experiència e n els a nterio rs trenta anys. L ' incoronazione, el comiat escènic. L'incoronazione di Popea és l'úl- tima òpera escrita per Monteverdi un any abans de morir. Aquest cop l'autor proposa una pàgina de dimensions més grans, en què calen més cantants i de més qualitat, fi ns i tol en alguns dels papers secundat·is. Segurament, la presència d'una soprano tan pres tigiosa del moment com Anna Renzi fent d'Ottavia i d 'altres d'un nivell semblant poden justificar aquest fet. El llibret de l'advocat venecià Gian Francesco Busanello és tractat amb una conside rable llibertat, tot remarcant així la seva força dramàtica. També musicalment és l'òpera més contrastada que hem conservat de Monteverdi. A diferència de la majoria d'òperes anteriors, el/ibretto d'aquesta no es va arribar a imprimir complet. Només el que en deien Scenario dell'opera, una mena de res um contextualitzador. El text complet no es va publicar rins al 1656. L'argument ens parla de l'emperador Neró i la seva passió per Popea, malgrat el seu casament amb Ottavia. En la trama argumental. mentre els dos amants van s upe rant els obstacles, Ottavia acaba desterrada, Sèneca rep l'ordre de suïcidar-se pel fet d'oposar-se a Popea i en paral·lel trobem la història amorosa dc Ot-usi lla i Ottone, aquest darrer enamorat de Popea i que acabarà bandejat. L'òpera acaba, tal com diu el títol, amb la coronació de Popea. El resultat, lluny de ser un divertiment, és dc gran impacte teatral, gràcies en bona part al caràcter inus itadament natural de Ics actituds que mostren els personatges. Pel que fa a la partitura, d'aquesta òpera només n'han arribat dues còpies, una conservada a Venècia (q ue havia estat propietat de Cavalli) i l'altra a Nàpols. Les dues contenen les mateixes parts vocals amb el baix continu. Però les instrumentals, simfonies i ritornelli, en la còpia de Venècia estan esctites a tres veus i en la còpia de Nàpols a quatre. Un dels fragments més coneguts de la partitura és sens dubte el duet final de Neró i Poppea ''Pur ti miro, pur ti godo", que si bé apareix a les partitures manuscrites conservades, no va aparèixer e n Ics edicions impreses posteriors. Curiosament, aquest text apareix citat també en l'òpera Pastor Reggio ( 1641) de Bencdeuo Fen·ari. Fins i tot el text també va aparèixer el 1644 en un recull poètic del mateix autor. Per acabar de compücar el tema, aquest mateix duet apareix al final de l'òpera 11 ri/orno delia fatica ( Roma, Carnestoltes dc 1647) amb text novament de Fen·ari i música de Filiberto Laurenzi. Tot i que el text sembla evident que és original dc Fen:ari, pel que fa a la música, a part del mateix Fen·ari i Laurcnzi , tampoc no descarta que pogués ser escrita pel mateix Cavalli de cara a les representacions de Venècia. Monteverdi havia de morir pocs mesos després de l'estrena, el novembre del mateix 1643. 'Uincorona zione di Popea' m.usicalm.ent és l'òpera m.és contrastada de Monteverdi. •'··/ ...... • PAlAU MÚSICA CATAlANA 1908·2008 Cobla, Cor i Dansa al Palau Xl Temporada 2008-2009 Concert 1 Dissabte, 7 de febrer de 2009, 19 h • ······················································································ COBLA SANT JORDICIUTAT DE BARCELONA Xavier Pagès, director Dedicat a Joan i Ricard Lamote de Grignon J. Lamote de Grignon: Solidaritat de les flors J . Lamote de Grignon: La rosa de fo/Ió X. Montsalvatge: Madrigal en forma de sardana X. Pagès: Ceràunia J. J. Blay: Lleugerament borratxo J. LI. Moraleda: La rosa dels vents A. Lamote de Grignon: B noguer A. Lamote de Grignon: Enyor A. Lamote de Grignon: Csml de llum R. Lamote de Grignon: sant Bm A. Lamote de Grignon: Amical A. Lamote de Grignon: Nupcial 19 h Concert 2 Dissabte, 28 de febrer de 2009, • ...................................................................................... COBLA LA PRINCIPAL DE LA BISBAL Armand Franco, tible· Uuís Pujals, tible· Jordi Vilar6, tible Francesc Cassú, director Concert 4 Dissabte, 18 d'abril de 2009, 19 h • oOooooo H 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 0 9 0 0 0 - 0 o o 0 o 0 0 0 0 0 o o 0 0 0 0 0 0' 0 .... 0 . . . . U O H 0 0 0 - 0 · · · · - · · - • • • • • • • • • • • • • ESBART CATALA DE DANSAIRES Anna Blgas, directora Els tres tibles J. Garreta: Matinada F. Cassú: Plenitud (estrena) V. Bou: Teresa F. Basll: Sant Pere de Roda C. Saló: Gallardia LI. Pujats: A/ meu mestre Festa de la dansa i música popular Recorregut pels 100 anys de l'Esbart en homenatge als mestres de l'entitat lla seva projecció cap al futur. Cloenda del Centenari de l'Esbart 1908-2008 J. Elias: Caprici J . LI. Moraleda: Tirant lo Blanc (poema cavalleresc per a cobla, adaptació per a tres tibles) Josep Serra: La matinera . Concert 5 Dissabte, 16 de maig de 2009, 19 h · ································································-···················- Concert 3 Dissabte, 28 de març de 2009, 19 h COBLA SANT JORDICIUTAT DE BARCELONA COBLA SANT JORDICIUTAT DE BARCELONA Mireia Barrera, directora ······································································-·············· Anna Alàs, mezzosoprano Cor Madrigal Salvador Brotons, dii8Ctor U. Uoansl: TardorBI E. Morera: Girona H. Vilamanyà: RipoH, vila Comtal H. Vilamanyà: Vaixell íl-Ium/nat M . Blancafort: La Vetye de Palau-Sorrtà E. Morera: Davant la Verge S. Brotons: Cromos d 'història natural (obra encàrrec) J. Marimón: Trlptic simfònic per a cobla M. Oltra: Contradansa Joaquim Serra: Puigsoliu Joaquim Serra: Rocacorba A. Català: Intima J . M. Ruera: Glossa del Ban de doflzelles de Gmno/fers R. Lamote de Grignon: L'aire daurat Joaquim Serra: Capvespre C. Ta.l tavull: Cançó de l'enfadós J. U . Moraleda: L'estany E. Casals: La sardana dels treis reis E. Casals: Uelda ala Verge de Grenyana 1/ENDA D'ABONAMENTS: Del1 9 al 24 de gener de 2009 · De 27 a 81 € \IEN DA D'ENTRADES: Apartlrdal29deganocda2009 ·De8a 18 € INFORMACIO I VENDA: lntemot: www.palaumusloa.org · A les taquAies del Palau deia Música Tel.: 902 442 882 • /Ve: tequiDesOpalaumusica.org Orgonllul patrocino: ~~I 1 l - 011.00 CATAU PAl-AU Ol I A JotÜUCA - .. . Dm -... -. :.:::=..· -.......,,......,..CIIIIMN Amb la ool-labo<ecló do ELPUNf Marie-Elisab eth Hecker es va donar a conèixer al públic de Barcelona fa dos anys, fortuïtam ent, per substituir u n a1.: tre violoncel-lis ta programat en un concert amb piano al Palau de la Mú sica corresponent a la temporada de música de cambra d'lber camera, la mateixa entitat que la va portar a tancar la temporada passada a UAuditori amb l'Orquestra Simfònica de Viena i Fabio Luisi, amb els quals va interpretar el Concert per a violoncel i orquestra d'Antonin Dvorak. És una noia d'aparen ça fràgil, i angelical, d'esllanguiment romàntic, que abraçada al violoncel va aconseguir commoure tres vegades la corda m és pr ofunda del gran Rostropóvitx, que és qui la va fer n éixer als millors escenaris i orquestres d'arreu del món. Marie-Elisabeth La revelació alemanya del violoncel per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA - Tot i els seus vint anys i escaig, ja ha arribat a una projecció internacional molt important. Com se sent? - Em sento sorpresa per la situació. Quan arriben aquestes propostes sempre sorprenen. Al plincipi em sentia que anava una mica darrere dels esdeveniments. Però ara ti nc una xarxa d 'agents que em permeten no dir sí a tot, tenir més capacitat dc seleccionar. Ara ho tinc més controlat. Al principi era més difícil. -Quan va tenir clar que volia dedicar la seva vida al violoncel? - Vaig començar a tocar el violoncel als cinc anys. Va ser d 'una manera totalment natural, sense pensar que m' hi podria dedicar professionalment. De petita volia ser metge! Quan vaig arribar a l professor que encara tinc, a Peter Bruns, la situació va cristaJ.Iitzar. Sabia que volia tocar el violoncel, però quan vaig començar amb ell vaig començar a tenir les coses clares. - Quants anys fa que està estudiant amb ell? - Vaig començar als catorze i ara en ti nc vint-i-un. -Què va significar per a vostè trobar aquest mestre? -Al principi de començar a estudiar vaig tenir un altre professor que em va donar la base. Peter, que dóna classes al Conservatori de Leipzig, em va donar un fonament tècnic molt gran i la naturalitat en la interpretació, que és el més important. És la persona més humil que conec. - l a humi litat és importantíssima quan tens ta nt de talent, però com es troba el límit entre el que vas aprenent i el que et surt d' una manera natural? - Peter em diu sempre coses senzilles, en ocasions concretes. no perquè segueixi cap mètode. La humilitat és im- 33 i .~ii(jifl;i!(i RETRAT portant, però amb mesura, per tampoc caure en un desmoralitzar-se massa. És molt difícil d'explicar, és una qüestió de sensacions. -En aquests a nys de primera joventut, com va a na r escolli nt el repertori, a mb obres com les Variacions Rococó que va tocar als setze a nys? - Al principi, escollia obres com l'Arpeggione de Schubert, que és una de les meves obres preferides, tot i que és molt difícil, perquè si s'aprèn de més jove pots desenvolupar la tècnica més de pressa i tens més temps per madurarla. Quan era una nena, tenia la capacitat d'aprendre moltes obres en poc temps, però, és clar, en aquells anys encara no feia concerts. Ara que toco molt en públic, haig d'anar molt més amb compte i em queden moltes grans obres per aprendre, però les estudio molt més a poc a poc i de vegades tampoc n'estudio més per manca de temps. Quan preparo una obra nova, necessito rodar-la, trobar concerts que cm permetin madurar-la i això depèn una mica dc les agències i de les possibilitats de concert que em surten. Haig d'anar molt més amb compte. - Quin re pertori està preparant actualment? -Ara estic estudiant el Doble concert de Brahms, que l'haig de tocar aviat, amb la Malher Chamber Orchestra i la violinista Viviane Hagner; també el Concerto grosso de Schnittkcr amb Gidon Kremer i l'Orquestra de Munic i també una suite de Reger. -El recital de cambra, com el que va fer e n el seu de but al Palau de la Música Catalana a mb l bercamera, ocupa un lloc especial e n la seva carrera artística? -He tingut la sort dc poder fer molta música de cambra amb els meus germans, i això ha estat un gran avantatge. Però del repertori per a piano i violoncel. en concret, encara l'haig de treballar molt. - El Concert de Dvorak que ha interpretat a L'Auditori de Barcelona, quan va començar a preparar-lo? -El Dvorak el vaig estudiar en un mes quan te nia d inou a nys, sense dominarlo. Gairebé un any més tard, vaig anar als Esta ts Units per estudiar amb Sernard Grcenhousc, però no el vaig aprendre en profunditat. La part tècnica encara no l'havia pogut resoldre del tot. En la interpretació d'aquesta obra és molt important el que vaig aprendre d'ell, i després, quan vaig tornar, Peter - Com és que I'Arpeggione de Schubert és la seva peça preferida? -De Schubert, el que m'agrada més és l'atmosfera que sap crear, que no saps si riure o plorar. Es una música meravellosa, que tan aviat et fa cantar com lamentar-te, se t'emporta. Aquesta obra, I'Arpeggione, també reflecteix aquesta sensació del viatge, una música q ue et condueix cap a algun lloc. Això em fascina. - 1 en comparació amb els grans concerts per a violoncel? -També m'agrada molt el Primer Concert de Xostakóvitx, perquè de fet, els meus compositors preferits són Schubert i Xostakóvítx, que l'he tocat molt. També m'agrada molt el de Schumann, que potser no és tan atractiu per al públic, però per a nosaltres els violonceHistes ens ho fa passar molt bé tocantlo. omés l'he interpretat una vegada i encara no el tinc prou madur, però en aquesta única vegada ja m'ho he passat molt bé fent-lo. També m'agrada molt el Concert d'Eigar, sobretot la interpretació de Jacqueline DuPré. - Li pesa una mica l' ombra d' aquesta gran violoncel·lista anglesa? -Sí!!! Per això prefereixo no parlarne. M'encanta, però no m'agrada que se'm compari amb ningú. -Sembla força inevitable recordar-Ia pel fet de ser una dona i fins i tot per una certa semblança física i potser temperamental a l'hora de tocar. -Un altre exemple seria Natalia Gutman, però és cert que no hi ha gaires dones violoncel·listes solistes. -Creu que és per alguna raó? -Penso que el repertori de violoncel es va consolidar amb Rostropóvitx, i totes les persones, com la Gutman o la Maria Kliegel, van ser Iotes alumnes de Rostropóvitx. És ell qui les va promoure més. Crec que és per això. - Justament, vostè ha estat l' única que ha re but el Premi Roslropóvitx fins a tres vegades! Què ha significat en la seva vida? -Vaig anar al concurs als di vui t anys perquè el meu mestre m'ho va recomanar, però no tenia cap expectativa d'aconseguir-hi res, només era per viure-ho com una expe riència. Vaig tenjr molta sort, perquè vaig estar allotjada en una família i convivint amb ella durant els dies del concurs. En canvi, la resta de participants eren tots junts a la mateixa residència i això els creava molt més estrès, molt més sentiment de competència. Em vaig poder lliurar d"això. El meu pare és pastor protestant i sempre s'ha fet molta música a la seva església. Per això tots els germans hem tocat un instrument. Vaig tocar durant molts anys trio amb piano amb germans més grans i això em va obligar a posar-me al seu nivell i a esforçar-me. 34 Bruns em va acabar de donar els consells necessruis que m'han ajudat a construir l'obra. El que faig habitualment és tocar les obres noves al Conservatori, davant de professors i alumnes, després l'he feta amb una orquestra de cambra per diferents poblacions. Posteriorment la vaig poder tornar a fer a Itàlia. I després vaig tenir roportunitat de tocar-la amb Valeti Gergiev a Moscou, i amb Luísi i la Simfònica de Viena a Logronyo i a Barcelona, que serà la quarta vegada. -Què va sentir quan va tocar amb Valeri Gergiev, li va canviar moll la idea que tenia d'aquest concert? - Em va entusiasmar. És impressionant. Vaig saber que tocaria amb ell només un pru-eU de setmanes abans del concert, i no em van cridar per fer cap substitució. Va ser molt inesperat. Per això només vaig poder tenir un assaig molt curt i cinc minuts entre l'assaig i el concert per canviar-me. L'assaig gairebé no va caldre, perquè ell ho tenia tan dominat que anàvem junts com si l'haguéssim tocat moltes vegades. Va ser una de les millors experiències musicals que he tingut fins ara. A Marie-Elisa beth Hecker sembla que les paraules li facin nosa. Segurament preferiria dir el que pensa amb el violoncel, perquè deu sentir que és la seva veu més veritable. Quan no té l'instrument davant, torna a sortir una certa timidesa provocada p er la seva joventut o pel seu caràcter aparentment fràgil. El context de la seva vida és molt original, no gaire freqüent als nostres temps. A casa seva, com si evoquessin l'ambient d'una família com la de Bach, la música també es viu com una religió i per això tots sis germans són tots músics. I per aquest motiu, viu la música com l'experiència natural d'una passió que flueix sempre amb la mateixa força, sigui en un reunió amistosa o familiar o dalt d'un gran escenari. És millor poder-la observar de prop per adonarse de la capacitat de transformació que té amb l'instrument i de la força de comunicació a què arriba des del primer so. Una intèrpret que ja està fent història. t'<ACU!UAI<CT A més, a la famí lia hi havia una nena amb una d iscapacitat i ho vivien d'una ma nera molt positiva . Hi havia molta harmonia, en aq uella casa. Per això vaig poder tocar sense cap pressió i em va influir per poder toca r al màxim de bé. La trobada amb Rostropóvitx va ser molt cutta, només vaig poder parlar-hi un moment quan em va donar el premi. Va ser un moment curt i, de fet, només em va felicita1~ però justament per això, pel seu silenci i per la seva felicitació breu, va fer que el contacte amb ell encara fos més emotiu per a mi, més especial. Va ser curt, però també llarg, intens alhora. Era el president del jurat i per això li dec moltes coses, perquè gràcies a aquest concurs se'm van obrir moltes portes. - A partir d'aquell moment, com va viure el fet que sobtadament li demanessin de fer tants concerts? -Va ser bastant còmic, perquè només tornant amb tren des de París ja em van trucar al mòbil mànage rs d'o1·quesh·es per o fe rir-me concerts, però jo no tenia cap agent i anava dient que sí a tot. Però això no es pol fer, perquè llavors se'm trepitjaven dates i em vaig troba r amb un cert caos en la meva vida. Sortosament, ara ho tinc molt més ordenat, i com que sempre que et contracten és per a l'any següent, puc anar omplint la meva agenda de concerts d'u na manera més ordenada. Ara recullo els fruits de tots els concerts que em va n dema nar llavors i m'estic projectant més en públic. -Què en pensa de tenir un contracte en exclusiva amb una casa discogràfica, que en moltes carreres internacionals que comencen -com la sevasembla que hagi de ser imprescindible? -De fet, no tinc gaire experiència en gravacions, perquè n'he fet molt poques. El primer que vaig enregistrar va ser un disc amb Gidon Kremer i la seva orquestra, que va estar combinat amb una gira de concerts. Va ser molt positiu. Vull seguir gravant per poder tocar amb altres músics i continuar aprenent, perquè s'aprèn molt fent gravacions, a través dels assajos que s'han de fer i en tot el procés de l'enregistrament. Ara acaba de sortir un d isc que he gravat del Concert de Haydn i d'ob res d'Alberta Evaristo Ginastera sobre temes de Pau Casals, que tro bo molt interessant. -No li fa por aquesta indústria musical tan mercantilitzada? -Sí, realment, fa molt de respecte; por no, però respecte sí. El que no vull és que se m'etiqueti. amés vull tocar amb tota naturalitat i que la promoció acompanyi la meva caiTera. no que la candi- cioni. - El fet que naixés a la mateixa ciutat que Schumann, a Zwickau, i per tant que creixés en el seu mateix paisatge cultural, afegit al fet de tenir una família tan musical, en la qual tots els seus germans toquen un instrument, la converteix en un dels intèrprets alemanys més autèntics. Com defineix la música alemanya i l'experiència de la música al seu país? -El meu pare és pastor protestant i sempre s'ha fet molta música a la seva església. Per això tots els germans hem tocat un instrument. Vaig tocar durant molts anys trio amb piano amb germans més grans i això em va obligar a posar-me al seu nivell i a esforçar-me. Hi ha un ambient d'una certa competència, però generalment. excepte certes ocasions, sempre sana, sempre positiva. Q uant al rastre de Schumann, jo em moc entre Dresden, Berlín i Leipzig, i la vida musical i de Ics o rq uestres hi és mo lt in tensa, tot i que em retrec no tenir prou temps per ana r a gaires concerts, q ue és una cosa que hau ria de fer més sovint, perquè n'aprens molt. El fet de tenir la possibilitat d'anar a molts concerts, d'escoltar molta música i d'estar immersa en aquest ambient tan musical és importantíssim. 35 1UI(jlf;1!(1 PR E eR rT •e A I EL MES DE GENER, A L'ABAST Harry Christophers i el Cor Jove de l'Orfeó Català comme moren Handel Amb motiu del250 aniversari de la mort del compositor al emany Georg Friedrich Handel, el Cor Jove de l'Orfeó Català oferirà tm concert de la temporada Palau 100 amb una de les formacions més prestigioses de la interpretació barroca, The Sixteen, liderats pel seu director i fundador, l'anglès Harry Christophers. En el programa, integramentformat per obres del m estre de HalJe, el Cor Jove - forma ció dirigida per Esteve abona- interpretarà els coneguts com a CoronationAnthems, quatre himnes de lloança compostos amb motiu de la coronació del rei Jordi li d'Anglaterra. per MERCEDES CONDE PONS I --------------------------------------- PALAU 100. Cor Jove de l'Orfeó Català. The Sixteen. Dir.: Harry Christophers. Hllndel. PALAU DE LA MÚSICA. 20 DE GENER DE 2008 (20.30 h). eorg Fliedrich Handel ( 16851759) va compondre la seva primera música cerimonial l'any 1713, un Te Deum and fubilate que la reina Anna li va encarregar per celebrar la signatura del Tractat d'Utrecht i que va significar el final de la Guerra de S uccessió espa nyola. Però Ja més famosa de Ics seves obres compostes per commemorar fets d 'Estat són, sens dubte, els quatre Coronation Anthems que va compondre per a la coronació del rei jordi li i la seva dona Carolina, l'any 1727. Després de la mort del rei )ordi I, el seu fill va ser proclamat rei d'Anglaten·a quatre dies després, el 15 de juny de I 727. L'acte de coronació va tenir lloc en una cerimònia celebrada a l'abadia dc WestmiJ1Ster l' I I d'octubre del mateix any, per la qual Handel va compondre els dits Himnes G per a la coronació. 36 Els textos que componen els quatre himnes tenen orígens diferents: Let thy hand be strengthened i Zadok the priest segueixen el mateix text que ja es va fer servir per a la coronació dc jaume li l'any 1685, mentre que els altres dos himnes prenen els textos directament del llibre de la litúrgia i dc la Bíblia. L'ordre dels himnes no és sempre coincident, perquè existeixen d ive rsos documents que els ordenen d'una manera diferent. És per això que, com que a més cadascun dels quatre himnes són independents i formen una unitat per si mateixos, es poden interpretar de fonna intercalada i en ordenacions aleatòries, tot depenent del criteri de l'intèrpret o director. En el cas del concert que el Cor jove de l'Or- feó Català protagonitzarà junt amb The Sixteen i Harry Christophers, la composició del programa sembla voler recrear una cerimònia de coronació. Christophers ha escollit, però, un ord re poc comú en la interpretació dels quatre himnes. Si la forma més habitual d'interpretar els Coronation Anthems és començar el concert amb el més conegut de tots, Zadok the Priest -l'inici del qual és la música emprada per a la Champions League (lliga europea de futbol)sembla que l'ordre que es va emprar en l'acte de coronació del rei Jordi 11 d'Anglaterra era un altre. Seguint la litúrgia cerimonial, el primer dels himnes de Handel interpretat degué ser Let thy hand be strengthened -que hauria encapçalat el cerimonial de reconeixement de l'hereu al tron-, essen t Zadok the Priest cantat dura nt la consagració dels dos monarques i The King shall rejoice durant la cerimònia de coronació del rei. En darrer lloc, My heart is inditing podria haver estat cantat durant la coronació de la reina, després del procés d'entronització i homenatge del monarca anglès. Christophers, però, no segueix aquesta fó1111ula cerimonial; en el concert que es podrà sentir al Palau de la Música, els quatre himnes vindran intercalats per diferents obres del repertori del compositor dc Halle, tot emulant les altres peces que s'intercalaven durant la ceTimònia de coronació entre les obres de Handel. El concert l'obrirà la coneguda ''Arribada de la reina de Saba", simfonia de l'òpera Solomon; una peça instrumental solemne i d'aire hiomfal que pot evocar l'entrada dels reis a l'abadia de Westminster~ on havien de ser coronats amb gran solemnitat. Tot seguit s'iniciarà l'actuació del Cor jove amb el darrer dels himnes: My heart is inditing, el més íntim i delicat dels quatre Coronation Anthems. A continuació, Thc Sixteen interpretarà el Concert per a orgue en Fa major op. 4 núm. 4 del mestre saxó, abans de finalitzar la primera part amb el festiu i triomfal Zadok the Priest. La segona part s'iniciarà amb el solemne The King shall rejoice per continuar· amb l'obertura de l'òpera fephta. Amb Let thy hand be strengthened es completaran els himnes de la coronació de Handel. El concert, però, es clourà amb el darrer número del seu oratori El Messies: "Worthy is the Lamb- Amen", un significatiu i cerimonial final. a música de Handel per a aquests himnes de la coronació conté el bo i millor del mestre alemany. Hi ha l'empremta i elegància vocal italiana, la profund itat germànica del seu origen geogràfic i la solemnitat i elegància pròpia del seu país d'acollida: Anglaterra. Per això, es poden trobar números tan contrastats com l'inici del Zadok the Priest, d'una simplicitat i alhora lluminositat italiana que recorda el seu Nisi Dominus de 1707 o "Let justice and judgment" -segon número de Let thy ha nd be strengthenedde gran introspecció i recolliment. D'aire elegant i anglòfon és "Exceeding glad" -segon número de The King sltall rejoice-, ben contrastat amb Thou hast preverzted him, que sembla evoca r l'a ire germanòtïl de la litúrgia luterana. Però per sobre de tot això hi ha l'excel·lent factura compositiva d'un geni del barroc: res no és sobrer i tot hi és escrit amb el més mínim detall i la màxima intenció. Una delícia per a les oïdes i per a l'espelit. L PR E eR rr • e A i,i,ii(jlf;iir;l EL MES DE GENER, A L'ABAST IlOBC interpreta obres d'Albert Guinovart, Jordi Cervelló i Ricard Larnote de Grignon TEMPORADA OBC. Adolfo Gutiérrez Arenas, violoncel. Dir.: Roberto Minczuk. A. Guinovart, Txaikovski, Rimski-Kórsakov I Markus Placci, violf. Dir.: Antoni Ros Marbà. R. Lamote de Grignon, Cervelló, Txaikovski. L'AUDITORI. DEL 9 AL 18 DE GENER (CAL CONSULTAR DATES I HORARIS). n dos programes consecutius, l'Or· questra Simfònica de Barcelona i Nacional dc Catalunya acull obres de tres compositors catalans, dos d'ells contemporanis: Albert Guinovart i jordi Cervelló. La combinació amb obres del gran repertori romàntic rus pot donar peu a contrastos estilístics curiosos però alhora innovadors. Què pot tenir a veure el conegut Scheherazade de Rimski-Kórsakov -inspirat en un conte de Les mil i una nits- i l'obra encàrrec de la Fundació Caixa Catalunya i I'OBC a Albert Guinovart. El lament de la terra? Potser el vincle estigui en les Variacio11s Rococó de Txaikovski que el violoncel·lista alemany - nascut a Munic- però d'origen espanyol, Adolfo Gutiérrez Arenas, interpretarà entre obra i obra. O potser no. En tot cas, sempre és benvinguda la no· va creació i els encàrrecs que la Fundació Caixa Catalunya s'ha proposat de realitzar en col· laboració amb I'OBC no són més que dignes dc celebració, i d'a- E quests enguany es podran descobrir el dit El lament de [a terra d'Albert Guinovart i una obra d'Antoni Parera Pons, al mes de març. Si bé el repertori és ben conegut. no ho són tant el solista i director que participaran al costat de I'OBC. El director brasiler Roberto Minczuk es va graduar a la prestigiosa escola Juilliard de Nova York i va estudiar direcció o rquestral amb Eleazar dc Carvalho i john Neschling. Per invitació del mestre Kurt Masur va entrar en contacte amb la Gewandhaus Orchestra de Leipzig i gràcies al seu suport va poder donar-se a conèixer arreu del món. Actualment és director musica l de la Filharmònica de Calgary, director artístic de l'Orquestra Simfònica del Brasil i director musical de l'orquestra i òpera del Teatre Municipal de Rio de janeiro. Per la seva banda, Adolfo Gutiérrez Arenas va iniciar els estudis de violoncel als 14 anys en insta l-lar-se a Espanya. Va estudiar amb Frans 1-Jelmerson, Lluís Claret i Bernard Greenhousc. La seva activitat concertística l'ha portat a importants festivals arreu del món i l'any 2002 va rebre el Premi Ravel de l'Acadèmia Ravel com a solista i músic de cambra. l segon programa en què es produeix el maridatge de música catalana i russa és el que dirigirà el barceloní Antoni Ros Marbà. En aquest concert es podrà sentir, junt amb la Cinquena Simfonia de Txaikovski. Facècia ( 1936) de Ricard Lamote de Grignon, obra que obtingué el Premi Juli Garreta l'any 1938. El Concert per a 11iolí i orquestra dc jordi Cervelló és una mostra més de la seva afecció per aquest instrument de corda, per al qual ha escrit també múltiples obres i peces de cambra. En aquesta ocasió, el concert serà interpretat pel jove violinista italià Markus Placci, que ja va estrenar l'obra al Teah·o Monumental de Madrid junt amb l'Orques ta Sinfónica de RTVE sota la direcció d'Uwc Mund l'any 2005. Placci, que du a terme una important carrera com a solista. però també com a intèrpret de música de cambra, va ser guanyador de la XXVI Biennale Città di Vittorio Veneto i dc la primera edició del Festival delle Arti a Itàlia. E :RM- e 290 Savall fusiona l'Espanya colonial i Mèxic EL SO ORIGINAL: MÚSIQUES EN DIÀLEG. La Capella Reial de Catalunya. Hespèrion XXI i músics convidats de Mèxic. Montserrat Figueras, cant. Jordi Savall, direcció. REIALS DRASSANES. 7 DE GENER DE 2009 (21 h). esprés de la seva participació al Festival dc Guanajuato -on va formar part dc la representació de la cultura catalana-, el violagambista i director jordi Savall, junt amb les seves formacions La Capel la Reial de Catalunya i Hespèrion XXI , oferirà un programa similar al presentat a Mèxic, que respon al títol de "Les 1utes del ou Món ( 1550-1 750)''. Fidel a la seva voluntat de barrejar estils, però també d'investigar els orígens de la cultura musical ibèrica i catalana. Savall vol mostrar amb aquest programa el mestissatge i diàleg musical present a l'antiga Ibèria i al ou Món. tot fent un recorregut per obres de compositors hispans com Fletxa, Arañés, Fernandes. García dc Zéspcdes, Bocanegra i anònims amerindis. D'aquesta manera el mestissatge no és només musical, sinó D també idiomàtic. En aquest concert es podrà sentir tant castellà antic com el CO· lonial, tant català com quítxua i niíhuatl. De la mateixa manera, als ja esmentats grups liderats per jordi Savall, s'hi afegiran un grup dc músics convidats de Mèxic que dialogaran i es fondran musicalment amb els grups catalans. La proposta va ser acollida amb gran èxit a Guanajuato. Allà, Jordi Savall va fer tot un seguit de declaracions a diverses publicacions del país en què explicava l'objectiu dc la proposta. C1·eicm convenient i interessant reproduir-nc algun fragment: ·• Lo interesante de esta propuesta es que aspira a ser un programa de mestizaje musical. Es w1 encuentro de músicas y la selección de obras que hacemos van dese/e composiciones del Renacimiento hispanico, como La perra mora. que imita una clan- za morisca. Es decir, son piezas que muestran este mestizaje, esta incorporación de elementos africanos y arabes en la cultura europea. Y después nos vamos al Nuevo Mundo y mostramos la incorporaci6n de tradiciones indoamericanas en/os villancicos, que implican la utilización de danzas, de ritmos, i nc/uso de lenguas, pues incorporamos candones en quechua y nóhuafl. O al menos se imitan en ciertas expresiones a estas lenguas." Respecte de la interrelació amb els músics mexicans. Savall va dir: ··Es un grupo de músicos con cal/lantes, diferentes tipos de guita"as y arpa s. Son intérpretes que han aprendido este fi po de música de tradici6n oral, así que cada uno tocaremos nues/ras obra s y también haremos junfos algunos villancicos. Ésa sera la parle mas inleresante de este programa, porque pondremos en común nues/ras respectivas experiencias e intentaremos mostrar estos diferentes caminos que nos llevan a lo mismo: a dar 11ida a una música que siempre ha seguido una tradición y que en México ha sic/o ininterrumpida. " 37 EL MES DE GENER A L'ABAST Pau Codina interpreta Haydn amb l'ON CA TEMPORADA ONCA. Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra. Pau Codina, violoncel. Gerard Claret, concertino director. Mozart i Haydn. PETIT PALAU. 29 DE GENER DE 2009 (19.30 h). I cicle dc concerts de l'Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra comença el dia 29 de gener al Petit Palau amb un concc1i fom1at per dues grans obres del simfonisme clàssic: Ja Simfonia núm. 29 en La major, K. 201 de Wolfgang Amadeus Mozart i el Conceri per a violoncel i orquestra en Re major, 1/ob. V/1:2 dc Franz Joseph llaydn que interpretarà com a solista el jove violoncel·lista català Pau Codina, un dels exponents més clars de la nova fornada dc músics del país. Pau Codina, fill de músics -amb un parc. Jordi Codina. ben conegut en el món de la interpretació de guitarra i de la composició-, comença ja a ser un nom habitual quan es parla dels joves intèrprets catalans que s'obren pas dia rere dia en el difícil i competitiu món de l'activita t concertística. Nascut a Barcelona l'any 1988, Pau Cod ina va començar E ~e 291 a estudiar violoncel amb 5 anys a l'Escola Municipal dc Música dc Manlleu, amb Eulàlia Subirà. Actualment alumne de la prestigiosa Gui ldhall School of Music & Drama de Londres, Pau Codina ha rebut classes de mestres com lvan Chiffoleau, Daniel Grosgurin, Peter Thiemann i Louise Hopkins; amb aquesta darrera durant el seu pas per l'Escola Yehudi Menuhin. També ha rebut els consells de mestres com Lluís Claret, Anner Bylsma, Franz Helmerson, Steven lsserlis o Mstislav Rostropóvitx. Tot i la seva joventut, ja ha tocat en diversos festivals internacionals, com ara el Manchester Cello Festival, el Kronberg Cella Festival o el Festival Internacional Pau Casals del Vendrell. La seva trajectòria ascendent és corroborada dia rere dia per l'opinió pública. En aquest concert interpretarà el conegut Concert per violoncel i orquestra PAU CODINA en Re major de Haydn, en què el compositor austríac va molt més enllà en l'explotació de les possibilitats tècniques de l'instrument que en l'anterior concert, en Do major. EJ concert, de gran bellesa melòdica, es recrea en les possibilitats sonores de l'instrument amb multitud de temes; per aquest motiu aquest és un dels concerts més interpretats però també més compromesos per a un violoncel·lista. A la primera part, I'ONCA (Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra) interpretarà la Simfonia núm. 29 de Mozart. una altra de les mostres de Ja perfecció forma l de les seves obres i que per a alguns suposa un final d'etapa dins Ja seva evolució creativa. 'Schwanengesang' català amb Enric Martínez-Castignani CAMBRA A L'AUDITORI. Enric Martínez-Castignani, barlton. Ulrich Eisenlohr, piano. Schubert. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 5 DE FEBRER DE 2009 (20 h). l baríton italocatalà Enric Martínez-Castignani és un dels pocs cantants dc l'Estat que ha pogut interpretar els tres cicles de Schubert: Oie sc:hone Müllerin (La bella molinera). Scllwanengesang (El cant del cigne) i Wi11terreise (El viatge d'hivern) en concert a Catalunya, per aquesta curiosa pn~missa que fa que en el món del lied sovint es va lorin més els intèrprets germànics o. simplement. estrangers de cara a la correcta interpretació musical del gènere liederístic. Dins de la temporada dc cambra de L'Auditori de Barcelona, el jove cantant -una de les realitats més sòlides de la nova fornada de cantants catalans i espanyols que estan fent carrera aneu de l'Estat i a l'estranger- interpretarà el cicle de Schubert Schwanengesang acompanyat al piano per l'alemany Ulrich Eisenlohr. Enric Martínez-Castignani començà la seva formació vocal amb M. Dolors Aldea, que prosseguí amb una estada de E 38 dos anys a I'Staatliche MusikhochschuJe Heidelberg-Mannheim (Alemanya), durant la qual estudià amb Ulrich Eisenlohr i Gerd Türk, entre d'altres. Actualment estudia amb Carlos Chausson, amb qui prepara el repertori operístic, sobretot els rols rossinians amb què darrerament es prodiga bastant pels escenaris espanyols. Sense anar més lluny, durant el mes de desembre el cantant va interpretar el rol de Don Bartolo d' 1/ barbiere di Siviglia al Teatro Campoamor d'Oviedo. Però el repertori liederístic, al qual s'ha sentit lligat des dc l'inici de Ja seva carrera, ocupa una part molt important de Ja seva activitat. Ha tingut el ptiviJegi d'oferir diversos recitals amb el prestigiós pianista Dalton Ba ldwin. de qui també ha rebut lliçons i així mateix ha pogut rebre classes del ja desaparegut baríton francès Gerard Souzay, el seu gran referent vocal. Amb Ulric Eisenlohr - director artístic de la col·lecció dc l'obra liederística ENRIC MARTINEZ-CASTIGNANI integral de Franz Schubert per al segell Naxos-, aquest recital que es podrà sentir a Ja Sala de Cambra de L'Auditori el dia 5 de febrer suma punts pel rigor interpretatiu d' una versió basada en el coneixement i respecte per l'obra. Martínez-Castignani oferirà el cicle de cançons q ue Ja tradició ha portat a interpretar d'una manera unitària, tot i la diversa procedència dels poemes escollits, amb la inclusió d'alguna cançó més basada en textos del poeta Johann Gabriel Seidl, del qual en el Schwanengesang -datat l'any 1828- només apareix una cançó, "Taubenpost", que clou el cicle. Els altres poemes posats en música per Franz Schubert pertanyen als poetes Ludwig Rellstab i Heinrich Heine. ( E endesa MUSICA LlA L'OMBRA ALLARGADA DE ... Manuel García Morante "Tot el que he fet ha estat fruit d'un gran amor per la música" La seva és una trajectòria iHuminada per un veritable esperit d'amor i servei a la música. Tot en ell traspua la modèstia d'aquell que fa 1es coses mogut per una convicció i un sentiment íntim i p ersonal, totalment aliè a la recerca de la fama o l'èxit m ectiàtic. I això queda ben palès des de la prim era presa de contacte que es pot tenir amb el compositor, pianista i pedagog Manuel García Morante. per ANA MARrA DA VILA o mc encantador, de maneres senzilles i afables, García Morante posseeix una carrera intensa i dilatada, la projecció pública de la qual no es con-espon, ni de bon tros, amb la seva importància. Al llarg de més de quaranta anys de dedicació a la música, el seu piano ha acompanyat algunes de les grans veus de la lírica catalana, començant per la recordada Yictoria de los Àngeles, amb qui va actuar per tot el món. Dintre de la seva activitat compositiva, és autor de la impressionant xifra d'uns sis-cents lieder, gairebé la meitat dels quals corresponen a la que, sense dubte, constitueix la seva tasca més coneguda: l'harmonització d'un vastíssim corpus de melodies populars, que inclouen cançons tradicionals catalanes, però també andaluses, asturianes, mallorquines, càntabres, irlandeses, sefard ites i, fins i tot, japoneses. Ha estat també mestre de repertoli vocal als conservatoris de Barcelona i del Liceu i ha impartit mas/er classes a la Universitat de Música Elisabeth d'Hiroshima (Japó), a més de cursos públics d'interpretació de música espanyola i francesa per a pianistes i cantants a Kobe (Japó), Mallorca i Lleida. H 40 alitzat una aportació més decisiva a l'enriquiment del patrimoni musical ha estat en el terreny de l'harmonització de cançons populars, les quals ha sabut envoltar d'una gran bellesa melòdica i poètica. Un treball del qual Ernesto Halffter va dir que era com "si melodia i acompanyament ritmicoharmònic haguessin nascut al mateix temps amb una gran paleta de colors". Per al seu autor, tot ha estat un acte d'amor. "Vaig descobrir aquest reper- tori un estiu, mirant-me un lLibre de melodies. Llavors em vaig adonar de la gran categoria musical d'aquestes obres, i això em va portar a una mena de febre i ja no em vaig aturar. Va ser com una passió sobtada, un acte d'enamorament absolut", recorda, ara, el músic. "En cap moment vaig pensar què passaria amb aquesta feina. La meva va ser una tasca totalment desinteres- "Sóc conscient que he fet moltes coses, però mai he pensat que això que he fet ha estat quelcom d'important. Tot el que he fet ha estat fruit d'un gran amor per la música, la qual considero un art sagrat. Per a mi, la música és com un camí místic. I mitjançant el fet de ferne i escoltar-ne, he viscut." Nascut a Barcelona el 1937, estudià al Conservatori del Liceu i més endavant a París. Especialitzat en música de cambra, molt aviat va començar a acompanyar solistes vocals. "Des de molt jo- ve em vaig dedicar a l'acompanyament de cantants. Al llarg de la meva carrera he treballat força amb moltes artistes, començant per la meva dona, Míriam Alió, i també Carme Bustamante, Conxi ta Badia, Victoria de los Angeles per descomptat i, més recentment, la jove soprano Yrene Martínez Roca, amb qui he trobat una sintonia artística tremenda." Més tardana, en canvi, va ser la seva vocació compositiva, activitat que inicià el 1979 i que, bàsicament, na estat centrada en el món vocal, tot i que també inclou dues simfonies, cinc treballs orquestrals i diverses peces corals, cantates i misses. També és autor de cinc òperes, i més recentment, el setembre de 2007, va estrenar al Carnegie Hali de Nova York el seu Tribut a Frida Kahlo, per a soprano, baríton i piano. Però, sense dubte, on García Morante ha re- sada", afegeix. Tot i la importància del seu treball, la personalitat de García Morante, allunyada de qualsevol bri d'egocentrisme, ha fet d'ell un poc eficaç ambaixador de les seves creacions. "No me he preocu- pat gens, en absolut, de la meva pròpia obra, ni que es toqués ni que es promocionés. De fet, la sensació que un altre artista incorporés un treball meu al seu repertori sempre m'ha sorprès una mica", confessa. "La meva concepció mística de l'art musical ha fet que, per a mi, fos indiferent si allò que estava tocant era meu o d'algú altre. La meva passió per la música és totalment impersonal." Així, no resulta gens sorprenent que aquest magnífic músic s'expressi en els següents termes a l'hora de fer balanç de la seva trajectòria: "No puc dir que estigui orgullós de tot allò que he fet. El que sí puc dir és que la meva tasca m'ha permès conèixer molta música, acompanyar grans cantants i compondre també les meves obres. La felicitat, però, ha estat en el fet d'haver-ho pogut fer i no en l'èxit que això podia assolir. I en aquest sentit, experimento un gran, un enorme agraïment a la 11ida. Res més." Pocs saben, però, que amb la mateixa discreció que el caracteritza, García Morante va conrear també, durant un breu període de la seva vida, l'art pictòric, essent creador d'una obra d'una estètica senzilla i elegant. Paisatges quasi interiors que en la seva aparent simplicitat evidencien l'enorme plenitud de la bellesa interior. Tal com és ell. MUSICALIA PAPER D'ASSAIG ehubert per NARCfS COMADIRA POETA E ntre els abundants retrats de Schubert, dibuixos i aquarel·les bàsicament, n'hi ha un que sempre m'ha agradat molt, perquè no busca reproduir els trets de la cara del músic, ni intenta la captació de la seva psicologia. Es tracta d'una aquarel·la de Kupelwieser en què Schubert està assegut davant del piano, però amb la cadira -una cadira d'estil Biedermeiergirada cap a la dreta. Ell mira cap al lluny i la llum li il·lumina la cara intensament. Té la mà dreta sobre el genoll dret i la mà esquerra damunt del teclat. Sota el piano, un gos, assegut i mirant també cap a la llum. La cara del músic i el musell del gos reben la mateixa llum. Potser és un moment de descans entre dues interpretacions, potser una espera de la inspiració. És un Schubert plàcid, tranquil, sembla que fe liç dins la seva còrpora refeta i la seva petita talla. Però la mà esquerra produeix una ombra inquietant i l'esquena del músic és una taca negra, negra com la nit més negra. Ja sé que tol això són interpretacions i que va ser Kupelwieser qui el va fer posar així i que les ombres són, en el retrat, perfectament naturals. Però jo veig en la seva cara pàl·lida la llum del gel i de la neu i en la seva esquena negra la tenebra de l'ànima. I potser m'agrada aquest retrat perquè sota l'aparença de l'habitud i de la tranquil·litat hi veig la tempesta i el desassossec, la desolació que sovint es menja per dins les ànimes dels artistes de debò, sense que això es noti en la seva quotidianitat. Al final de la seva vida -va morir el 19 de novembre de 1828- va trobar en el cicle de poemes de Müller Viatge d'hivern un motiu poderós que li va fer escriure una col· lecció de lieder meravellosos. Una de les seves obres cabdals. Els poemes dc Müller no és que siguin cap cosa extraordinària, en tot cas estan per sota dels de Goethe, Heine o Schiller que el mateix Schubert havia musicat. Però tenen una emoció trista i melancòlica, un pathos nostàlgic, una aura de comiat que degué tocar Schubert Un viatge d'hivern de molt a prop. De fet eren, en el seu conjunt, la crònica d'un viatge hivernal en què el viatge es constituïa en metàfora del viatge final. L'hivern de l'any i l'hivern de la vida hi coincidien. Un üed no és exactament una cançó. No és una Lletra musicada, vehiculada en una melodia. És molt més. O és una altra cosa. És una fusió total de la lletra i la música, és una reescriptura en música d'una lletra. Quan un lied funciona és un artefacte indissoluble. A la lletra, sempre més li cal aquella música. A la música, sempre més (j cal aquella lletTa. Soles, lletra i música, són éssers mancats. De fet, el músic no es limita a posar una melodia a un text, sinó que construeix, amb la seva música unida a la lletra, un altre text que no sempre coincideix exactament amb el que l'ha motivat. Això passa amb el Viatge d'hivern de Schubert, que no coincideix del tot amb el de Müller. Schubert canvia l'ordre dels poemes per tal d'adaptar-los miUor a les seves necessitats vitals. O polser seria millor dir mortals. I és que el Viatge d'hivern de Schubert em sembla més tràgic que no el de Müller, que la lectura dels poemes sols, en l'ordre que els va posar el poeta. El text sol no sembla tan tràgic i la història que el text sol desgrana tampoc, perquè té moments esperançats. És la "història" que ens explica Schubert, amb el seu ordre de cançons i Ja seva música, amb el seu piano dolgut, les melodies insistents, les djssonàncies, els ostinati, que és del tot corprenedora. Schubert fa del seu Viatge d'hivern un viatge d'hivern vital irremissiblement tràgic. Schubert, un dia, va reunir els seus amics i els va cantar aquests lieder. Un dels assistents, )osef von Spaun, ens ho explica: Ens va cantar amb veu emocionada tot el Viatge d'hivern. Vam quedar desconcertats davant de la tonalitat tenebrosa d'aquests lieder. I Schober va dir que només li havia agradat un lied, "El teJI». Schubert li va contestar que "aquests lieder són els que m'agraden més a mi, i a vosaltres també us agra- daran". Jo, que de jovenet vaig aprendre a cantar "El tell" en la seva versió catalana, sense saber res del Viatge d'hivern ru que ellied que tant m'agradava bj pertanyia, jo, que vajg començar, d'alguna forma, essent com Schober, he acabat sent un més entre aqueUs amjcs del músic, entre aquells als quals aquells lieder havien d'agradar. No sé si a ells els van agradar, un cop mort el seu autor, suposo que sí. A mi, que els escolto tantes vegades, em fan una infinita companyia. I no em costa gens, quan els sento, tancar els ulls i viure en certa manera aquell viatge, entendre'! i sofrir-lo, el del viatger dels poemes i els lieder i el dels seus autors, sobretot el de Schubert. I així, no em costa caminar pel fred, en un paisatge gebrat, o entre glaços i neu, mentre el vent fa grinyolar els penells i els gossos lladren i la gent es mou insomne als seus Uits. Com el viatger hivernal: nMC .rx::: 291 No puc escollir el temps en què he de viatjar; és el camí que em porta, entre les altes tanques. I quan hi ha llum de lluna que ombreja el caminar, busco empremtes de cérvols sobre les prades blanques. I també: Només m'adono que estic cansat, si aturo el meu viatge. Ccuninar errant em manté alçat, en tal ltostil paratge. O encara: En el camí hi ha un senyal que no indica cap ciutat. jo vaig al país final, d'on ningú mai 110 ha tomat. 41 JOAN ANTON CARARACHi GUILLEM VIDAL 1966-2008. Festival Internacional Jazz Barcelona. 40 edk ions d'un Festival únic CONSELL D'EDICIONS I PUBLICACIONS DE L'AJUNTAMENT DE BARCELONA. U n enorme q uadrat de 30 centímet res per banda que du aquest títol 1966-2008. Festival lntemacional j azz Barcelona. 40 edicions d'un Festival únic, és el llibre que The Project, organitzadors de l'efemèride, ha donat a llum per tal de commemorar-la. Sobre paper coucl!é d'una qualitat excel·lent -qualitat extensiva al disseny, en què també es poden veure magnífiques fotografies a color i en blanc i negre-. els periodistes Joan An ton Cararach -director artístic del Festival- i Guillem Vidal han fet un repàs exhaustiu a la històtia d'una manifestació d'autèntic prestigi arreu del món. Com que l'edició ha anat a càrrec del Consell d'Edicions i Publicacions de l'Ajuntament de Barcelona, no ha d'estTanyar ningú que hi hagi una presentació de l'alcalde de la ciutat, Jordi Hereu, i un pròleg de Tito Ramoneda, president executiu de The Project. empresa que ha fet seu el Festival des de fa vint anys. El llibre es divideix en tres capítols: "Inici i declivi ( 19661976)", "La inestable transició (1980-1988) .. i ''Una vida nova ( 1989-2008)'', en els quals també es reuneixen una sèrie de vivències i opinions de gent com George Wein, fundador del Newpo rt Jazz Festival, els periodistes Alfredo Papo. Albert Mallofré. Miq uel Jurado i David Cast illo, i l'exregidor dc Cultura Ferran Mascarell, entre d'alt res. També hi ha un mapa correlatiu dels principals fets internacionals, estatals o locals ocorreguts en els quaranta anys dc Festival. Que curiosament. s'obren i es tanquen amb dues notícies esdevingudes a la Xina: des de la revolució cultural iniciada per Mao Zedong el 1966 fins a les protestes a tot el món contra els Jocs Olímpics dc Pequín Virolet Sant Per e Cançons populars catalanes per a nens i nenes de 2 a 5 anys Seleccíonades i adaptades per Montserrat Busqué i Barceló. ll·lustracions: Montse Ginesta. Conté un CD. Harmonitzacions: Joan Figueres. Veus: Nens de l'Escola de Música de la Garriga, Miqui Jiménez, Roser Cabacés, Joan Figueres. "Col-lecció Ball de Cançons" PUBLICACIONS DE L'ABADIA DE MONTSERRAT (PRIMERA REIMPRESSIÓ DE LA 2a EDICIÓ: MAIG DE 2008). Virolel Sanl Pau Cançons populars catalanes per a nens i nenes de 2 a 5 anys. Seleccionades i adaptades per a Montserrat Busqué i Barceló. ll·lustracions: Montse Ginesta. Conté un CD. Harmonitzacions: Joan Figueres. Veus: Nens de l'Escola de Música de la Garriga, Miqui Jiménez, Roser Cabacés, Joan Figueres. "Col·lecció Ball de Cançons". PUBLICACIONS DE L'ABADIA DE MONTSERRAT (Sa EDICIÓ: MAIG DE 2008). V irolet Sa11t Pere i Virolet Sant Pau. editats l'any passat de no u. són dues eines essencials per a pares i educadors. En aquesta edició. l'autora, Montserrat Busqué, ha e ncomanat a joan Figue res l'ha rmo nització dc les cançons recopilades en cada llibre; la interpretació mus ica l, a veus dc qua litat. i a Montse Ginesta, Ics il·lustracions: el traç és actual. graciós i esquemàtic: són molt adients per als infants dc 2 a 5 anys. als quals van dirigits ambdós volums. Els dos llibres, amb un nou fom1at, d'agradable i fàcil maneig, recullen un total (53 i 59) de 112 cançons; cada w1a d'elles amb la indicació pertinent per a cada edat; amb un objectiu de te rnlinal, ind icat amb precisió a l'índex segons el tipus de cançó i l'edat dels nens. Hi trobem cançons per jugar. per comptar, per dansar, per conèixer oficis (molts d'ells ja en desús. però que no per això deixen de tenir una certa rellevància històrica). per als dics assenyalats, cançons d'encanteri i unes lla rgues llistes de cançons màgiq ues que tan t els agrada repetir als més pet its i dc Ics cançons pròpiament infan tils; to t aq uest recu ll fa q ue els nens gaudeixin fent música. cantant, dansan t, jugant. escoltant i mirall! aquests nous Virolets que ens arriben a les nostres mans degudament remodelats. revisats i amb un celebrats l'estiu passat. A pati. s'hi parla de les actuacions rellevants de gent del món del jazz en els diferents anys de l'efemèride. Així mateix. hi ha un apartat en què escriuen historiadors i crítics. Per exetnple. As hlcy Kahn, periodista musical i au tor d'A Love Supreme i /olm Coltra11e. q ue tit ula el seu escrit "Ba rcelona on my mind'', i el ta mbé periodista Bill Mikowski. a utor dc Jaco, que parla sobre "El meu dream 111alk". El llibre recull, així mateix. tots els programes dels quaranta anys -amb totes les actuacions-, un autèntic compendi de disseny, segons les diverses èpoques. Si als quaranta anys de Festival es fa un llibre com aquest. tan gran. tan exhaustiu i tan ben imprès. què passarà quan se n'hagin de commemorar els cinquanta? Albe rt Suñé CD incorpora t com a novetat de la present edició. Els adu lts hi troba rem un ampli glossari q ue enriq uirà el vocabulari de grans i petits i ens convidarà a conèixer les nostres tradicions i els nostres orígens i també ens farà adonar dels avenços del món actual. Les interpretacions musicals de clara dicció i gran expressivitat, arranjades per Joan Figueres. són d'una sensibilitat exquisida, igual que la tasca i la dedicació que Montserrat Busqué posava en tot allò que realitzava. Sortosament, l'autora, una de les pedagogues infantils més reconegudes. pogué veure publicats aquests dos volums abans que una malaltia fu lminant se l'end ugués del nostre costat cap al lloc o n regnen les ha rmonies infinites. Els q ui l'hem coneguda, la tindrem sempre present i valorarem el 1ic llegat q ue ens ha deixat. que és continuat per una munió de deLxebles i seguidors. M. Àngels Gabarró 43 I:Ci(jlf;i!(l PA s s A TEMps Música per EDUARD V. PATSI encreuada Música encreuada de desembre 2008 (núm. 290) I I '-----''------'---'- Horitzontals. 1. Obres com el Requiem de Mozart o la Vuitena (D 759) de Schubert. 2 . La Primera de Mahler. El que provoca l'òpera buffa. 3. La Balena de Donizzeti. Peça que s'afegeix als violins i violes per recolzar millor l'instrument al mentó. 4. Cinquanta-un romans. Luthier expert en arcs. 5. Fil completament desordenat. El de Berlín va caure i ho van celebrar amb un macroconcert (plural). Riu italià. 6. A la tarda cal ballar la sardana, la dansa catalana. Compte, vigila! Humet, Joan Baptista, in memoriam. 7. Nielsen. Nona o Nicolau. En la majoria d'òperes hi és present. En la majoria de sobretaules hi és present. 8. Intenta trobar la concordança hertziana amb els companys músics. Morera, músic català. 9. Cal prémer aquest botó per escoltar el CD del meu equip de música. La Cinquena de Mendelssohn. 10. Família d'instruments de corda. Opi completament desordenat. 11. La música que acompanya els versos del cantant de hip-hop. Notes que sonen alhora. Verticals. 1. La Quarta de Mendelssolm. Ferruccio Busoni, compositor italià. 2. Acordin les notes tot fent la vertical. El que crida el flabiolaire abans de fer el cop final de la sardana. 3. Inicia l'atac de la frase musical. Família d'instruments de percussió. 4. Compondrà, però només l'inici i el final. La major. La cantant israeliana més famosa fent la vertical. Lletra que indica la nota Sol. 5. Un altre La major. Caram !, quina consonància. Una cosa així va compondre Vicent Martín i Soler. 6. Embocadura dc trompeta. La part central de la nota pedal. 7. Antic país germànic força musical (en castellà i fent la vertical). Establiment de l'àmbit de la restauració on se solia fer música (cap amunt). 8. Confirmes l'antiguitat d'un violí. Ràdio Nacional d'Olesa. Timbala vista des de l'orgue. 9. Sistema de comunicació audiovisual amb poc contingut musical seriós (cap amunt). La botiga dels d'això (en singular) és un musical amb partitura d' Alan Menken. 10. Pedaços de timbala (cap amunt). Malament si un cantant d'òpera ho és. 11. Copland, compositor americà. Primers instrumentistes de cada corda a l'orquestra. Solucions en el núme ro següent. sidokus.com Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan ~ posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular composició musical. I encara hi ha una altra pista: si s'interpreten les no~' tes que hi ha a les caselles ombrejades (en ordre: d'esquerra a dreta i de dalt a baix) sonen els primers -~ ·~ compassos de la peça musical que s'indica al peu del sidoku. ~ ~ ~ ú\ );) ~ SOL MI FA ) f) LA '§1\ 44 ~ 1~n ~ Sidoku de desembre 2008 (núm. 290) li· lustracions de Lliura Borràs Solucions en el número segOent. DO SOL RE ) f) ~ ~ ~ ~ Sl SI MI DO DO <www.sidokus.com> Sol ixent (Eduard Toldrà) RE concerts BARCELONA (BARCELONQ) 2 GENER 20 h 3 GENER 10.4 5 h Liceu El retabla de Maese Pedra de Falla. Oir.: josep Vicent 12.45 h Liceu El retabla de Maese Pedra de Falla. Oir.: Josep Vicent. 19 h L' Auditori Temporada OSC. Dir.: Cristóbal Soler. Serlioz, Rossini, Massenet, Suppé. Sllauss, Sizet. 20 h Liceu Siman Baccanegra de Verdi. Oir.: Paolo Carignani. 10.45h Liceu El retabla de Maese Pedra de Falla. Dir.: Josep Vicent llh L'Auditor i Temporada OSC. (Segona aud ició). 12.45 h Liceu El retabla de Maese Pedra de Falla. Oir.: Josep Vicent llh Liceu El retabla de ¡'vJaese Pedra de Falla. Oir.: Josep Vicent 20 h Liceu Siman Baccanegra de Verdi. Dir.: Paolo Carignani. 7 GENER 20 h Liceu Siman Baccanegra de Verdi. Dir.: Paolo Carignani. 8 GENER 20 h Liceu Simon Baccanegra de Verdi. Dir.: Paolo Carignani. 21 h P alau Georges Moustaki + Roger Mas. (Festival del Mil·lenni). 21 h P alau Adamo. (Festival del Mil·lenni). 21 h L' Audito ri Temporada OSC. Adolfo Gutiérrez Arenas, violoncel. Oir.: Roberto Minczuk. Cu inovart, Txaikovski, Rimski-Kórsakov. 10.45h Liceu El retablo de Maese Pedra de Falla. Oir.: Josep Vicent 12.45 h Liceu El retablo de Maese Pedra de Falla. Oir.: Josep Vicent 19 h L' Auditori Temporada OSC. (Segona audició). 20 h Liceu Simon Baccanegra de Verdi. Dir.: Paolo Carignani. 21 h Palau Los Chicos del Coro. Cor Infantil de Sant Cugat. (Festival del Mil·lenni). llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera aud ició). 17 h Liceu Simon Boccanegra de Verdi. Dir.: Paolo Carignani. 12 GENER 20.30 h Pa lau Joan Pons, bari ton. Joana Pons, piano. (Palau I 00). 13 GENER 20 h Liceu Siman Baccanegra de Verdi. Dir.: Paolo Carignaru. 14 GENER 20 h Liceu Siman Baccanegra de Verdi. Dir.: Paolo Catignani. 21 h Auditori Fòrum Sara Baras & Josep Can·eras. (Festival del Mil·lenni). 15 GENER 20.30 h Pe tit Pala u Javier Perianes, piano. Beethoven. (Palau I 00. Música de Cambra). 16 GENER 15 h Liceu Prova final del Concurs Internacional de Cant francesc Viñas. 21 h Palau Onerepublic. (Festival del Mil·lenni). 21 h L'Auditori Temporada OBC. Markus Placci, violí. Dir.: Antoni Ros Marbà. R. Lamote dc Grignon, Cervelló, Txaikovski. 17 GENER 19 h L'Audit or i Temporada OBC. (Segona audició). 18 GENER llh L'Audit o ri Temporada OSC. (Tercera audició). 11.15 h Ate. Barce lonès Orquestra de Cambra Amics dels Clàssics. Dir.: Joan Palet i fbars. 18 h Liceu O rquesll·a Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Dir.: C. Voronkov. Concert final de l Concurs Internacional de Cant Francesc Viñas. 18.30 h Ate. Barcelonès Jordi Castellà, piano. Mompou, Montsalvatge, Massià. Schumann. (Ass. Massià-Carboncll). 21 h Pa lau Peter Planyavsky, orgue. Hans Gansch, trompeta. Viviani, Boely, Heiller, Torelli, Mendelssohn, Bach, Planyavsky, Saim-Saens, L. Mozart, Franck. (Euroconcert). 20 GENER 20.30h Pa lau The Sixteen. Cor Jove de l'Orfeó Català. Dir.: Harry Christophers. Handel. (Palau 100). 21 GENER 20 h Catedral Héctor Paris, orgue. Liszt, Franck, Buxtehude, Bach. (L'Orgue de la Catedral dc Barcelona. Euroconcert). 4 GENER 5 GENER 9 GENER 10 GENER 11 GENER 19 GENER Liceu Siman Baccanegra de Verdi. Dir.: Paolo Carignani. ~- QJ 1' RM-C 291 45 CONCERTS 21 h Palau Ayo. (Festival del Mil·lenni). 21 h Palau Paco lbañez. (Festival del Mil·lenni). 21 h L'Auditori Orquestra Simfònica i Cor del Teatre Mariinski. Dir.: Valeri Gergiev. Simfonia núm. 2, ·• Resurecció ·• de Mahler. (lbercamera). 23 GENER 21 h L'Auditori Temporada OBC. Vadim Repin, violí. Dir.: Eiji Oue. Beethoven, Haydn. 24 GENER 19 h Palau OSV. llia Maksinov, piano. Oir.: }ames Ross. Debussy, Ravel, Rakhmàninov. (Concerts Simfònics al Palau). 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). llh L' Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 11.30 h Palau OSV. llia Maksinov, piano. Oir.: )ames Ross. Debussy, Ra vel, Ra khmàninov. (Concerts Simfònics al Palau. Matinals). 27 GENER 20.30 h Palau Orquesta Sinfónica de Madrid. An~ela Gheorghiu, soprano. Dir.: Jesús López Cobos. Berlioz, Gounod, Masscnet, B1zet, Puccini, Verdi. (Palau 100). 28 GENER 21 h L'Auditori ¡ Temporada OBC. London Philharmonic Orchestra. Jonathan Biss, piano. Oh·.: Ma- 29 GENER 19.30 h Petit Palau i ONCA. Pau Codina, violoncel. Gerard Claret, concertino director. Mozart, Haydn. 30 GENER 21 h Palau 21 h L'Auditori 18 h L'Auditori (Mart.) ¡Cobla Sant Jordi-Ciutat dc Barcelona. Santi Molas, percussió. Dir.: Xavier Pagès. 19 h L'Auditori i Temporada OBC. (Segona audició. Tercera i quarta audició: 1 de febrer, li h, i 3 de i febrer, 21 h). Auditori ¡ Orquestra Simfònica del Vallès. Oir.: Salvador Brotons. Festival de valsos i danses. 22 GENER 25 GENER 31 GENER i rin Alsop. Brahms. ens Cantors de Viena. (Festival del MiJ.Ienni). ¡Temporada OBC. Lluís Rodríguez Salvà, piano. Dir.: Eiji Oue. Mozart. GIRONA (GIRONts) 11 GENER RMC 291 19 h TERRASSA (VALLts OCCIDENTAL) 17 GENER 21 h Centre Cultural i Ballet Imperial Rus. Don Quixot. (Fundació Caixa Terrassa). 18 GENER 18 h Centre Cultural ¡Ballet Imperial Rus. Don Quixot. (Fundació Caixa Terrassa). 22 GENER 21 h Centre Cultural i Orquestra Sim fònica del C ran Teatre del Liceu. Karine Deshayes, mezzosoprano. ! Oir.: Alfons Rcverté. Falla, Ravel, Ovórak. (Fundació Caixa Terrassa). ¡--·--·--····-------·······-·--·-··---··----------------------------------------------------------------------------------------------------------1 I I EVJSTA MUSICAL CATAlANA I I I CI PALAU DE LA M ÚSICA, 4-6 1 .- 08003 BARCELONA 1 ! BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA • 1111 Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu comptelllibreta atenguin els rebuts que els preseotarll el Consorci del Palau de 1a Música Catalana, pel pagament de la meva subscripció a 'Revista Musical Catalana' -~FICI~~-- · · 1 ·1· ·-1· · 1 · · 1 · · · · -~c · · · l • ~ml•· · · - ~~~- C~MPT ~~! ~ ~ I • .... .. : ... 1 .1 ·1 ··1···1 1.• 1.-·· I ------------------------------------- ------------------ Signatura: BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ I¡ l ~~ro~a~ -~~~-~-~~-~--~-~~-~-~-~~-~l:i~-~~-1: . .: : .·: : : : : :.·: : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : .·: : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : : :·. I I ~~~~~~ ~mple• ........ l l r I ! I 46 I m ;;;;~~;~;;~:;~:.:~;;~;~.;;;;;·~::;.~;~~;~~;::::::,.:::::~:::.~:~, LES SEVES DADES SERAN INCORPORADES ALS A'IXERS DEl. GRUP PALAU DB LA M OsiCA (ORFEÓ CATALÀ, FlJNDAOÓ ORFEó CATALÀ-PALAU DB LA M OslCA I CONSORCl DEL PALAU DE LA M ÚSICA CATALANA), AMB SEU AL CARRER PALAU DB LA MÚSICA 4 • 6. DE BARCELONA. CP 00003, PER FER·NB LA GES11Ó Gl'JIIERAL, I EN AQUE'STA ADREÇA POT EXERCIR TOTS ElS DRETS D'AOCÉS, Rs.::I1f'ICACIÓ, CANCEL·LAC!Ó I OPOSICIÓ. L......-... ¡ ---------- ----------------------------------------------------------------------·-·-----------------------------.l • agrupacióm útua Sòlids lligams amb la societat Des de la M'VI fundadó el 1902. Agrupació Mútua cantlnu.a enfortint Wgai'M amb la societat de la qual forma part. Aslrup.eló t.tutul mant' viu .t seu comp4"0mis amb eltllti'M, mn)ln~nt et trebaU diari amb co• lktius qu• nec:eu•t•n una ll~l altncl6, crunt vivendtl aocial.s. ilnvwrUnt en infrafttrvctu...a d'esport. 11lud i oci, o rec:otzant econòmicament l"Aiaoc:iacló p1r al O..nvolupernent de bl lnfPcil dl l'ÀfñQ lADlA). 'INtW fundacioagrupacio.es www.agrupac•omutua es