Revista Musical Catalana. Núm. 294 Abril 2009
Editorial: Cultura, entre la crisi econòmica i la de valors / PANORAMA Auditoria & Performing Arts Centres 2009. Entrevistes a Ian NuttalL i Ron Austin. RRMC / CatClàssica.cat De Catalunya al món. Albert Torrens / Dietari d'un crític en exedència. Temps de Passió. Antoni Batista / Mikrokosmos: Oblit o ignorància. Pere Artís / Impromptu: Reflexions sobre un centenari. Francesc Taverna-Bech / Tangents: L'argument. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Qui canta... Xavier Chavarria / Apunt: 135-69-46-19-1. Tamino / Cobla: Festival de convocatòries. Josep Pasqual / Reafirmació del Conservatori Isaac Albéniz de Girona. Josep Jofré / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Roger Padullés. Albert Torrens / Crítiques: Mercedes Conde Pons, Jaume Comellas, Josep Barcons, Lluís Trullén, F. Taverna-Bech, Josep Pasqual, Xavier Chavarria i Robert Benito / El Cor Infantil de l'Orfeó Català a Brussel·les. Glòria Coma / TEMA Dues vessants del món coral. Cors amateurs versus cors professionals / Els reptes de cantar (o no) per amor a l'art. Ana María Dávila / Professionalització coral i simfonisme. Albert Torrens / MUSICALIA Alberto Zedda. Paraula de Rossini. Mònica Pagès i Santacana / El mes d'abril a l'abast. Kent Nagano. Cecilia Bartoli, Frank Peter Zimmermann. Festival de Música Antiga de Barcelona. Passió segons sant Joan. Orquestra de les Juventudes Venezolanas Simón Bolívar. Yacov Kreizberg. Lluís Sintes i Tomé Olives. La cabeza del Bautista. Mercedes Conde Pons i Jaume Comellas / Lied sense partitura. Pavana trista. Jordi Cornudella / Paper d'assaig. Mozart al cor. Narcís Comadira / Discos / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
~VISTA Valle-Incilln en òpera Estrena al Liceu MUSIC Dudamel Alberto dirigeixelsseusjoves Zedda Veneco}ans !) Devoció rossiniana \. . . El més llegit a Catalunya el Periódico • R-EVISTA MUSICAL CATALANA ANY XXVI 4a ÈPOCA 5 EDITORIAL .......................................................................................................................................................................... .......... veneçolans RMC ll Dietari d 'un cl'iUc en exced è ncia. Temps de Passió per /1/l,/oni Batista In Milu·olwsmos: Oblit o ign orància? 14 lm¡>r·omptu: Ren exions sobre un cente oari 15 Tangents: Ua1·gument per Jordi ;Haluguer At'S Sub tilior : IJui can ta_ per Xavier Chavarria Apunt : 155-69-46- 19- 1 per Tam i no 16 Cobla: Festival d e convocatòries 18 Heatirmació d el Consel'Vatori lsaaz Albéniz d e Giro na per Josep Jofré ;¿;¡ per Pere Art ls ......................................................................................................................................................... CONSELL E DITORIAL: Fèlix Millet (president). Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull. Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONSEll DE DIRECCIÓ: Jaume Comellas (director), Pere Artls (editor), Lluís Millet (director musical) i Montserrat Urpí (coordinació amb I'ESMUC). DlssEHv ORIGINAL: Ferran Sendra. per fi'mncesc Tavema-Bech .................................................................................................... ______________________ _____________________________ _ fJl'r Josep Pasqual .................................................................................................... ___ ._ _______________________________ .............................. .. ............................................................................... 19 M AQUETACIÓ I SECliETARIA DE REDACCIÓ: _.~-~----------- ------ ------···························· Ho han dit, ho han escr·it .. ....................................................................................................... __ .. ______________________ ________________ .. ___ _ li UN ANY DE CATCLÀSSICA.CAT 20 A propòsit d e... 1.\ogel' Padullés per /Jlbert To n·ens ............................................................................................. ______________ __________ ___ ., ........................................................... 21 Critiqu es per.!. Comellas, F'r ancesc Tavema-Bech, Uu fs Truflén, Mercedes Conde Pons, Josep Barcons, Josep Pasqual, Xauier Chauarria i n obert Benito El Cor lnlt1ntil d e l'Orfeó Català a Bwssel·les per Glòria Coma COL•LABOREN EN AQUEST NÚMERO: Pere Artfs, Josep Barcons, Antoni Batista. Robert Benito, Xavier Chavarria, Glòria Coma, Narcfs Comadlra, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons. Jordi Cornudella, Ana Maria Davila, Josep Jofré, Jordi Maluquer, Mònica Pagès i Santacana, Josep Pasqual. Eduard V. Patsi. Tamino, Francesc Tavema·Bech, Albert Torrens i Lluís Trullén. Cu ltura, entre la crisi econòmica i la de valors Audilo1·ia & Pe d'orm ing Arts Cenll-es 2009. EntJ·evistes a Valle-Inctan Dudamel en òpera IcUrl¡;l'iH'l<"'" ' )<l'(>l Teresa Martínez. PuBLICITAT: Gestac Indústria, 13, pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 Aie: molist@gestac.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: SADE DIPòsiT LEGAL: 6·34.432/83 ISSN: 1887·2980 NÚM. 294 Jan ullaiL i Ron Auslln 6 per IVU.IC CatCiàssica.cal. De Ca talunya a l m ón per AlbPrt To/Tens 8 ------·-················································-------------------------------·-································· PANORAMA 1'.5lr<'<Ul ni iJecU ari TEMA P1·oressionalilzació coral i simfon.isme per / llbert Torrens MUSICALIA ~~ -J,J Albcrlo Zedda. ParnuJa de Rossini per J\lónica Pagês i antacana ----- - ------- -------------------- ------------·~·-··············---------- -- -- -- ------ - -------···· ······················· 36 El mes d'abril a l'abast. Kent , a_gano. Cecilia Bartoli. F ranlt Peter Zimmermann. Festival de l\lú ica A.nti••a de Ba r•cclona. Pa~si6 segons sant JoaJL Or·questa d e0Jes Juventudes Venezolaoas Simón Bolívar. Yakov Kreizberg. Lluís Sinics i Tomé Olives. La cabeza del Baulista per Merceries Conde Pons i Jaume Comellas 0 Lied sense partitum. Pavan a ll'ista 4 per Jordi Comudefla .................................................................................................................................................................................... c/Palau de la Música, 4-6 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 7210 41 WEB: www.palaumuslca.org AIE: revista@palaumuslca.org Palau de la Música Catalana. telèfon d'atenció al dient 902 44 28 82 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) Papc1· d'assa ig. MozaJ'l aJ cor· per Na rels Cnmadira ··43···Ï)·i·~~~~······ ····················· ··········· ·· ···· ······· · ·· ··· ················· ························ ---------·······---·······-----------·--·---------·-···········---·------------------------------------··················· 44 Música e ncreuada. Sidokus.com per Eduard V Pat.~i .................................................................................................................................................................................. 46 Concc1·ts ALBERTO ZEDDA Revista de I'ESMUC, pàgines centrals 3 147 ·'.......·•·, rAtAU MUSICA CATAlANA 1908 2008 Els Diumenges al Palau Concert 1 Ounenge, 22 de febrer de 2009, 18 h • ······················································································ ENSEMBLE MEDITERRAIN Laura Ruiz F..,.,.., damel; Eduatdo Calzada, fagot; Renato Htlpka. trompo: Danlola Jung, \lfolf; Pllillpp Nlckol, W>la, 8runo 8orralhinho, Wlloncel: Delmar Kurf9, ectllral>alx: O..nja Robonl, piaoo E. Dohnànyl: Sextet en Do major. per a clarinet, trompa, piano, violi, viola I violoncel L v. Beethoven: Septet en M1 bemoll major. op. 20. per a clatinet, fagot, trompa, violi, viola, violoncel I contrabaix XVII Temporada 2008-2009 Concert 4 Ooumenge, 26 d'abril de 2009, 18 h . ...................................................................................... c..a- ORQUESTRA BARROCA CATALANA Orfe6 C&tal6 .,.,_...per.,_ Josep VIla I Casal\as, director J . s. Bach: Der Geist hilft unser Schwachheit auf, BWV 226 J. S. Bech: Komm, Jesu, l<omm, BWV 229 J. S. Bach: Fürchte dich nicht, ich bill bei dir, BWV 228 G. F. HAndel: Te Deum for /he victory of Dettingen HWV 283 UnicaJil ConcM pt'll.rCCinBt par F~o~nd a,U n Concert 2 Diumongo, 22 do març da 2009. 18 h • ...MÏGÜEL'Ai\iG'E~·c·óRTEGi\········ ·············· ····· CHAVALDAS, piano FERNANDO ARIAS, violoncel (Guonyodor dol Premi El Prmer Palau 2007) Concert 5 Olumonge, 24 da maig de 2009, 18 h ....................................................................................... BCC NATIONAL ORCHESTRA OFWALES t.oulo Lortlo, l)lano Thteny Ascher, diector M. Ravel: Mil Mèro I'Oye F. Mendolssohn: Concert per 8 piano I orquestra núm. 1, en Sol monor. op. 25 1. Stravinsky: L'ocell de foc (1945) L van Beethoven: Sonata per a Y1otv1ce/ Iplano, fkin. 2, op. 5 I. Stravinsky; Sui/e lta6ana per a violone/1 piano J. Cervelló: Homenatge, per a violoncel sol S. Prokóflev: Sonata per a violoncel i piano Concert 3 OUnenge, 19 d'atri de 2009, 18 h . ...................................................................................... ORQUESTRA NACIONAL CLÀSSICA D'ANDORRA ~C&mlna Joan C41bero, tenor~ Xovl<lf Mondoza, bax~tls,l Maria HlncjOM, ocprnno por dotorminal', oontral' Davtd AJogrot, tenor Toni Mono!, beix {RIJtlllries} Fomnndo MMna,. cltoclor Concert 6 OUnenge, 21 de juny de 2009, 18 h ,........................ . . ............................................................ ORQUESTRA DE L'ACADEMIA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU Cor <Ml Gnln Toatro dol Ucou Cor de Combm dol Palau de lo Mús'" Catalana Salvador Brotono, clniCiot A. Borgunyó: L'aplec S. Berber: Simfonia núm. I, op. 9 G. Gershwln: Un americtJ a Parts L. Bemsteln: Chichester psalms J. s. Bech: Passió segons sant Joan Organh•o I P!lln>clna: INFORMACIÓ I VENDA: lntamol: www.pelaumusica.org • A les taquilles del Palau de la Música Tel.: 902 ~42 882 · A/e: taQUIItes@palaumusica.org Amb el patrocini d&: Amb la coHabofacló do: EDITORIAL om és ben sa but, enguany es commemoren els 100 anys de la mort d'Isaac Albéniz en el balneari de Carn bo, al País Basc· francès. La gran envergadura del compositor nascut a Camprodon està afavorint un programa d'iniciatives de diversa índole que s'escamparan amb major o menor densitat arreu de Catalunya i també a tot l'Estat. No podia ser altrament. En el pròxim número, aquesta Revista col·laborarà en aquest programa genèric i obert amb la publicació d' un Tema que pretenem que constitueixi una aportació valuosa a aques t tot que promou la figura del compositor. Una vegada més un aniversari esdevé esquer per dinami tzar la vida musical, en els àmbits d'influència més directes, és clar, i especialment per fer un saludable exercici de perspectiva que ajudi a albirar, des de les respectives distàncies temporals, l'autèntica dimensió dels personatges i de llurs obres. Per tant, aquestes ci rcumstàncies, si són tractades adequadament, poden oferir resultats molt valuosos. Darrerament, a cavall de l'any passat i de l'actual, a casa nostra hem tingut ocasió de celebrar diversos aniversaris corresponents a altres personalitats destacades de la història de la música catalana. Esmentem, entre d'altres, els 200 anys de] naixement de Carles Baguer, el cen tenari del naixement i cinquantenari de la mort de Joaquim Serra, els 150 anys del naixement d' Antoni Nicolau, cent anys de la mort de Francesc Alió, centena ri del debut al Palau de Carles G. Vidiella, i, finalment, al marge de les p ersones, un fet tan transcendental com el centenari del Palau de la Música Catalana. Bona part d'aquestes commemoracions han estat tractades per la Revista. En tot cas, la perspectiva del conjunt constitueix també quelcom interessant perquè mostra el paisatge en Ja seva pl.enitud com a tal. Els arbres contemplats en el seu conjunt adquireixen la categoria i dim ensió d'un bosc que per força hem de valorar en la seva indiscutible riquesa. Aquest és un darrer benefici que hom pot extreure de l'esforç memorialístic, juntament, és clar, amb l'aprofundiment en l'obra i projecció dels protagonistes, en la desco berta de nous valors d'aquesta i, en definitiva, enriquir el doll que emana de llurs creativitat i persones. RMC 294 Cent anys de la mort d'Isaac Albéniz com a paradigma 5 1-19 PANORAMA AUDITORIA & PERFORMING ARTS CENTRES 2009 Ian Nuttall Inventor de l'Auditoria lliuditoria & Performlng Arts Centres que es va celebrar al Palau de la Mús ica Catalana els dies 3 j 4 de març, ha estat la segona edkió desp rés de néixer a Londres l'any 2007. I per RRMC ' L 6 imima d'aquesta manifestació és el senyor Jan Nuttal l, un anglès. resident a la Toscana, i malgrat la seva relativa joventut - per cntendre'ns delata més o menys l'edat ideal per aplegar energia i plenitud de maduresa- , compta amb un intensí~im hi torial en el camp de la gestió cultural i dc lleure. Ell va ser l'inventor d'aquest esdeveniment i qui, de la mà del Departament d'Internacional del Palau de la Música Catalana, ha col· laborat a fer possible aquest primer pas dc continuïtat de la seva iniciativa. lli mantenim una curta conversa molt a Ics acaballes. La primera pregunta, obligada, és sobre el desenvolupament del congrés a Barcelona. - N'estic molt satisfet: ha estat molt intcrcssunt fer-ho en un marc com el Palau. tan adeq uat per a aquest tipus de manifestacions. I ho és per dues raons fonament als. La primera és que es tracta d'un ed ifici històric, d'una gran bellesa; és sorprenent, té una arquitectura singular fins i tot en el si d'una ciutat arqui tectòn icamen t tan singular com és Barcelona. El segon motiu és que, malgrat situar-se en un edifici històric. és una casa dinàmica, progressista com ho demostra l'evolució que ha significat la construcció del Petit Palau. - Com veu el futur d'aq uesta manifestació que vostè va posar en marxa? - Crec que aquesta classe d'esdeveniments són molt importants perquè se situen a l'àmbit d'una realitat tan potent com és la cul tura i el lleure. Certament que no es pol mesurar quin impacte tindrà, però crec que pot servir per crear uns climes favorables a l'assoliment dc més recu rsos públics cap a la cultura, que si no derivarien vers altres tipus d'iniciatives. Miri , en el segon dia s'han tractat aspectes tan interessants com l'ús dc Ics noves tecnologies i la innuència que poden tenir en la conservació medinmbiental en les construccions de noves infraestructures. També s'ha insistit molt en el tema de l'atenció a l'usuari de Ics instal· lacions. Fins ara sempre s'ha discutit sobre el continent. sobre els edificis i s'han deixat de banda els que els han dc gaudir i utilitzar. Som en un context en què aquesta dimensió cada dia és més important. La competència en el món del lleure cultural és molt àmplia. L'usuari té davant seu una oferta molt gran que va des de quedar-sc a casa davant d'un televisor o dc jocs electrònics fms a sortir a la platja. No es tracta, per tant, només dc disposar de bones ofertes. sinó de fer-les atractives i còmodes als usuads. I tampoc no es tracta solament de captar els usuaris, sinó de fidelitzar-los. -Cultura o alta cultura i negoci, són conceptes incompatibles? -No crec que es tracti dc conceptes o d'interessos oposats i incompatibles. Miri el cas de l'esport. No perquè hi hagi molt negoci amb l'esport deixa d'existir l'essència de l'esport. I el mateix amb el cinema. o perquè hi hagi molt cinema comercial. deixa d'haver-hi cinema amb un gran contingut cultural. Crec que cal conjugar les dues dimensions i que això és possible. Ahir mateix els mitjans de comunicació es van fer ressò d'una estadística que diu que d'aquí a uns 15 o 20 anys es doblari1 la franj a dc població de més de 65 anys d'edat. Aquesta és una franja de la qual caldrà ocupar-se molt atentament: per tan t, una part de la massa d'espectadors tindrà una edat avançada i les noves generacions s' hi hauran d'incorporar i caldrà que deixin categories de lleure com lnternet. Facebook i tot això. -No creu que en els darrers anys, pol· ser com a conseqüència d' un clima de IAN NUTTALL bonança econòmica, s'han construït massa equipaments culturals i de lleure? - Té totalment Ja raó. I és que la construcció, l'edifici, és una cosa i els continguts una altra. Abans es construïen moltes esglésies i en canvi ara es construeixen molts palaus d'esports, auditoris i centres d'activitats culturals. Miri, fixem-nos en Beijing. El gran estadi que es va construir per als }ocs Olímpics dc l'any passat, des d'aleshores només s'ha utilitzat una sola vegada, per a un sol acte. -No creu que hi ha massa unificació dc tipologies de manifestacions? Em l'efereixo al fet que els concerts de rock són igual als Estats Units que a qualsevol alt•·e lloc del món. I les fomtes dels concerts de música clàssica. O qualsevol altra manifestació... -Aquest és un repte d ifícil. Aquesta és la pregunta dels 6 milions i mig dc dòlars. Hi ha una pèrdua d' identitat en les manifestacions, i superar-ho és un gran repte. Cal que se sigui creador, que els promotors siguin o riginals; que s'ofereixi diferència perquè les manifes tacions siguin més atractives. EL PALAU DE LA MÚSICA, CAPITAL INTERNACI a celebració al Palau de la Música Catalana els dies 3 i 4 dc març del Performing Arts Centrcs-Executive Summil 2009, va convertir aquest auditori en l'autèntica capital internacional dels equipaments i infraestructures dedicats a la música. Aquesta manifestació se celebrava per segona vegada després que hagués nascut l'any 2007 a Londres. La importància dc l'esdeveniment es recolza en fets tan rellevants com la presència de 200 directius procedents de 27 països. la majoria europeus però també dels Estats Units, el Canadà, Nova Zelanda, Singapur i Austràlia. L Al llarg dels dos dies de durada, es van presentar 21 ponències dc característiques diverses que van permetre obrir vies de coneixement i de debat molt interessants, i mostrar aix:í mateix diversos models de gestió, com també fonnes de rehabilitació d'espais històrics i de reconversió en auditoris d'infraestructures nascudes amb altres fi nalitats. Resulta difícil resumir conclusions definitives, atesa la valietat de les ponències que s'hi van presentar. En aquest sentit. i pel que fa a l'apartat equipaments, cal remarcar que juntament amb tipus de lcmes més o menys esperables, com la crisi o" PANORAMA Cervell de la macroinfraestructura culttlral Lincoln Center Un dels fets més in teressants que pot oferir la celebració d'esdevenbnents com el congrés internacional Auditoria & Performing Arts Cent:res-Exec utive Summü 2009, és que permet conèjxer realitats d'unes característiques peculiars i sob retot d'una grandesa tan sobredimensionada com és el Lincoln Center. fer-ho amb el testimoniatge més idoni possib le com és el senyor Ron Austin, que és ni més ni menys que el d irector executiu d'aquesta realitat: el terme ''institució'', tal com l'entenem a casa nostra, segurament no hi resulta del tot escaient. Més exactament. és el di rector executiu del seu profund pla dc reforma, que té un pressupost que assoleix la xifra impressionant de L.200 milions dc dòlars. El Lincoln Center és una zona d'equipaments culturals creada el 1960 que inclou rcali!ats tan potents com el Mett·opolitan Opera 1-louse, Ncw York City Ballet, Ncw York City Opera, The Chamber Musica Society of Lincoln Center. Thc Film Society of Lincoln Centet~ Jazz at Lincoln Center, The Ju illiard School, Lincoln Center Thea tre, The New York Public Library for the Pcrform ing Arts. American Ballet Thcah·e i Lincoln Cenlet· for the Performing Arts Inc. Aquestes institucions permeten acollir simu ltàniament un total dc 18.000 espectadors i per tant constitueix, amb lot seguretat, la concentració d 'inl'l·aestructura cultural dc més envergadura del món. El senyor Ron Austin ens rep amablement en una pausa de les sessions de I ONAL DELS AUDITORIS econòm ica, les problemàtiques que presenten les reconstruccions i rehabilitacions d'edificis, ja siguin històrics o procedents d'altres usos i en van sorgir alguns que resulten autènticament nous i que obren les expectatives així mateix a nous plantejaments de les problemàtiques dc realització i de gestió de les infraestructures culturals, i d'una manera més específi ca de Ics dedicades a la música. Es tracta, per exemple, de la sostcnibilitat mediambiental - un tema molt sensible-, l'ús intel·ligent de les noves tecnologies, l'atenció privilegiada a les demandes dels usuaris. la versatilitat i funcionalitat dels espais. etc. la segona jornada del congrés. D'entt·ada justifica el projecte de reforma i millora dels eq uipaments que s'endega a prop dels 50 anys de la creació del Lincoln Center. - Mig segle d'existència implica, natura lment, deterioraments de les insta l·lacions i també la posada al d ia en funció de noves necessitats que comporta l'evolució dc les maner.::s de desenvolupar-sc l'activitat cultural. Però a més. fin s i tot hi ha el risc que si no s'actués, es produïssin problemes estructurals de fons. Inevitablement, en el curs dels anys de vida del Lincoln Center, s'ha atès més. vull dir, s'ha invertit més en producció que no en conservació. Això és lògic. Cal dir que endegarem aquests projectes sense paralitzar l'activitat normal. o en tot cas perjudicant-la al menys possible. -Perquè en realitat el Lincoln Center, a qui pertany? És un ens privat o bé públic? - En principi és un ens privat, però en tot cas compta amb la participació institucional tant de l'Ajuntament i de l'Estat de Nova York com del Govern federal. L'empresa propietària gestiona tots els recursos que aconsegueix, tant privats com institucionals. - D'on ha de sortit· el finançament per a un pressupost tan elevat? -Hi ha establert un pla per recaptar ingressos. que d'antuvi compta amb una aportació dc les institucions dc 300 milions de dòlars; la resta haurà de ser aportació privada. -Cada espai té gestió independent? -Hi ha dc tot. Hi ha casos. com el Metropolitan Opera House. amb una gestió absolutament autònoma. i n'hi ha d'altres. com I'Aiice Tully. en què s'ocupa de la producció, però a ltres aspectes són atesos per la Societat del Lincoln Center. I en altres instàncies, com The Chamber Music Society of Lincoln Center que no té capacitat per cobrir tota la temporada i la Societat col·labora també en la producció. En total la Societat és responsable de 5.000 manifestacions artístiques cada any. -Als Estats Units també s'acusa com RON AUSTIN aquí que en els esdeveniments d'alta cultura, com la música clàssica, el públic cada vegada és d'edat més avançada? -Efectivament, aquesta és una preocupació que tenim. perquè a més també envelleixen els patrocinadors. Pel que fa a la música clàssica. la mitjana d'edat dels assistents és dc 67 anys. lli ha preocupació perquè no es produeixi el relleu en les ducs vessants, perquè si els joves no s'interessen per aquestes manifestacions, quan seran més grans tampoc s'interessaran per donar-hi suport. Cada cop el lleure està més vinculat a les noves tecnologies. posi-hi els noms que vulgui , i això afecta molt Ics arts escèniques i, en delïnitiva. els espectacles cultes i en d irecte. - El Lincoln Ccntet· es va instal·lar en una zona gairebé suburbana. De quina manera ha contribuït a la seva transformació? -Sí, és cert. el Lincoln Center es va situar en una zona dc l'entorn dc la ciutat i va ser un encert, ja que va causar un impacte important que va fer que engresqués noves inversions i negocis adjacents que actualment generen uns ingressos calculats en 1.500 milions dc dòlars d'ingressos anuals. - Què opina del desenvolupamen t d'aquest Congrés Internacional d'Auditoris? -Trobo la conferència molt bonica. molt agradable. Et pc1111ct retrobar amics coneguts i també fer noves amistats amb Ics quals pots compartir els problemes que tots tenim, sobretot en el context de crisi econòmica en què ens trobem i que presenta reptes molt importants: en delïnitiva, discutir com sobreviure a aquest context. A més el lloc. el Palau, és magnífic i a mi em fa sentir humil. I el concert que ens va oferir ahir el Cor de Cambra del Palau. autènticament angelical. Jo del Palau valoro molt que les reformes hagin respectat tan bé l'arquitectura original: aquest és un repte molt important per als edificis històrics, i no solament per als històrics, que aquí s'ha sabut resoldre molt bé. ~e 29..J 7 151 PANORAMA CatClàssica.cat De Catalunya al Inón Ara fa un any apareixia a l'espectre dels mitjans de comunicació audiovisual en la nostra llengua un producte no només nou, sinó també innovador: un can al de música clàssica especialitzat en autors i intèrprets catalans i accessible només p er Internet. Un projecte tan apassionant com suggeridor del qual els creadors ens descobreixen els engranatges. per ALBERT TORRENS nternet és una nova eina que no només s'ha d'aprofitar, sinó que s'està imposant. Si volem aparèixer al món, hi hem de ser. ·· La frase, aplicable de fet a pràcticament qualsevol àmbit del coneixement i la cultura, és de Carles Lo bo, responsable de programació de CatCiàssica, el canal especialitzat en música d'autors i d'intèrprets catalans i disponible només per Internet de Ca talunya Música. El mes de febrer de 2008, la freqüència de música clàssica del grup d 'emissores de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals va posar en marxa aquest projecte innovadot~ corn a resposta a l'encàrrec d'allò que la Direcció anomena "icatització": "És el desplegament dels nostres continguts a lnternet amb tot el component d'àudio més informació visual, de text, de dades, etcètera, que nosaltres tenim a la nostra disposició, per posar-los al sen,ei dels nostres usuaris i oients", explica Àlex Robles. coordinador de Catalunya Música. que afegeix: "Actualment Infeme/ ens permet complementar tot el que ja fem a través de l'emissió en directe per FM: la possibilítat de sentir l'emissió en directe -el que anomenem stream ing on line-, elements visuals sincrònics. el podcasting - o escolta asincrònica-... Davant de l'envergadura del projecte, i tot i comptar amb l'expetiència ben pròxima d'lcat.fm - radiofótmula de música actual nascuda ara fa tres anys amb aquesta voluntat dual d 'emissió tradicional i pel web-, Catalunya Música ha d'adaptar el seu producte als usos i costums del seu àmbit, la música clàssica. I és que, tot i conèixer el perfil del seu oient estàndard. d'edat mitjana superior als 40 anys i potser, per tant, no tan avesat a les noves tecnologies com l'audiència d'una altra emissora, Cat Clàssica no renuncia a l'objectiu de captar noves franges de púbHc. "Penso que també I RMC 294 8 152 pot ser una aposta pedagògica de futur'', afegeix Carles Lobo: "La gent jove que, en general, no és consumidora de música clàssica però que sí que fa servir In/emet de manera habitual, quan arribi a l'edat mitjana engruixirà el nostre públic. Si, des d'ara, posem en marxa una oferta assentada i intel·ligent, d'aquí a uns anys haurem creat una tradició. I després hi ha tota la resta del món: no només els catalans repartits pel món, sinó també algú que, des de qualsevol racó del planeta, pugui fer una recerca de música catalana i pugui trobar aquesta eina. Aquest públic és molt minoritari però hem de tenir aquesta vocació global. " Per tot això, Catalunya Música, que decideix començar a treballar amb un canal temàtic, aliè però alhora complementari a l'emissió per FM i que només es pot escoltar per lnternet, escull el terreny de la música c làssica d'autors o intèrprets catalans, un terme entès en sentit ampli i que aplega, per tant, noms de totes les àrees geogràfiques que configuren els Països Catalans. ··Dins de totes les possibilitats que teníem", diu Àlex Rebles, "crèiem que aquesta era una de les que podia donar més sentit i servei al nostre públic, perquè Catalunya Música fa i ha fet aquest paper durant anys. L'FM sempre ha programat música ca- Un dels aspectes més complexos i apassionants del projecte és el disseny de la ., programacio. /alana de manera habitual", afegeix Lobo, "però ara aquest aparador ens permel que moltes obres siguin emeses amb més percentatge d'hores al cap de l'any, perquè hi ha prou obra com perquè l'emissora no hagi de repetir temes com un bucle. Catalunya ha produït composicions de prou qualitat com per ser absolutament competitives a nivell mundial". es caractetístiques singulars i específiques de CatCiàssica van fer que un dels as pectes més complexos però alhora apassionants del projecte fos el disseny de la programació. La vocació universalista que els seus responsables tenien clara topava amb la tradició adquirida de distribuir la música en la graella en funció de les franges horàries, perquè Internet, tant per a bé com per a mal, difumina el concepte del temps: el nou canal s'havia de poder escoltar a totes hores i des d'arreu del món, ja fos al migdia o a mitjanit. "D'entrada. una graella d'espais temàtics no és pròpia d'un canal d'aquest tipus, i per tant, es va pensar a fer una programació absolutament eclèctica quant a sonoritats -no èpoques, estils o gèneres, sinó allò que va directament al subconscient-, que la imatge sonora fos molt contrastada, que sorprengués, que cridés l'atenció, que piqués l'ullet", explica Carles Lobo. A tot això, cal afegir una circumstància derivada de les pròpies característiques del fons discogràfic de què es disposava: la relativament escassa producció de compositors catalans de tots els temps convidava a prioritzar la producció del segle xx, "que és on els catalans, com a autors, tenim un catàleg més ampli", diu Lobo. La decisió ha obligat un equip de persones a categoritzar tot el fons sonor de discos comercials - ja que, de moment, l'emissora encara no fa servir la producció pròpia- en funció de l'esmentada sonoritat: '·Pot sonar a m úsica an- L PANORAMA ÀLEX ROBLES I CARLES LOBO figa una cosa que no s'hi consideri, i una obra escrita al segle xx pot sonar a gran repertori romàntic, per l'estructura, l'harmonia o el tractament sonor." Un objectiu interessant que als res ponsables de CatCiàssica els agrada de destacar en aquest sentit és la possibilitat d'elevar la cobla a la categoria d'una orquestra de cambra: l'emissora programa sardanes -tot i que no en el formal habitual, sinó en versions orquestrades o corals, per exemple-, però sobretot potencia molt la música per a aquesta formació, ja sigui en forma de poemes simfònics o d'obres per a cobla i instrument solista, per exemple. És el mateix que passa amb el jazz, la cançó tradicional, la música coral o altres peces en què conviuen els camps clàssic i tradicional. I és que posar límits al repertori ha estat una altra de les tries difícils: "No ens neguem a entrar en la música popular, però de moment ens centrem en la música clàssica, amb algunes ullades a altres repertoris", pun- tualitza Carles Lobo. "Una assignatura pendent que també ha justificat la creació de CatC/àssica ha estat donar sortida a l'important fons de catàleg de producció pròpia de què disposem", explica Àlex Robles. l és que, d'ençà de la seva creació, fa més de vint anys, Catalunya Música ha estat desenvolupant, paral·lelament a Ja seva activitat en antena, una intensa tasca d'enregistraments de concerts arreu dc Catalunya, fet que es tradueix en un catàleg riquíssim, un patrimoni sovint únic. tant pel que fa a obres com a versions, amb múltiples estrenes, que és en possessió de l'emissora i que, amb l'estudi previ de les qüestions jurídiques relacionades amb els drets d'autor, ha de poder veure la llum, en major mesura del que ja ho fa per Ics ones de ràdio, gràcies a CatClàssica. "Aquest és un altre dels nostres tocs d'originalitat respecte de les alfres emissores de clàssica del món: ningú no pot oferir com nosaltres la sonoritat de la música feta a casa nostra i els concerts emegistrafs aquí amb intèrprets catalans", subratlla Carles Lobo. Aquest és. pOtser. el plimer dels reptes de futur de Cat Clàssica. La resta. en aquest moment de balanç coincident amb el primer ani ve rsari del canal, no és poc: "Una millora que introduirem tant a CatClàssica com a Catalunya Música", explica Àlex Robles, "és la interacció amb l'usuari: ens podrà dir coses sobre els fragments que programem i així tindrem accés a una informació que a través de l'escolta habitua/no tenim. I després, finalment. la posada er1 marxa del canal de Catalunya Música per lnternet -que, de fet, es troba en l'origen de tot això- i, anant encara una miqueta més enllà, un projecte de ràdio a la carta''. A ra fa uns mesos, els seus creadors van vestir CatCiàssica dc gala per presentar-la en un dels aparadors més luxosos del seu sector: els Prix Europa, una convocatòria pública de premis feta pel Parlament Europeu en la qualles entitats públiques del contiJ1ent poden sol· licitar dc participar. El nou canal va ser seleccionat, juntament amb una altTa vintena de projectes, en la categoria de Mitjans Emergents, i convidat a prendre part, a Berlín. en Ja trobada en què tots els convocats exposen el seu projecte i voten el millor dels seus competidors. Tal com diu el tòpic. tot i no guanyar cap premi, "el fet d'arribar a la final'', diu Carles Lo bo. "ja va ser el reconeixement que Ca tClàssica és una eina d'interès públic". "Va ser una oportunitat perfecta", afegeix Àlex Robles, "de posar en pràctica el que sempre hem dit que és la nostra l'OCació: des d'aquí, oberts al món". r··--------············· --·----------·-------------------------------·············--·············--------------········----..·-··············-···-..-1 I~ EVISTA MUSICAL ~TAIANA I! : : C/ PALAU DE LA MÚSICA, 4 -6 . - 08003 BARCE..ONA ~ BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA ¡¡ Senyors, els agm.i.ré que amb càrrec al me u compte/llibreta atenguin els reb uts que els presentarà el Consorci del Pala u de la Música Catalana, pel pagament de la meva subscripc ió a 'Revisla Musical Calalana ' r I II 111 1 ~~~~~~ ~~. .~. ~.~..................~....~....~...........~.~....................................... ~~.~.:..~.~.~.PT~m : .....~....~.....~.....~....~..-~..........~.... ..... ~,: 1 1 : oropte: ......-............... 1 1 r11 BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ 1 Signatura : ·~.!: Nom i cognoms del subscriptor: .......................... ................................................................................. ..... .................. ¡ 1 il Adreça: .................................................................................................................................................................................................... • Població i Codi postal: .................................................................................................................. Telèfon: .................................... i i 1 1 Amb la quota anual de 25,24 €. Faré efectiu l'import mitjançant donúciliació bancària (o bé taló bancari adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana'). Per a subscripcions a l'esLranger, consulteu el preu. , I L ES SEVES DADES SERAN INCORPORADES ALS FTTXERS Da GRUP PALAU DE LA M ÚSICA (ORFEÓ CATALÀ, FuNDACIÓ ORFEó CATALÀ· PALAU DB LA MúSICA 1CONSORCI DEL PALAU DE LA MúSICA CATALANA), AMB SEU AL CARRER PALAU DE l..A MUSICA 4 • 6. DB BARCELONA, CP 00003, PER FER·NB LA GESTIÓ GENERAL, I EN AQUESTA ADREÇA POT EXERCIR TOTS ElLS DRBJ'S D'ACC~, REC!1ACACJÓ, CANCE!L·LACIÓ I OPOSICIÓ. l.....·--·········--------------------·-----------------..·-········-..-.. ----------· ..··-···-------..--···-·····-----··········-··········_j _ 9-153 Satisfacer los Sueños Explorar la Vida Science For A Better Life En uestro planeta vivimos ya 6.000 millones de personas, y cada día somos 220.000 mas. ¿Cómo podemos alimentar a tantas y tantas persbnas sin dañar el medio ambiente? ¿Cómo podemos mejorar la salud de todos y evitar las enfermedades? ¿Cómo podemos desarrollar nuevos materiales que nos ayuden a conservar los recursos? Bayer se ha reposicionado para ofrecer mejores respuestas a estas preguntas. La I Nueva Bayer se organiza en tres grupos: HealthCare, CropScience y MateriaiScience. Bayer es ya un líder global en estos campos, de importancia crucial para el futuro de la humanidad. www.bayer.es PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA ¡... ) •• ) r ;¡ l Temps de Passió El temps litúrgic cristià té dos capítols que s'insereixen en la vida quotidiana més enllà de creences, ada] i Setmana Santa, ni més ni menys que les commemoracions dels episodis claus de la vida de Jesús, el naixement i la mort. La literatura i les tradicions populars els han recreat amb escreix, i a casa nostra en tenim els fantàstics exemples dels Pastorets i les Passions. per ANTONI BATISTA a música també ha trobat en els zenits dels misteris moments meravellosos. Cap art com la intangible música ens pot aproximar més a allò que ni té forma ni volum ni pes. Bach és òbviament el prototip del recreador de la Creació -amb permís de Haydn. El seu Nadal i la seva Passió evoquen millor que cap paraula el pas pel món del fi ll de l'Esperit. Hom diria que primer va ser la seva música i després els textos que l'acompanyen, que va anar a buscar a les fonts evangèliques. La litúrgia canònica antiga - recuperada a poc a poc, per fortuna- cantava el Passio en forma de recitatius a cappella d'accent gregorià. A partir d'aquí, un jueu agnòstic va dramatitzar la Passió segons Johann Sebastian Bach, de sant Mateu. La dramatització del pathos, etimologia de passió, és una tautologia naturalment miraculosa. El lO d 'abri l de 1995, Jonathan Miller va posa r-la en escena a la basílica de Santa Maria del Mar. Va ser sublim. Uns dies abans, gràcies a Maricarmen Palma, vaig tenir ocasió d'entrevistar Miller a la seva casa de Londres. Era un edifici típic del centre, dues plantes i golfes, em penso, hi havia llibres i papers per tot arreu; era com l'estudi d'en Brossa però més endreçat i habitable. El personatge i la casa es replicaven com hèlices de l'ADN. Realment era tot molt anglès, fins al pedaç de cuiro dels colzes del shetland, per la qual cosa cm va sobtar una de les seves afirmacions: '"No em L Després de la fin a imnia, això sí, molt d'allà i molt dc qui havia tre ballat en Laurel i Hardy. em va explicar que realment l'havia viscut com una experiència religiosa profunda. La va aconseguir transmetre a partir d'un ascetisme que, quan es toquen aquestes coses, és sempre un bon aliat. Un moviment escènic minimalista, el mínim necessari per portar l'obra a les tres dimensions; afegir, de fet, el teatre a la música i el text. Pura òpera, doncs. jonathan Miller ha fet la seva carrera a l'òpera, en domina l'escenografia i la dramatúrgia. En aquell viatge, vaig tenir ocasió de veure la seva producció de Cosi fan tul/e al Coven! Garden, que és gairebé casa seva, i el Metropolitan dc Nova York la segona residència. Aquell Cos/ alesho res trencava per una fo rta descon textualització que el feia noticia. Els soldats ho eren de les Nacions Unides i cantaven pel mòbil "E amorc un ladronccllo". Avui només això podria ser considerat pur figuratiu, però només IS anys enrere era pura abstracció. L ' obra va triomfar, i cm va reconfortar veure al meu costat el gran Brendel aplaudint. El vaig saludar donant -li la mà, que donar la mà a un pianista és molt especial, són mans carregades elèctricament dc música, i això només pot fer bé. o ens perdem les passions musicals, aquesta Setmana Santa. I tola la càJTega musical dc tantes litúrgies, començant pel cant del Tantum ergo. un dels més antics del gregorià, seguint pels Glòria que exulten la Pasqua, dels quals el més conegut és segurament el de Vivaldi , i acabant per Ics tonades tradicionals de les processons, amb so de banda donant tempo als passos. "Per vostra passió sa- ~ C 2 94 grada, adorable Redemptor. .. ,. sento ni jueu ni cristià, ni tan sols em sento molt anglès . ., La frase venia a tomb perquè li vaig preguntar com encarava una obra cent per cent cristiana un jueu agnòstic. JONATHAN MILLER 11 155 Oblit o ignorància? per PERE ARTfS empre he pensat que, entre altres coses, Catalunya -per ser en plenitud- s'ha dc projectar al món. Per això he seguit amb interès les notícies dc l'obertura de delegacions de la Generalitat -el nostre òrgan de govern que ens representa i que per definició ha d'ajudar a fer conèixer els nostres valors en totes les arts i els homes que les han cultivades i que les cultiven- a diversos països, la darrera no fa gaire a Nova York. Segons l"' Avui" del 23 de gener, un cartell dóna la benvinguda als visitants recordant que és el país de Salvador Dalí, Josep Carreras, Custo o Ferran Adrià. No discutiré els mèrits de cap dels esmentats; però em pregunto si per fer-lo més significatiu no hi haurien d'haver posat un altre nom més universal; per exemple Pau Casals -nascut al Vendrell el1876 i mort a San juan de Puerto Rico el 1973-, d'un relleu artístic, ètic i moral inqüestionable reconegut mundialment És lamentable que en una ocasió com aquesta s'hagi produït aquest fet; amb més motiu quan Pau Casals proclamà a l'ONU, a la mateixa capital, Nova York, la seva cond ició dc català, i recordà Catalunya com la que s'anticipà a l'ONU en la seva missió amb la institució de la Pau i Treva durant l'edat mitjana. Davant d'això jo em pregunto si ha estat oblit involuntari o ignorància imperdonable dels responsables d'aquesta decisió. Sigui com sigui, és de doldre la falta de cura en actes corn aquest que volen donar fe dc vida que som un país sobresortint en totes les arts entre tots els altres del món: i aquesta falta de cura, tristament, no és la primera vegada que es produeix. Un cop més ha estat desaprofitada una ocasió excepcional perquè universalment es conegués Catalunya representada per un home insigne (com a redescobtidor de Bach i les seves Suites per a violoncel i com a autor del missatge de pau El pessebre, justament en la línia que propugna l'ONU) que, en paraules de Oeorges Bidault -un prominent polític francès- va ser ''una de les consciències del nostre S RMC 294 temps··. I que també fou proposat per al Premi 12 156 Nobel dc la Pau. Cinc estrenes al 24è Cicle de Música del Segle XX-XXI 1dia 27 d'abril a un quart de deu de la nit començarà la vint-i-quatrena edició del Cicle de Música del Segle XX-XXI, que organitza la Fundació Música Contemporània que comanda Albert Sardà. En total s'oferiran 8 concerts, en el curs dels quals es presentaran cinc estrenes absolutes dels compositors Ferrer, Jordi Pardo, Armand Grèbol, Albert Llanas i Xavier Bengucrcl, al bell mig d'una oferta eclèctica, basada en compositors catalans encara que també hi ha presència de noms destacats de la creació musical del segle xx, com Schonberg, Xostakóvitx, Kurtag, Takemitsu i Stockhausen. Els concerts se celebraran a l'audit01i de l'Ateneu Barcelonès i el cicle s'obrirà amb un homenatge a Olivier Messiaen, de qui s'oferirà el seu Quartet per a la fi de/temps, en interpretació de Larry Passin (clarinet), Lito Iglesias (violoncel) , lwona Burzynska (violí) i Antoni Besses (piano). En concerts sempre en format reduït, s'hi succeiran el duo format pel contrabaixista jonathan Camps i Daniel Garcia (piano) en un programa Brotons, Ferrer, Bertran, Baldris i Pardo. Posteriorment el violoncel·lista Li to lglesias oferirà un recital Guinjoan, Fleta, Soler. Guinovart, Brncic. Després serà el tom d'Àngel Soler (piano) i Evclio Tietes (violí), amb obres de Díez Nieto, Noguera, Rodríguez Picó, Boliart, Turull i Barce. El pianista jordi López oferirà un recital amb obres d'Oitra, Guinjoan, Montsalvatge, Padrós, Rodríguez Picó, Sardà i Someso. La clarinetista Ana Oarcía León i l'acordionista Aranza Aguirre Barcena interpreta!"an Nevanlinna, Aho. Hindemith, Fígols, Stockhausen, Moreno i Brotons. En el penúltim concert (26 de maig), actuarà el Quartet de corda Kayros en un recital format per obres de Xostakóvitx, Kurtag, Takemitsu, Grèbol i Llanas. Finalment, el grup instrumental Tactum (flauta, violí, piano, clarinet i violoncel) dirigit per Enric Ferrer, interpretarà un programa Schonberg, Codina, Blanco i Benguerel. E Dos importants concerts d'orgue al Palau I Cicle d'Orgue al Palau, en l'edició d'enguany oferirà dos concerts d'un in- E terès i d'un nivell dc qualitat notabilíssims. Destaca en gran manera la presència de l'organista britàn ic lan Tracey, un músic amb un historial molt important, que ha estat titular durant 30 anys de l'orgue de la catedral anglicana de Liverpool i que actualment té un calendari atapeït d'actuacions arreu del món. Va ser deixeble de Noel Rawsthone, André lsoir i jean Langlais, noms tots tres de gran prestigi en el món de l'orgue. Es tracta, per tant, d'una oportunitat excepcional de gaudir de l'art d'aquest virtuós de l'orgue. El programa està format per obres de Handel, J. S. Bach, Schumann, M. E. Bosi, Edward Elgar, P. Cochereau i F. Peeters. L'altre concert té l'interès de mostrar un molt interessant diàleg entre piano i orgue amb les actuacions de dos joves intèrprets: l'organista extremeny Raúl Prieto i la pianista catalana Maria Teresa Sierra. Es tracta de dos joves instrumentjstes amb una sòlida formació. Prieto és titular de l'orgue del Coro y Orques ta Nacional de España. El programa que interpretaran està format per obres de D. Bédard, L. Langlais, Txaikovski, Dupré, i Lutoslawski. Teresa Berganza, Premi d'Honor de la Música L a junta Directiva de l'Acadèmia dc les Arts i les Ciències de la Música va decidir, per unanimitat, atorgar a la mezzosoprano Teresa Berganza el Premi d' Honor dc Ja 13a edició dels Premis de la Música. La distinció li va ser lliurada el dia 12 dc març al Palacio de Congresos Manuel Rojas de Badajoz, en un acte organitzat per l'esmentada Acadèmia. Els mèrits de la cantant madrilenya són prou coneguts, en una trajectòria que va començar en un modest recital a l' Ateneo de Madrid l'any 1957 i que després va continuar en un historial que l'ha portada a viure esdeveniments de la màxima transcendència a escala internacional. D'altra banda, Joan Albert Amargós també va ser guardonat per partida doble, pel millor àlbum de música clàssica (Capriclzo por bulerías) i al millor arranjador: i Marina Rosell va ser guardonada pel millor àlbum de música tradicional (Marina Rose/I al Gran Teatre del Liceu de Barcelona). ~ Generalitat WW de Catalunya lOWI-Iti ~ ....J Un gamelan balinès, nou instrument al Museu de la Música I passat març es presentà públicament la nova adquisició del Museu de la Música de Barcelona, un gamelan balinès. El gamelan és un conjunt instrumental d'Indonèsia, i gairebé exclusiu de les illes de Java i Balí, d'una gran riquesa tímbrica i, en la majoria dels casos, per interpretar una música funcional, reservada principalment a les grans cerimònies o vinculada a la dansa i el teatre. Tot i que aquest nom pot aplicar-se a qualsevol tipus de formació instrumental, es coneixen essencialment com a gamelan Ics agrupacions en les quals predominen els instruments de percussió. El gamelan del Museu de la Música, donació de l'ambaixada de la República d'Indonèsia, prové de l'iUa de Ba- E li i està format per setze instruments de percussió i una nauta suling. La percussió és bàsicament d'instruments de metall de làmines afinades i de gongs penjats verticalment o bé disposats horitzontalment sobre un suport. Completen la formació dos tambors kendang de doble membrana, que són els destinats a executar la part rítmica de les interpretacions. Cada gamelan és únic i tots els instruments que el fm111en han d'estar fets pel mateix constructor. Cada conjunt és un objecte personalitzat amb una afinació i tinlbre particular construït generalment per encàrrec i amb una finalitat específica. No es pot concebre la substitució o intercanvi d'un o més instruments d'un gamelan pels d'un altre, ja que no sonarien afinats. L'Auditori tindrà una quarta sala A fina ! d'aquest any L'Auditori disposarà d'una quarta sala, que d'aquesta manera completa l'equipament. Es tracta d'un nou espai que s'ubica en el rectangle annex a la façana que dóna al TNC, i que fins ara amagava una rampa d'accés directe a la biblioteca de l'ESMUC. Accés que no s'havia emprat. Sense modificar el perfil del conjunt de l'edifici de Rafael Moneo, aquest nou espai disposarà d'un escenari de 80 metres quadrats i unes graderies, retràctils -amb una capacitat per a 168 espectadors-, per permetre disposar de tot l'espai útil. Joan Oller, director general de L'Auditori, justificà la necessitat d'aquest espai amb diversos arguments. El primer és que les instal·lacions del conjunt L'Auditori, que acullen més dc mil actes públics cada any, estan saturats. El nou espai permetrà el treball dels diversos grups residents, la realització de produccions pròpies, l'ús per part dc l'ESMUC. acollir conferències i congressos i fins i tot com a guarderia per als fills dels parcs que assisteixin a concerts. L'import de la realització d'aquest nou espai és de 4,6 milions d'euros i serà atès a través dels fons extraordinaris d'inversió en àmbit local que acaba dc crear el govern central. i dels quals, d'acord amb el repartiment proporcional per índex d'habitants, a la ciutat de Barcelona han correspost 280, tal com va indicar el delegat de Cultura de l'Ajuntament dc Barcelona, Jordi Martí, el qual va afegir que en aquests moments l'Ajuntament de Barcelona està interessat més que en la construcció d'equipaments dedicats a la d ifusió, en els que acullen projectes de creació com és bàsicament aquest. Les exigències de l'esmentat pla de finançament comporten que les obres no es puguin acabar més tard de final d'aquest any 2009, encara que hi ha la possibilitat d'una pròrroga. IMPROMPTU Adjudicats els papers del13è Curs de Professionalització de l'Escola d~Òpera de Sabadell E I passats dies 3, 4 i 5 de febrer van tenir lloc les proves per accedir al 13è Curs de Professionalització per a joves Cantants de l'Escola d'Òpera de Sabadell, que enguany treballa Don Giovanni de W. A. Mozart. Els guanyadors van ser: Don Giovanni, Rodrigo Alvarez; Leporello, Ramon Cifuentes; Donna Anna, Carmen T. Arrieta; Don Ottavio, Bartomeu Guiscafré; Donna Elvira, M. del Mar Jordana; Zerlina, Tanya Duran; Masetto, Albert Crespi; i Comendatore, Juan Carlos Esteve. El Curs, que començà el 16 de febret~ acaba aq uest 23 d'abril amb la representació de l'òpera de Mozart a La Faràndula de Sabadell, amb la mateixa producció dels professionals. Reflexions sobre un centenari per FRANCESC TAVERNA-BECH nguany es compleixen els 100 anys de la composició de l'obra Per als nens de Béla Bartók. Un cicle pianístic potser gairebé desconegut i que tot i no formar part del gran repertori concertístic no deixa de tenir la seva importància, tant en l'aspecte musicològic com en el pedagògic. És un conjunt de 80 peces de duració més aviat breu en el qual aquest gran creador transcriu una sèrie dc melodies, modes i ritmes tradicionals de la música dels pobles de l'Europa central i que ell havia recollit a l llarg d'excursions per les tenes de l'antic Imperi austrohongarès. És ben cert que aquesta recerca no constituïa cap novetat, ja que altres compositors de generacions anteriors a la de Bartók ja ho havien realitzat. De fet, cançoners d'aquest tipus, ja se'n havien publicat. Tanmateix Bartók, en harmonitzar aquestes melodies va plantejarse dc rctomar-les al seu esperit modal, prescindint per tant del sistema tonal que d'alguna manera era el que imperava en la música occidental. Amb Bartók. doncs, i lluny del E 14 158 virtuosisme pintoresc, moltes de les melodies folklòriques recobraven aquell veritable esperit popular que les va engendrar. Fins a cert punt, els pentagrames breus i concisos dc Per als nens són una aportació important a la vessant de la musicologia, a la vegada que per la seva simplicitat exposen amb absoluta claredat la trama constructiva. També és cert que Bartók ja des de les primeries de la seva trajectòria creativa i junt amb el seu compatriota Kodaly, havia treballat en la recerca folklòrica i no deixà de fer-ho a l llarg de la seva existència. 1 potser en aq uestes peces infanti ls ja hi trobem els indicis de les seves 150 peces per a piano del Mikrokosmos, compost entre 1936 i 1937, en què trobem models magistrals per a la composició que, a la vegada, afermen la tècnica de l'execució al piano. Així, aquestes petites peces per a unes petites mans escrites ara fa cent anys, sense grans esclats de so, ni espectaculars exhibicions d'execució, van aparèixer per a donar vida a la nova música. NOTICIAR ARS SUBTILIOR APUNT Qui canta ... 135-69-46-19-1 na enquesta realitzada l'estiu passat pel diari "Avui" a un aplec de polítics catalans de totes les opcions, a fi que exposessin els IO temes musicals preferits, va oferir, en el recull que ens ha estat possible disposar d'una majoria d'ells -exactament 27-, el balanç que apunta l'exòtic títol. De les 270 opcions possibles, exactament la meitat van ser per a la música pop; 69 per a la Cançó catalana, incloent-hi també el1·ock català, 46 per al que podríem anomenar cançó popular selecta, 19 per a música clàssica i una solitària sardana. Darrerament els premis institucionals de la nostra matèria recauen sempre sobre membres de la majoria apuntada. Els jurats, n'estem segurs, actuen honestament i amb plena independència de criteri; del seu, per descomptat. En tot cas, algú -des de les institucions que atorguen aquests reconeixements, és clar- els ha escollit i per tant ha considerat que eren els més idonis per a la funció. Al final tot quadra... , això i moltes altres coses. U Tam i no Edició dels cants de la litúrgia del P. Gregori Estrada E l passat 8 de març es presentà al Monestir de Montserrat el llibre Pregàries de la Litúrgia cantades en cànon, del pare Gregori Est1·ada, monjo dc Montserrat, i editat per la Federació Catalana d'Entitats Corals. El pare Gregori Estrada és un estudiós de la música i ha treballat com a organista, director, musicòleg -expert gregorianista-, compositor i docent. És l'artífex de les Trobades d'Animadors de Cant per a la Litúrgia, instaurades a Montserrat l'any 1970 i que s'han organitzat ininterrompudament amb l'objectiu de facilitar la participació en melodies de textos litúrgics. En total són 26 cants, molts vigents en les celebracions de Montserrat i alguns popularitzats en diverses pan-òquies catalanes. TANGENTS L'argument perJORDIMALUQUER oltes vegades en sortir d'un concert d'aquells que no t'han acabat de fer el pes, que no han sabut captar-te, que han provocat que et posis a pensar en altres coses, que han incitat un mig endormiscament, en pujar a l'automòbil per retornar a contrades no capitalines, de cop engegues la ràdio -per descomptat, Catalunya Música- i et reh·obes amb l'emoció autèntica d'un enregistrament que et trasbalsa. El darrer cas que puc esmentar en escriure aquestes ratlles és l'obertura de Terpsicore de Handel en una versió dirigida per McGegan. En canvi, a vegades et trobes que una versió determinada, i que perfectament pot ser discutible en algun aspecte, et pren l'atenció des del primer moment i no la deixa anar fins a la fi i aleshores és quan trobes l'autèntic nivell i la superioritat del directe respecte de l'enregistrament. Em va passa r en el concert del dia 20 de febrer de l'OBC a L'Auditori. Dirigia Emest Martínez lzquierdo. El programa era eclèctic i de la primera meitat del segle xx: el Concert per a piano i orquestra núm. 3 de Rakhmàninov, de 1909, i el Concert per a orquestra de Béla Bartók, de 1943. A la fi, un concert és com si t'expliquessin una història: si el fil argumental no es trenca - i la música és un teixit d'intensitats, sons, pulsions, línies melòdiques i tremp del director-, et captiva. Si es fragmenta o decau, s'esvaeix en bona part. Tot en les propostes artístiques té un argument malgrat que en la música no sigui literari i només descriptible tornant-lo a assolir. M li$i:C•I¡f;i.1.(i per XAVIER CH AVARRIA e sentit una gran empatia en llegir el plimer article de la Revista de març, en què la col·lega Mercedes Conde Pons relata l'expeliència que ha suposat per al Cor jove de I'Otfeó Català i per a tots els seus integrants (ella també en fotma part) el treball i el concert que van fer amb l'eminent director Hany Ch1istophers. A l'últim paràgraf prova de verbalitzar unes sensacions tan intenses com abstractes del que significa cantar en un cor: "Tol allò que no es pol dir amb paraules: només els que en formen part ho saben i ho poden entendre. • Justa la fusta. És una experiència que marca prorundament i s'ha de tastar per entendre-la. l en descriu el perfil: "... tots tenen a dins el cuc de la música, i la música uneix molt més del que w1 es pensa; els vincles que es generen són molt més forts del que un s'imagina: cantar genera comunió, transporta, eleva, i propoca sentiments." M'hi identifico plenament; i sotprèn. i alhora consola. comprovar la dificuJtat que té una ploma àgil i esmolada com la seva, per expressar sensacions intangibles com aquestes. Ella parla d'un cor jove (imagineu-vos la càn-ega addicional d'entusiasme, descoberta i adrenalina que hi deu supurar!), però l'experiència es pot rer extensiva a qualsevol tipus de cor i en especial als cors infantils: valors com diversitat, solidaritat o tolerància, es poden aprendre en una coral. Cantar en un cor és el millor lloc per aprendre a treballar en equip i saber escoltar; ningú no hi ha dc destacar, tothom hi aporta un esforç anònim però imprescindible per al bé col·lectiu. Són uns valors humans que el nen aprèn sense adonar-se'n, inconscientment, simplement fent música (sense saber-ne! ) i usant l'instrument que porta a sobre. El nen, a la coral, reforça el sentit del ritme, millora l'oïda, aprèn llenguatge, coneix un repertori tradicional que d'altra manera potser no coneixeria, i adquireix uns valors de comunitat: aprèn a relacionar-se amb altres nens, fms i tot a acceptar aquell que potser desafina, a ser prudent en els seus comentaris, a acceptar lliurement i de bon grat unes normes de funcionament, a manifestar-se sense vergonya dintre del grup, a assumir responsabilitats i compromisos envers el grup... I qui ha cantat de petit mai no ho oblida. Cantar és comparable a altres destreses, com anar amb bicicleta o nedar: quan n'has après, mai no s'oblida. Els nens que aprenen a afinar, a cantar amb correcció, sempre ho podran tornar a fer. Per això la feina de les corals infantils és importantíssima en tams aspectes; dóna a l'individu, en l'època en què es forma la seva personalitat, uns coneixements i uns valors que són per sempre. H RMC 294 15 /59 COBLA CONVOCATÒRIES . XVII PÒDIUMS DE MÚSICA DE CAMBRA. Concurs permanent per a joves organitzat per l'Escola de Música de Sant Joan de Vilatorrada, tindrà lloc el 16 de maig en aquesta localitat. Adreçat a duets, trios. quartets i quintets (s'exclouen els grups formats per dos pianos). s'hi estableixen tres categories: categoria A, el límit d'edat dels participants no pot superar el~ 30 anys en tot el 2009; categoria B. el límit d'edat dels participants no pot superar els 23 anys en tot el 2009, i categoria C, el límit d'edat dels participants no pot superar els 17 anys en tot el 2009. En les tres cat ego· rics s'han d'interpretar obres de diferents estils i originals per a formació dc cambra, amb una durada màxima de la prova de 20 minuts (IS minuts en la categoria C). Els premis consisteixen bàsicament en un seguit de concerts remunerats i algunes recompenses econòmiques. El jurat serà for111at per josep Fuster, Dolors Aldea, Albert Prat, Albert Sar·dà i Àngel Soler. La data límit d'inscri pció és el dia 6 de maig de 2009. Per a més informació i condicions d' inscripció: Escola Municipal de Música de Sant Joan de Vilatorrada. Tel.: 93 872 4 7 25. A/e: musi9a@ajsantjoanv.org. l®C 294 .IV CURS/EST ADA INTERNACIONAL DE MÚSICA FELIP PEDRELL DE TORTOS A I 2n CONCURS D'INTÈRPRETS SOLISTES. Del 13 al 22 dc juliol 2009 i organitzat per Joventuts Musicals de Tortosa, és adreçat a alumnes dc nivell mitjà o grau professional, superior i postgrau. Continguts del curs: I) Estada d'orquestra, amb I'Ostia Chamber Orchestra. 2) Aula d'Instruments dc Cambra: corda (violí amb Eva Graubin, violon· cel amb Sergi Boadella i Marçal Cervera, guitarra amb Carles Trepat i piano amb Albert Atenclle); vent (Sori Ensemble Korea, nauta travessera, ela· rinet. oboè, fagot, trompa: i classe magistral de clarinet amb Selvadore Rlihni); i música de cambra (formació de grups de cambra amb els alum· ncs dc corda, vent i mixtos, coordinats per Marc Armengol i Miquel Àngel Matin). 3) Taller de treball de repertori d'orquestra, a càrTec de Volknrar llolz. 4) Celebració simultània del 29è Festival de Música Felip Pedrell dc Tortosa. D'altra banda, per tal d'incentivar els alumnes del curs, l'organització proposa la concessió d'uns premis per als qui aprofitin més el curs/estada. Aquests premis, atorgats pels professors del curs, es donaran per als instruments de piano, violí, violoncel i clarinet. La data límit d'inscripció és el dia 12 de juny de 2009. Per a més informació sobre les obres del concurs, continguts dels premis i l'estada: Dertolravel Congressos. Argentina, 24-26. 43500 Tortosa. Tel.: 977 448 022. Web del curs: <WWW.dertotravcl.com/cursfelippedrell>. .XV CONCURS INTERNACIONAL DE PIANO RICARD VIÑES. Tindrà lloc del 9 al 12 dc juliol de 2009 a Lleida i hi poden prendre part tots els pianistes fins a 27 anys (categoria A) i fins a 18 anys (categoria B). S'hi atorgaran tres premis en cada categoria: 3.600, 1.800 i 900 euros en la ca· tcgoria A. i 900, 600 i 4 70 en la categotia B, a més de diferents borses dc viatge per als semifinalistes. El guanyador de la categoria A actuarà com a solista amb orquestres de reconegut prestigi de Catalunya. donarà un re· ci tal a l'Acadèmia de Belles Arts de Sabadell i, en cas que el guanyador sigui dc nacionalitat espanyola, actuarà al Palau de la Música de Barcelona en el cicle El Primer Palau (sempre que reuneixi les condicions exigides per aquest cicle). El segon premi de la categoria A i el guanyador de la categoria B donaran un recital a I'Auditoti Municipal Emic Granados (mit· ja part cadascun). La data s'acordarà amb la direcció de l'Auditori. La da· ta límit d'inscripció és el dia IS de juny els concursants de la categoria A que no demanin pianista acompanyant i els concursants de la categoria B: i el dia IS dc maig els concursants de la categoria A que demanin pia· nista acompanyant. Per a més informació: <www.paeria.es/auditori/cri cardvi nes>. Premis de la Fundació Rius i Virgili E 16 160 n l'edició de 2008 dels premis de composició de la Fundació Ptivada Rius i Virgi li , e n la segona convocatòria del certamen a la mi llor composició dc música clàssica per a alumnes de gra u superior i grad uats en un conservatori, van ser premiats. ex aequo, Lluís Bosch i Daniel, per l'obra Suite petit estel i tres peces d'amor, i Gerard Pastor López, per l'obra Taranlef.la op. 118, amb una dotació econòmica de 3.000 euros cadascun. I en la IOa convocatòria del concurs de composició de grau mitjà. van resultar guanyadors Jan Lleonart Figuls amb l'obra Ha vanera i sardana: l'Esc:ala-Empúries. lordi Blanes Priego amb l'obra L'origen, i Ferran Barrios Vinyes amb l'obra Àngel. amb una dotació econòmica de 2.400 euros cadascun. Per a més informació: wwwJundacioriusivirgili.org. Festival de convocatòries per JOSEP PASQUAL A quest espai s'ha fet ressò en algunes ocasions dels diversos concursos de com po· sició que tenen lloc en l'àmbit de la música per a cobla, cosa q ue nonnalment ha fet amb l'única intenció de donar a conèixer el resu ltat en cas que fos remarcable. També s'hi ha expressat q ue alguna cosa de par ticular deu tenir e l sector de la cobla quan li és tan necessari anj. mar la creació a través del concurs, especialment perquè, si bé ara fa uns anys podia ser (i era) una via hàbil per incrementar la literatura per a cobla i afavorir l'aparició de nous valors, en l'actualitat s'evidencia que és una via esgotada que es mostra incapaç de fer sorgir gaire novetats que aportin alguna cosa. Massa freqüentment el nivell de qualitat dels concursos de música per a cobla es marquen un perfil de qualitat no gaire elevat, i per això si aquest espai se n'ha ocupat d'algun, ho ha fet exclusivament de certàmens com el Ceret-Ba· nyoles, el de l'SGAE o el Fèlix Martínez i Comín, que mantenen ctitetis musicals més o menys afortunats (tot i que amb objeccions) i ha obviat convocatòries com les d'Arner, Vilassar de Dalt, o la Sardana de l'Any, abocades exclusivament a una tipologia de composició que difícilment pot aportar gaire res a l'evolució de l'estètica mus ical. A banda s'hi troben Mollet i Blanes, que per la seva dedicació als joves, mereixen una consideració especial. Sorprèn descobrir que dintre d'aquesta tipologia de concursos apareguin sovint novetats que e ngreixen la llista de convocatòries de la gamma baixa de qualitat. Sobta que la Unió de Colles Sardanistes vulgui reeditar en el seu 50è aruver·sari un invent que ara fa 25 anys no va re· sultar extraordinmí, i encara sorprèn més que el pubillatge de Mataró es doni a conèixer amb una proposta de concurs en què les bases de parli· cipació esmenten expressament que el perfil de les obres a concurs ha de ser poc ambiciós ("popular•·, en diu), especialment quan s'observa que la dotació econòmica és, més que generosa, desorbitada. No hi ha dubte que la via del concurs pot ser més o menys encertada per fer sorgir talents i per incorporar novetats interessants a la literatura per a cobla si els objectius tenen un mínim d'ambició artística i professionalitat musical i s'encaminen a avançar en alguna direcció. En abusar de la reiteració del model (mateixos jurats, mateixes bases, mateixos objecti us ... i, per tant, mateixos resultats), les convoca tò ries es condem nen a si mateixes i condemnen a l'avo rri ment no només el públic sinó els mateixos participants, que jutjant pels índexs de convo· ca tòria, ja han demostrat reiteradament que els concursos els interessen ben poc. El concurs pot ser una bona via creativa si hi ha crite ri, pro· fcssionalitat i objectius artístics clars. Altrament, més val reconduir els recursos en benefici de resultats més interessants. , Xli TEMPORADAAV UIMUSICA lt Trio de l' OBC " A R ' Sextet de corda De l' OBC Auditori de la SGAE t Harry Sparnaay A B R ( clarinete baix i electrònica) I L MAC BA Matteus de la Fonte (guitarra) Auditori de la SGAE ~AC e ASSOCIACIO CATALANA de COMPOSITORS www.accompositors.com PANORAMA Reafirmació del Conservatori Isaac Albéniz de Girona Aques Lcurs 2008-09 el Conservatori Isaac Albéniz, animador de la pedagogia m usical gironina des de l'any 1942 i amb una clara voluntat d'innovació i millora, reafirma les acti viLats i propostes presentades el2006 en el projecte endegat des de l'Organisme Autònom Co nservatori Isaac Albéniz de la Diputació de Girona, dirigit per Carles Lama. I per JOSEP JOFR_É_ A ~e 294 18 162 _ __ mb una visió polièdrica i d'obertura a tots els segments de la societat, el projecte de Lama es basa en quatre objectius: increment del Servei Educatiu, dinamització d'activitats, formació permanent i potenciar la divulgació que ja s'aplica des del curs 2006-07. Increment del Servei Educatiu. El Serveis Educatiu del Conservatori ha arrodonit la seva oferta educativa amb l'Escola de Música. l'Aula de Música Antiga i l'Escola dc Cobla, la qual cosa permet arribar a aquells alumnes que d'entrada no tindrien cabuda en una oferta educativa convencional. D'aquesta manera s'ha arri bat a donar cobertura, en aquest curs, a un total de 568 alumnes. La implementació de l'Escola de Música, passant dc I 17 alumnes el curs anterior a 140 aquest 2008-09, ha consolidat l'objectiu d'obrir el Conservatori als més petits, gràcies a la qual cosa ja des dels 5 anys s'inicien en la música i en l'instrument. L'Aula dc Música Antiga. que s'imparteix a l Conservatori des del curs 2007-08, converteix el Conservatori de Girona en el primer que crea una escola centrada en instruments originals, propis de l'aula dc música antiga. com els de corda polsada o el fagot històric. entre molts altres. L'Aula compta amb quinze professors especialitzats en la matèria, dels quals tres imparteixen classes al Conservatori de Girona i la resta provenen de centres de tot l'Estat espanyol. El Conservatori dc Girona també va ser pioner el curs passat creant l'Escola dc Cobla, un espai que difíci lment trobarem fora del territori català i que atorga aq uest fet distintiu al Conservatori. L'Escola de Cobla permet als alumnes introdu ir-se en el món de la cobla i. a més, formar part dc la Cobla del Conservatori, dirigida per Francesc Cassú. Dinamització d'activitats. El projecte de dinamització i d'increment del nombre d'activitats compta, entre d'altres, amb la volu ntat d'establir vincles amb les escoles de música del territori giro- ní. Un dels projectes proposats és la trobada orquestral i coral amb alumnes de nivell elemental de les escoles de Ics comarques gironines, que tindrà lloc el dia 16 de maig (19 h) a l'Auditori Palau dc Congressos de Girona. Els Premis d'Interpretació Musical i Composició, que celebren aquest any la vuitena edició i que des del curs passat estan oberts a estudiants de música de tot Catalunya. són una manera de motivar els alumnes en l'estudi de la música i els dóna l'oportunitat de participar en un concert en públic en cas de ser guanyadors, a banda d'obtenir diners en metà l-I ic. També des del curs 2007-08 té lloc el Concurs per a joves Cantants. El Conservatori col·labora en aquesta iniciativa de l'Associació Catalana de Professors de Cant, que compta amb seu al Conservatori. Aques t projecte o fereix als joves cantants l'oportunitat d'iniciarse en el món professional i dc poder treballar amb músics i agrupacions catalanes de primer o rd re. ormació permanent L'aposta que el Conservatori ha fet per la millora de la qualitat s'ha materialitzat en un projecte de formació permanent del professorat i d'ampliació de l'oferta educativa. En aquest sentit, l'Aula Oberta permet que els alumnes del Conservatori i també persones alienes al centre rebin formació sobre noves tecnologies, pedagogia del llenguatge musical. educació corporal, composició i instrumentació i direcció de cors. El curs anterior va anibar al centenar d'alumnes i en aquest es supera, amb prop dc 120. Potenciar la divulgació. Un altre dels eixos fonamentals dc desenvolupament del projecte que encapçala Carles Lama és d ifondre l'activitat musical a la societat gironina amb diferents formats i ni vells. Així, la Temporada dc Concerts, que aq uest curs compta amb 12 concerts i la participació dels professors del Conservatori. és una manera més de donar a conèixer la vida pròpia del Conservatori i, sobretot, d'obrir-sc al gran públic. Alumnes i públic en general constaten, d'aquesta manera. el nivell dels docents del centre. F El cicle de conferències "Escoltar i entendre la música", que s'adreça a tot tipus de públic i es basa en qüestions diverses sobre la música, és una altra manera d'apropar el món de la música més enllà del Conservatori. Mentre que el curs anterior els temes van ser independents enh·e conferència i conferència, en aquest es centraran en la figura d' Isaac Albéniz, del qual es commemora aquest 2009 el centenari de la seva mort. Entre els projectes de divulgació fi. gura també el programa de televisió Pizzicato, que des de fa dos anys el Conservatori realitza juntament amb Televisió de Girona. El programa es pot veure a tot Catalunya mitjançant Ja xarxa de televisions locals i fins ara se n'han emès 25 edicions. L'espai s'adreça al públic en general, no necessàriament el més melòman, i pretén introduir-lo en el món de la música d'una manera didàctica i entenedora mitjançant entrevistes a persones especia litzades, assistint a concerts i donant a conèixer els instruments. ncara dins l' àmbit de la divulgació, des de la direcció de l'Organisme Autònom, encapçalat per Carles Lama, juntament amb la Secció de Comunicació Cultural de l'Àrea de Cultura de la Diputació de Girona s'ha endegat una línia de publicacions, la "Col·lecció lsaac Albéniz''. que té com a objectiu l'estudi i la difusió de la música i dels músics de les comarques gironines. S' hi preveu la publicació de treballs orientats a la recuperació del patrimoni històric musical, material. i pedagògic, destinat als centres d'ensenyament i a les escoles de música. La col-lecció s'estructura en quatre sèries diferenciades: sèrie I. Estudis; sèrie Il. Educació; sèrie UI. Patrimoni ; sèrie N . Intèrprets gironjns. El coOt·dinador de la "Col·lecció Isaac Albén iz" és Carles Lama, i compta amb un consell assessor, format per representants de la Diputació i del Conservatori, i membres de reconegut prestigi en l'àmbit de l'estudi de la música, com Miquel Cuenca, Assumpció Malagarriga, Josep Pujol, Emili Ros-Fàbregas i Lluís Brugués. E t PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT Un tema que ha estat f01·ça recurrent en aquesta secció - LA PIRATERIA MUSICAL-, hi torna amb motiu de l'obertura de NOVES OPCIONS PER SER ANORREAT i de la mà d'un cantautor en llengua castellana - LUIS EDUARDO AUTE- molt conegut. ELS MUNTATGES OPERÍSTICS ATREVITS, O TRENCADORS, O EXCESSIUS - un altre tema molt viu- ÉS OBJECTE D'UNA OPINIÓ NO MENYS trencadora per la banda f01mal oposada. que també arrisca dc caure en l'excés. EL FET DE CANTAR EN CATALÀ i les dificultats de projecció que comporta ÉS AFRONTAT PER UN CANTAUTOR VÍCTOR "BOCANEGRA" OBIOLS, EN UN COMENTARI DEL TOT EXPLÍCIT. Un altre cantant català, El DESAPAREGUT CARLES SABATÉ, ÉS OBJECTE D'UNAA11NADA REFLEXIÓ a redós d'un esclat mcmorialístic en què L'ABANS AL·LUDIT CONCEPTE "EXCÉS" TAMBÉ HI OCUPA UN PAPER CENTRAL. Fin alment, hom recull un enfilall D'OPINIONS MOLTINTERESSANTS A REDÓS DELS ESCLATS DE TOS que de manera tan sovintejada esquitxen els concerts. guntar-me una i mil VEGADES Sl AQUEST ÉS EL RESULTAT DE VIURE EN UN PAÍS MANCAT DE MITES. Si en realitat NO PATIM UNA CERTA ENVEJA PER ALTRES CULTURES que els han sabut alimentar fins al límit de la decència. [ ...] RECORDAR EN CARLES HAURIA DE SER UN ACTE RESPECTUÓS DE RECONEIXEMENT. La resta és intentar treure profit de la memòria col·lectiva.» ). M. Hcrm1ndez Ripoll , "Avui", 16 de febrer de 2009. «Si es continua, desconcentra [la tosj. «LA CONTRACTACIÓ ESTÀ... MOROSA. Hi HETEROSEXUAL, próspero. etcétera. Así que tratan de soliviantarlo y violentarlo. ESTO ES FREUDIANAMENTE EVIDENTE. ¿Adónde ira este pública cuando se canse de estos tremendes desafíos? Al futbol no, desde luego. QUizA A MISA, ha oferta, però no s'acaba de tancar. [ ... ) A Ml TOT AIXÒ [LA PIRATERIA] SE M'ESCAPA UNA MICA. CON LA ESPERANZA DE QUE SE CELEBRE o sé què passarà. ni com es pot resoldre. Conec el problema, sé que és un desgavell que fa temps que dura i que és molt complicat. I més per a mi que sóc un analfabet tecnològic. Jo l'únic que SÉ EN LATíN Y CON CANTO GREGORIANO. ¿Y qué garantía tienen. los infelices. de no acabar asistiendo a una misa pomo. donde el cura y el monaguillo? Pero dcjémoslo aquí.» lgnacio Vidal-Folch, ·'El País''. 25 de febrer de 2009. ÉS QUE EN TOT AQUEST EMBOLIC SEMPRE HI HA ALGÚ QUE EN TREU BENEFICIS i que no té cap sentit que sigui una persona aliena a la música, quan EL QUE HA «No cal dir-ho, això és evident I SER MÚSIC CATALÀ ÉS UN HANDICAP]. Quan començàvem als anys vuitanta, ELS GRUPS QUE CANTAVEN EN CASTELLÀ A BARCELONA ES QUEIXAVEN perquè a nosaltres POST L'OU, L'AUTOR DE LA CANÇÓ, NO VEU NI UN EURO. Si ha de ser gratuït, que ho sigui. però que ho sigui per a tothom.» Luis Eduardo Aute. J. M. Hernímdez Ripoll. Suplement "Avui". 22 de febrer de 2009. «Hoy los tiempos adelantan que es una barbaridad. y LA ÓPERA SE HA CONVERTIDO, A RATOS, EN UN ESPECTACULO PORNO, UN POCO PORNO. [ ... ) el otro dia, en L'INCORONAZIONE Dl POPPEA f...] ens feien circuits a Catalunya pel fel de cantar en català. Després. molts d'ells van hiomfar a Espanya i a Amèrica. EN CANVI NOSALTRES, VAM ARRIBAR DOS COPS A MADRID I NO ENS VAM MENJAR UNA ROSCA. [ ...1 Ho tenim assumit. però HEM HAGUT DE PAGAR UN PREU MOLT ALT PEL FET DE CANTAR EN UNA LLENGUA MINORITÀRIA -0 MINORITZADA.» ,.Il.~....._ .. tl . ~4-Y. '• . ' -. ,.' I .~·.. ~ . ''I Víctor ~'Bocanegra·· Obiols. David Castillo, "Avui". 13 de febrer de 2009. .J ·'~.,. ~ ...~, I , I a la que mc dcscuidé ' dc repente ya estaban, zas, metidos Otonc i Ottavia en harina , y Nerón FINGIENDO MASTURBARSE Y OTRO SUJETO ME LO DEJABAN EN TANGA y calcetines, como si estuviera EN UN VODEVIL DEL PARALELO DE LOS TIEMPOS DE LA DIVINA TANIA DORIS y el simpatico Lu is Cucnca. YO CREO QUE LOS DIRECTORES DE ESCENA son mayor- mente gente artística, sensible, homosexual, bohemia y orgullosa, y como es natural ODIAN SOMETERSE AL JUICIO Y BENEVOLENCIA DE ESE PÚBUCO BURGUÉS ' . «Vaig conèixer CARLES SABATÉ QUAN NO ERA MÉS QUE UN XAVAL CARREGAT D'IL·LUSIONS i durant prop d'una dècada i mitja vam tenir temps suficient per dur la nostra relació professional fins al llindar de l' afecte i l'amistat. Malgrat això, no em sento capacitat per endevinar què en pensaria ell, DE TOT EL DlLUVI QUE S'HA DESCARREGAT DURANT LA DARRERA SETMANA rseguit d'home· natges amb motiu del desè aniversari dc la seva mott]. Insisteixo: DESCONEC QUINA LECTURA N'EXTRAURIA, encara que tinc la impressió que el més pt·obablc és que s'aclaparés. [ ... ] però en el rerefons del tot plegat no he pogut evitar prc- INCLUSO LA TOS ENTRE MOVIMIENTO Y MOVIMIENTO, CUANDO SE PRODUCEN TORMENTAS DE TOSES, distrac aunque el pública piense que es mejor: la pieza no deja de estar todavía en el aire". (Amau Tomàs). " ME MOLESTAN MAs LAS TOSES COMO ESPECTADOR QUE COMO INTÉRPRETE. Me parecen una falta de respeto hacia el de allado. COMO lNTÉRPRETE. ESTAS MAS CONCENTRADO Y VA LO ASUMES. No soy de los que se toman los conciertos como algo religiosa, se trata de pasar un buen rato con los grandes clasicos, PEROLA FALTA DE RESPETO, MAS QUE POR EL AUTOR O POR EL INTÉRPRETE, ES POR EL QUE PAGA UNA ENTRADA". (Albert Guinovart) . "sistemalicamente, AL ACABAR UN MOVIMIENTO MUSICAL, ESTALLAN LAS TOSES, que pareccn mas ensayadas que el concierto. A veces HAYTANTOSRUIDOSQUE PARECEN UN EJEMPLO DE MÚSICA CONCRETA [ ... ] si uno sedejara llevar por la música esto no tendría que producirse. Ya antes de la última NOTA TE INQUIETA LO QUE SABES QUE VA A VENIR. Sólo una cosa me in·ita mas: QUE NO SEDEJA QUE ACABE LA MÚSICA Y VA IRRUMPEN LOS APLAUSOS. sin dejar espacio a la respi- ración silenciosa del final de la pieza, que los músicos valoran mucho. [ ... ]es algo cultural. LA GENTE NO TIENE LA VIVENCIA DE ENTRAR CON LA OBRA EN UNA DIMENSIÓN DIFERENTE A LA DE LA VIDA ORDINARIA (Benet Casablancas). "Setiene que concienciar de que EL CONCIERTO SOMOS TODOS Y DE LO QUE SE PUEDE MEJORAR. En Alemania NADIE VA AL CONCIERTO SIN PAÑUELO PARA TAPAR LA TOS, lo que crea una diferencia de de- cibelics enorme. r... ] (Sviatoslav Rich· ter) "Toca ba Debussy, era febrero y la gentc tosía mucho. Yo estaba compungida y sc lo dije: 'Han debido ser los resfriados, la emoción. ' Y él me dijo: 'Mi· re, scñor Prat. Sl YO LLEGO A TOCAR BIEN, AQUÍ NO TOSE NADIE' (Josep Maria Prat)."» Justo Barranco. Cultura "La Vanguardia", 27 d'octubre de 2008. 19 163 PANORAMA A PROPÒSIT DE ... El segon premi masculí al Concurs de Cant Francesc Viñas Roger Padullés El passat mes de gener, per segon any con secutiu, el Concurs Fran cesc Viñas va acabar amb un palmarès similar: primers premis deserts i un non1 català en un dels segons. En aquesta ocasió, el protagonista va ser Roger Padullés, amb qui conversem en aquesta entrevista. per ALBERT TORREN S ~e 294 20 164 -A més del segon premi masculí, vas obtenir el premi al millor cantant català i el de Placido Domingo al millor cantant espanyol. Com valores el teu èxit al Concurs? - Jo sempre havia pensat que concursar al Viñas és una presentació en públic davant de gent que decideix, i per això no ho he fet fins que m'he sentit preparat. L'any passat ja m'hi havia presentat i, pel que fos, no vaig arribar ni a la fmaJ. En tot cas, el Yiñas és un dels principals concursos del món, i de vegades sembla com si aquí no fóssim conscients de la importància que, durant un cap de seh11ana. vinguin a Barcelona directors de teatres i de festivals de tot el món que vénen a buscar veus i fer contactes entre ells. És una fira del cant, en la qual s'intercanvien negocis i experiències. - Abans d'aques t, ja t'havies presentat a un bon nombre de concursos de cant. Per què? -Dw<mt una època, pels volts de l'any 2005, vaig fer tots els concursos que vaig poder, perquè volia saber si anava pel bon camí i adquiria un cert nivell. Vaig guanyar el primer premi en un concurs petit a Alemanya i això em va animar a provar-ne d'altres fins a arribar al de Tolosa de Llenguadoc, on vaig guanyar el tercer premi. I després he estat uns anys sense fer-ne cap, adquirint experiència. cantant en altres teatres i produccions fins aJ Yiñas, on he volgut presentar-me com un cantant ja fet. }{A TOR NAT FA POC D'UNA INTENSA ETAPA FORMATIVA A L'ESTRANGER, 1 AIXÒ F A QUE EL SEU NOM ENCARA NO SIGUI TAN FAMILIAR AL NOSTRE PAÍS COM POTSER ES MEREIXERIA. No HA OBLIDAT, PERÒ, EL P AS PEL MÓN DEL PERIODrSME, COM HO DELATEN LES SEVES RESPOSTES CONCI SES, MESURADES I ENTENEDORES. TOT P LEGAT PROJECTA LA IMATGE D'UN HOME D'IDEES CLARES, SEGUR D'ON ÉS I ON VOL ARRI BAR. HA FET MOLTA FEINA EN EL QUE ANOMENA "TEATRES PETITS", ON llA CANTAT ROLS PRJ N Cl PA LS QUE ESPERA OFERIR ALCUN DIA EN SALES IMPORTANTS, COM EL NOSTHE LICEU, ON LA TEMPORADA QUE VE TINDREM DUES NOVES OPORTUNITATS D E SENTIR-LO EN DIRECTE. -Els teus orígens formatius són a l'Escolania de Montserrat. Va ser una decisió volguda? -Sí. El meu germà ja hi havia estat i jo, que ja coneixia l'Escolania d'anarlo a veure a ell durant quatre anys, quan em va arribar el moment, estava convençudíssim de voler-hi entrar, perquè coneixia tothom, a banda que evidentment, quan ets molt petit, t'atreuen més altres elements extranlUsicaJs que no pas la formació que et puguin donar. Però jo vaig anar-hi amb moltes ganes i n'estic molt content. - Després vas ampliar estudis a Alemanya. Per què, aquesta decisió? - Jo vaig estudiar cant aqui [i ns a arribar al grau mitjà. En principi, me'n vaig anar a Alemanya per perfeccionar la tècnica dcllied, no per fer-hi òpera -perquè d'això, aquí, també hi ha professors molt vàlids. Però un cop aJJà, el meu professor em va dir que també valia la pena que fes òpera i llavors em vaig examinar dc Ics dues especialitats. També vaig marxar perquè, com que havia estat treballant tres anys de periodista, tenia la impressió que, si em quedava, hauria estat sempre mig periodista mig cantant. És cett que vaig començar una mica tard en el cant professional, però he aprofitat molt el temps perquè tenia clar el que volia fer i això m'ha donat molta seguretat. - Què esperes que passi a partir d'ara, professionalment? -M'imagino que canviaran coses en el sentit que el meu nom sonarà, però sóc molt conscient que hauré dc continuar fent audicions per a gent que no m'ha sentit mai. El treball del dia a dia i complir els compromisos de la millor manera que pugui és una cosa que hauré de continuar fent tota la vida. Haver guanyat el Viñas és una responsabilitat en el sentit que s'espera de tu que sempre que cantis ho facis d'una manera excel·lent, i això potser em farà ser més selectiu amb els progran1es i els papers que m'ofereixin. Matthias Goerne més Matthias Goerne que mai basteix aquest material amb una música d'una bellesa ple· na, rotunda i explícita. Tot té sentit, rigor i profunditat; res no és sobr·er. Justificadament Frédelic Hcbbcl va dir d'aquest autèntic monument musical, que es tractava d'un bloc de granit podcr·ós que l'oceà pot envestir sense somoure'!. Ha estat un encert oferir el paral·lelisme narratiu en forma de lectura en català, en un tre· ball molt primmirat però un pèl fred de jorru Dauder, contrapuntant les intervencions dc la música, amb una actuació extraordinària de Matthias Goe me que exigiria un diccionari enorme de sinònims i derivats per ex-plicitar els elogis que mereix. Amb una veu que ha agafat cos -ja no es pot parlar d'un baríton líric-. el seu cant reuneix tot el que vulgueu. Permeteu que ho resumim en aquesta explicació molt simple: l'hem sentit ja força vegades, i sempre en interpretacions de gran nivell; aquesta ho ha superat tot i amb escreix. El savi acompanyament d'Andreas HaeOiger, classe i pedigrí ben agombolats. tan1bé hi va tenir quelcom a veure. emoció continguda, així com el gust per conferir al so la be· Ilesa i el color de l'elegància que solament s'assoleix quan l'artesania d'un ofici, en aquest cas fer música, és conseqüència d'un saber llargament apr'Ofundit i assimilat. Potser posats a trobar, no direm faltes, sinó petits detalls a la perfecció, podríem assenyalar una certa discreció en el joc dels contrastos expressius o bé fins i tot l'efusió excessivament eclèctica del seu discurs. Tanmateix, la seva interpretació del Sextet en Do major op. 37 va ésser memorable pel fluir poètic d'una música escrita amb imaginació i especial gust en la distribució del contrastant caràcter colorista. 1 igualment emotiva resultà la versió del sempre benvingut Septimhzi de Beethoven que en la lectura de I'Ensemble Mediten·ain va manifestar la brillantor i l'espontaneïtat de la seva música que essent contemporània de Mozart i Haydn ja manifestava un esperit innovador i personal. MATTHIAS GOERNE, barrton. Andreas Haefliger, piano. Jordi Dauder. narrador. Romanzen aus L. Tiecks Magelone und des Graten Peter von Provence de Johannes Brahms. Lletra: poema de Ludwig neck. LICEU. 12 DE FEBRER DE 2009. per J . Comellas l cicle que per abreujar centrarem en el nom de la protagonista femenina, ¡\1/age/one, constitueix l'aportació més rellevant de )ohannes Brahms al liederisme. En tot cas, el concepte "cicle" té una exactitud definitòria insuficient , ja que de fet la base no és un aplec poètic amb unitat temàtica, sinó la transcripció musical d'un romanç, o sigui una narració oral de les aventures d'un heroi. Per tant, aquí el material no E és de base originàriament poètica, sinó narrativa, fet que suposa la submissió a un argument molt precís, mostrat en forma poemàtica a través de quinze cançons. Les giragonses del periple amorós que uneix Pere de Provença i la bella princesa Magelone de Nàpols, permeten al compositor oferir un ventall vatiadíssim de contingut musical, amb un desplegament melòdic molt ric que tradueix el caràcter de cada situació. Brahms Eclecticisme selecte ELS DIUMENGES AL PALAU. Ensemble Mediterrain. Erno Doh· nany, Beethoven. PAlAU DE lA MÚSICA. 22 DE FEBRER DE 2009. per Francesc Taverna-Bech ' origen de I'Ensemble Mediterrain es troba en el Trio que formen Daniela Jung, violí; Philip Nickel, viola, i Bruno Borralinho, violoncel, el qual amb el mateix nom va ésser fundat l'any 2002 i, d'uns anys ençà, per vocació del seus components, s'amplià amb cinc clements més: Delmar Kurig, contrabaix; Laura Ruiz Ferreres, clarinet: Eduar- L do Calzada, fagot; Renate Hupka, trompa, i Dunja Reboti, piano. En conjunt, vuit autèntics soJjstes que es reuneixen per cultivar amb autèntica vocació la música de cambra. Escoltar-los va significar retTO· bar-se amb l'esperit del concert íntim que ni aspira al pur lluïment, ni a la extraversió temperamental, sinó tot al contrari. el seu discurs revelà aquella wc 294 Una gran viola anomenada Tabea Zimmermann TEMPORADA OBC. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Tabea Zimmermann, viola. Oir.: Michael Boder. Schumann: Simfonia núm. 3, MRenana". Bartók: Concert per a viola i orquestra. Lutoslawski: Concert per a orquestra. L'AUDITORI. 6 DE FEBRER DE 2009. per Lluís Trullén -------------------------- ' Orquestra Simfònica del Liceu tornava a L'Auditori, en aquesta ocasió dc la mir del nomenat di rector musical Michel Boder. després de la seva darrera actuació en la temporada de l'O BC, que va tenir lloc el novembre de 2004. Programa ideat a mida del director alemany, en què les preferències cap al repertori del segle XX i L contemporani van quedar paleses amb la inclusió del Concert per a viola de Bartók, en la versió de Tibor Serly, i del Concert per a orquestra de LutoslawskJ. L'Orquestra Simfònica va oferir en la primera part una discreta interpretació de la Simfonia Renana de Schumann. amb moments de gran càrrega lírica però mancada de la serenitat i atmosfera contemplativa que el compositor alemany va recrear en aquesta simfonia dedicada al riu Rin, a les aigües del qual, paradoxalment, es llançà tres anys després fruit d'una profunda depressió. El Concert per a viola de Bartók suposa la darrera obra del catàleg del compositor, encara incompleta abans de la seva mort el 26 de setembre de 1946 a Nova York. Les indicacions van permetre al seu alumne Serly cloure el concert immortalitzat per Ychudi Mcnuhin. Avui dia una de les seves fidedignes divulgadores és Ta bea Zimrnermann. tal corn ja ho va demostrar en el seu enregistra· ment sota direcció de David Shallon l'any 1992. Versió impulsiva, dramàtica, punyent, de sonoritats tenyides d"una profunda expressió plàstica i tot amb un acompanyament propiciat per una orquestra acuradament dirigida per Boder. Una Zimmermann desbordant per a un Concert complexíssirn que va donar peu a una de Ics obres clàssiques del segle xx, com el Concert per a orquestra amb lïnefable "Passacaglia, toccatta e corale'" amb què es posa final a l'obra. Bravo a l'Orquestra i a un Boder que va semblar sentir-se molt més a gust en el món musical del segle xx que en el romanticisme poètic de Schumann. 21 165 'Requiem' de grans dimensions ORQUESTRA SIMFÒNICA I COR DB. GRAN TEATRE DEL LICEU.Intermezzo Programacione.s Mu.sicales. Riccarda Merbeth, soprano. lldikó Komlósi, mezzosoprano. Chri.stopher Ventris, tenor. Ante Jerkunica, baix. Dir.: Jirl Kout. Requiem de Dvorark. LICEU. 17 DE FEBRER DE2009. per Mercedes Conde Pons xisteixen múltiples condicionants que fan que la recepció d'un concert sigui d'una manera o d'una altra en funció de l'estat circumstancial dc l'oient en el moment concret del concer1. En un estat general de can~mcnt, una obra de les dimensions del Requiem de Dvorak -d'una hora i quaranta minuts de durada- es pot fer llarga i excessiva. Això no treu. però. el valor intrínsec de l'obra, ni el valor propi de la versió sentida. Valen aquests preàmbuls per justificar una certa indiferència després d'una impactant i ben treballada versió del Requiem de Dvoník, que es va fer E ------------------ extensible al públic en general, el qual no va aplaudir ni efusivament ni durant el temps que mereixien els intèrprets. S'hi va poder apreciar una impor1ant feina d'empastament orquestral, gràcies al mestralge de la il·lustre batuta de Jirí Kout. i un bon treball del Cor del Gran Teatre del Liceu - reforçat amb el ja habitual conjunt lntermezzo Programaciones Musicales-, malgrat la tendència al crit propiciada en alguns casos per la potència demanada per la mateixa partitura. Una partitura que conté el bo i millor del gust nacionalista de l'època, exemplificat en un regust folklòric en alguns dels temes melòdics emprats i barrejat amb la magnificència d'inspiració wagneriana -com per exemple al Co11[utatis- i verdiana - reminiscències directes al seu Requiem- del treball orquestral i coral. En l'àmbit vocal. doncs, les veus requerides havien de ser capaces de superar la barrera del so. No van decebre cap dels intèrprets escollits per a l'ocasió, però sí que van destacar per sobre dels altres la veu de la mezzosoprano Udikó Komlósi -de ressonàncies racials encisadoresi l'empenta del tenor Christopher Ventris. Riccarda Merbeth i Ante Jerkunica, de veus molt importants, van defensar amb solvència les seves parts. 'Cant del cigne' en clau catalana CAMBRA A L'AUDITORI. Enric Martfnez-Castignani, barfton. Ulrich Eisenlohr, piano. Schubert. l 'AUDITORI (SALA ORIOL MARTOREll). 5 DE FEBRER DE 2009. r---------------------------------~ per M. C. P. ------------------------------------ o és habitual poder gaudir a casa nostra dc recitals dc lied a càrrec d'intèrprets catalans. malauradament. Per aquest motiu, el recital que va protagonitzar el baríton Enric Martínez-Castignani a la Sala Oriol Martorell dc L'Auditoti va aplegar un nombrós públic en una sala no gaire habituada a acollir un gènere que. l<lnmateix, té trajectòria i afició en la societat catalana. El repte del baríton català era doble, en primer lloc pel fet d'actuar a "casa seva" -cosa que sempre imposa més respecte- i, en segon lloc, per ferho amb un cicle de lieder que demana plena maduresa a l'intèrpret. Scl11vanengesang (El cant del cigne) de Franz Schubert és un cicle popular i assidu tant en les programacions com en la discografia. Per N 22 166 aquest motiu resulta arriscat i difícil assolir amb solvència un nivell com a mínim acceptable, tenint en compte -més encara en la corda de baríton- les nombroses i excel·lents referències que existeixen en la memòria col·lectiva. Martinez-Castignani va dcmostrar valor i taules amb una versió molt notable que, a més, va anar de menys a més, amb moments de gran inspiració, com en Stiindchen (Serenata) sobre un poema de Ludwig Rellstab. El baríton català va iniciar el concert amb tres cançons de Schubert sobre poemes de johann Gabriel Seidl -Der Wanderer an der Mond, \Viegenfied i Bei dir al/ein- que acompanyaven l'habitualment òrfena cançó Die Taubenpost del mateix poeta que no•malment clou el, mal anomenat, cicle schubertià. Tot i no ser es- ENRIC MARTfNEZ-CA.STIGNANf tranya la reorganització de les cançons en funció de la voluntat dc l'intèrpret, la separació de les cançons en tres pelits cicles per autor -Seidl, Rellstab i Heinc- va provocar un cert desequili bri temàtic i emocional. que va acumular al fina l un excés de pesantor en el conjunt de cançons de l-leine, tot culminant amb la potent Der Atlas. Com a propines, el baríton, ja relaxat, va oferir dues belles versions del Wanderers Nachtfied 11 i Der Musensolm amb text de Goethe. El balÍ ton va donar el bo i miJJor de les seves capacitats interpretatives. amb moments de gran delicadesa tot aprofitant un bon i mesurat ús de la veu de cap. però també amb l'energia escaient en els moments req uerits. Ulrich Eisenlohr, especialista en el repertori schubertià, no va oferir aquí el millor de la seva paleta de colors. Es va mostrar poc delicat i amb un excés de rudesa que anava en detriment de l'art del baríton català. Regal cambrístic per a les orelles CAMBRA A L'AUDITORI. Duo Claret-Colom. J. Brahms. L'AUDITORI. 17 DE FEBRER DE 2009. per Josep Barcons oc més d'un any després que Lluís Claret i Josep Colom ens oferissin la integral de les Sonates per a violoncel i piano de Beethoven, la Sala 2 de L'Aud itori els tornava a acollir fel içment, en aquest cas perquè presentessin les dues Sonates que Brahms va escriure per a la formació, sumant-hi la transcripció (ja inclosa al repertori) que August Klengel féu de la primera sonata per a violí. Una integral que no es condicionava -com passa tantes vegades- a cap efemètide del composito1; sinó que celebrava els I O anys de L'Auditoti. Els contrastos entre la vigorosi tat serena dels greus i el lirisme contingut dels aguts s'evidenciaven en el cel/o de Claret ja des dels primers compassos de la Sonata núm. P I, acompanyats per l'articulació sempre precisa (i que gràcil en el tema B!) de Colom. Sense artificis ni pompa innecessària va discórrer l'exposició, represa amb bellesa majúscula després d'un desenvolupament menys clar. La mel·üfluositat del segon moviment va aparèixer en tota Ja seva transparència, esquadrada entre uns silencis fets més des de la concepció d'un Brahms sever que no pas haydnament bromista, per deixar pas al prodigi fugat del tercer moviment. tan magnífic sobre la partitura com en la versió que n'extragueren els dos intèrprets. Entre el descens cap al registre greu (a diferència de l'o· riginal per a violí) i un tempo que feia més incidè11cia en el ma non troppo que no en el villace, el p1imer moviment de la Sonata op. 78 va sonar més encalmat i plàcid que no pas impetuós. El segon moviment, un ''Adagio" també agafat amb lentitud, posava en relleu un Brahms majestàtic, gairebé eclesial, solemnitzant-nc les harmonies de coral. La moderació bellíssima i encisadora dc l'" Allegro" final cloïa una sonata entesa, en el conjunt, des d'un tarannà eminentment meditatiu. A la segona part, la Segona sonata, en Fa Major. esdevenia el punt culminant del concert, amb un plimer moviment enèrgic, un segon moviment excepcional, i una direcció fantàstica del discurs en l'endimoniat tercer moviment. En el quart moviment, la lluminositat dels passejos brahmsians per la primavera campestre vienesa s'hi deixa sentir com en poques pàgines. L Claret i Colom. en plena maduresa interpretativa, van saber-ne captar les aromes, les cadències i els colors. amb mestratge fi i atent. Fora de programa. un lied de Brahms i -sense deixar Viena- el conegut Liebesleid de Fritz KJ·eisler, amb elegància valsejada i amorosa: un regal subtil-com tot el concert-. fet des del cor, i sense embolcalls llampants ni sorollosos; d'aquells, en definitiva, que es recorden. :RM--C 294 Aplec belcantista amb veu de tible COBLA, COR I DANSA AL PALAU. la Principal de la Bisbal. Armand Franco, Llurs Pujals i Jordi Vilaró, tibles. Dir.: Francesc Cassú. "Els tres tibles". Garreta, Cassú, Bou, Basil, Saló, Pujals, Elias, Moraleda, Serra. PALAU DE LA MÚSICA. 28 DE FEBRER DE 2009. per Josep Pasq ual er posicionament social entre els instruments autòctons, al tible li ha tocat fer el paper de l'aneguet lleig. Entre l'eterna esfera dc gràcia en què viu el flabiol (un solo seu sempre triomfa) i la glòria en què s'ha instaJ.Iat la tenora (els fastos del ISO aniversari hi van ajudar molt), als tiblaires se'ls havia quedat un regust d'injustícia i incomprensió. Calia posar algunes CO· ses al seu lloc i la proposta "Els tres tibles" del Cobla. Cor i Dansa ho ha fet. El programa recorria esplèndidament múltiples línies estètiques. des del lilisme més popular de Bou i la rauxa més geniüda de Saló fins al populisme de plaça més descarnat de Pujals i l'elegàn- P cia medievalitzant de Moraleda. Tot plegat condimentat amb un trio d'asos del tible format per Armand Franco, Lluís Pujals i Jordi Vilaró, convertit en ocasions en pòquer amb la contribució de Biel Castelló. Vilaró va subjugar amb la simplicitat amb què va abordar la desbordant Gallardia de Saló i l'expressivitat amb què va dotar la serena bellesa de la Teresa de Bou, mentre que Pujals va executar una preciosista versió de Sant Pere de Roda de Francesc Basil i es va posar el públic a la butxaca exercint de divo coloratura belcantista en la seva Al meu mestre. Franco va donar vida a la versió per a cobla i tible del colorista moviment simfònic en tres temps Caprici de Joan Elias, mentre que el trio de solistes al complet va desenvolupar extraordinàries versions de la suite simfònica Tirant/o Blanc de joan Lluís Moraleda i la sardana amb variacions La mati· nero de josep Serra. La cobla Principal dc la Bisbal va oferir les obres amb bellíssims contrastos d'intensi tat sonora i amb un ritme més pausat, i per tant més degustat, del que li és habitual, tot i que la batuta dc Francesc Cassú va maldar per obtenir un discurs lineal coherent (aspecte força evident en la fragmentada i desestructurada versió que va oferir de la Matinada de juli Ga1reta) i un equilibri entre cordes adient, cosa que va afectar la lluïssor d'algunes escenes dels solistes. No obstant això, el geni interpretatiu inherent a La fonnació, arrauxat i rotund, va ser determinant en l'apartat més espectacular del programa, que va provocar el deliri, tant dels seus incondicionals com dels qui no li ho són tant. Malgrat tot. el millor moment de la nil el va capitalitzar la primera audició de la sardana Plenitud de Francesc Cassú. delicada en l'expressió, rotunda en el missatge, màgica en la intenció. 23 167 Recordant els Lamote de Grignon COBLA, COR IDANSA AL PALAU. Cobla Sant Jordi-Ciutat de Bar· celona. Dir.: Xavier Pagès. Joaní Ricard Lamote de Grignon, X. Mont· salvatge, Xavier Pagès, Joan Josep Blay, Joan llurs Moraleda. PALAU DE LA MÚSICA. 7 DE FEBRER DE 2009. per F. T.-B. a Xl temporada de Co· bla, Cor i Dansa al Palau va començar amb un re· llevant conceti en què la Cobla Sant jordi-Ciutat dc Barcelona. dirigida per Xavier Pagès, que n'és el cotitular, va oferir una important selecció d'obres del repertori sardanístic. Els excel·lents músics de la Cobla Sant jordi van interpretar amb profunda musicalitat i vigorosa vitalitat un programa d'interessant contingut musical, que Xavier Pagès dirigí amb gest segur, mai teatral però sí L eficaç, que imprimia caràcter i claredat al discurs de les obres. Vetitablement, joan Lamote de Grignon i el seu fill Ricard configuren una veritable constel·lació de la música catalana i naturalment la seva aportació al gènere exclusiu de la cobla assoleix fites d'alt nivell. Potser el pare, amb presència d'unes poques sardanes en el seu catàleg, ens fa lamentar que no hagués compost amb més dedicació al gènere sardanístic, ja que la seva música a més de posseir immarcescible bellesa, corprèn per la seva inspiració espontània i un vitalisme expressiu innegable. Mentre que Ricard Lamote se'ns manifesta amb una música dc personal volada poètica que impressiona per la solidesa de la seva vessant arquitectònica. És així com les seves sardanes bellament melòdiques, sense artificis i sempre lluminoses per una instrumentació admirablement equilibrada, ens impacten per la imatge autènticament simfònica que manifesten. De les sis sardanes que es van interpretar, aquestes qualitats van assolir relleu especial en Sant Elm i Amical. I en aquesta audició realment brillant podem dir que Ja resta de les obres escoltades no quedaven enrere de la música d'aquests dos compositors. Així, el Madrigal en fonna de sar- dana de Montsalvatge va respirar aquella fina ironia i singularitat en la ÍJlStrumentació que alena en la producció d'aquest compositor. Mentre que Ceraúnía de Xavier Pagès ens interessà per la seva equilibrada arquitectura, pel seu joc d'una música contrastant i un lirisme de notable elegància. Per la seva banda, Lleugerament borratxo de j. ). Blay va sobresortir per la seva vital vena humorística expressada amb hàbils coloracions instrumentals. I com a cloenda de la primera part es va escoltar La rosa dels vents, una de les magistrals aportacions de Joan Lluís Moraleda, en què la cobla es tractada no solament amb coneixement de tots els seus recursos instrumentals. sinó amb una imaginació d'extrema espectacularitat. ------------------------------------------------------------------------------------------------- Bateig prometedor ORQUESTRA DE CAMBRA DE GRANOLLERS. Cor de Cambra de Granollers. Maria Juan, viola. Dir.: Manuel Valdivieso. Wolf, Vaughan Williams, E. Halffter. TEATRE AUDITORI DE GRANOUERS. 15 DE FEBRER DE 2009. per Xavier Chavarria ----------------------------- anuel Valdivieso va ser el director convidat d'aquest concert, que havia de servir per presentar en públic una nova formació coral de caràcter semi professional, el Cor de Cambra de Granollers, integrat per 16 cantaires experimentats i molt ben dotats, en què es reconeixen moltes (potser massa) cares conegudes, cantaires habituals en altres cors de nivell del nostre M país. L'encarregat de tirar endavant el projecte és josep Vila i jovet; u11 director que s'està consolidant entre els millor-s del país: la qualitat dels cors que dirigeix en són la millor prova. El repertori escollit, però, no va atorgar el protagonisme que mereixia una posada de llarg com aquesta: el flamant Cor de Cambra de Granollers només va poder lluir les seves credencials a la primera part, i en dues Doble concert per a orquestra IBERCAMERA. Royal Philharmonic Orchestra. V. Hagner, víolf. A. Forsyth, violoncel. Dir.: P. Zukerman. Elgar, Brahms, Txaikovski. L'AUDITORI. 9 DE FEBRER DE 2009. per M. C. P. a Royal Philharmonic Orchestra, fundada per Sir Thomas Beecham l'uny 1946, va ser la protagonista absoluta del programa ofert dins la vint-i-cinquena temporada de concerts d'lbercameru. Un concert en què, malgrat la presència d'una obra de despuntament solista com és el Doble concert per a violí i violoncel i orquestra en La menor de )ohannes Brahms, el rendi- L 24 168 ment sonor orquestral va estar molt per sobre del de les dues intèrprets solistes, ja des del mateix inici, amb la interpretació de la Serenata en Mi menor op. 20 d'Edward Elgar. L'orquestra va obrir foc amb una elegíaca versió de l'esmentada serenata, en què va mostrar per què és considerada una de les orquestres amb un segell timbric -sobretot en la secció de cordes- més característic. El obres poc vistoses, tot i la seva categoria musical. Van obrir el concert, a cappel/a, amb quatre de les Sis cançons espirituals d'Hugo Wolf (per què no les van cantar totes?), en què el Cor va mostrar un so inle· ressani i una admirable solidesa en unes peces molt delicades i compromeses. tècnicament i d'afinació. L'Orquestra de Granollers es va afegir a la suite Flos Campi de Vaughan Williams. per a viola, cor i orquestra: Maria )uan va resoldre la part de solista amb dignitat però poca btillantor, i el Cor va complir amb correcció les seves migrades i poc vistoses intervencions. I dissortadament, aquí va acabar la seva participació: haurem d'esperar millors ocasions o algun concert a cappella, per confirmar Ics bones sensacions que ens va deixar el nounat Cor de Cambra. J.:Orquestra va assumir la segona part amb un plat únic molt atractiu i poc habitual: la Sinfonielfa d'Emesto Halffter, obra de tall clàssic però de llenguatge agosarat, vigorosa. vibrant, colorista, plena de matisos i amb una instrumentació rica i exigent. Manuel Valdivieso, amb la seva precisió i convicció habituals, va encomanar entusiasme als músics i en va treure un rendiment excel·lent: tret d'algunes indecisions en l'endimoniada "Pastorella" inicial, i una certa rigidesa rítmica, l'Orquestra va sonar a un bon nivell i amb destacadíssimes intervencions solístiques dels primers faristols de la corda: Cristian Benito, violi; Anna Costa, violoncel, i Esteve Colomés, contrabaix. "Largetto" de la serenata va ser un dels moments més excelsos d'un concert, tanmateix, desigual. Aquest fet es va produir per la presència de dues solistes de tarannà musical infedor al requerit per a un concert com el ja indicat del compositor alemany. Això no vol dir que el nivell musical de la jove violinista Vivianc Hagner i la violonceHista -i esposa del director israelià- Anuinda Forsyth fos mediocre, però sí que l'energia que exigeix aquest concert no es va poder pet'CCbre en cap moment en una versió en què Ja Royal Philharmonic es va desfer en ímpetu sonor, no pas -per molt que es pogués pensar- en excés de volum. Si a aquest fet s'afegeix la impecable factura d'una Simfonia núm. 4 en Fa menor de Piotr Ílitx Txaikovski -en què Pincbas Zukerman va anar més a redós que no pas a l'avantguarda en la seva tasca com a director- de patetisme encara més accentuat que la simfonia coneguda amb aquest mateix apeJ.Iatiu, es pot afirmar sense paHiatius que el protagonisme absolut va recaure en la presligiosa formació orquestral, hereva de la tradició més purament anglesa. Per aquest motiu, si ja la Serenata d'Eigar havia sonat gloriosa, el regal del passatge més apassionat de les Variacions Enigma del mateix compositor. Nimrod, com a propina, va acabar amb la Lotal rendició del públic assistent. Prim.era trobada oberta del uartet Casal a l'Escmla El Quartet Casals acosta el seu treball als participants en la primera de les trobades obertes organitzades per l'ESMUC spectes clau com l'afinació i els protocols de funcionament associats a una formació prou estàndard com és un quartet de corda. Els membres del Quartet Casals, professors de I'ESMUC. van parlar abas tament sobre aquestes qüestions dc mane1·a rigorosa però igualment distesa en el marc de la primera de les dues trobades programades dins aquest curs acadèmic per I"ESMUC i obertes a estudiants i professors de les escoles de música i conservatoris de Catalunya. explicitant així la voluntat d'acostar l'activitat fo1mativa que es realitza a I'ESMUC. El primer dels encontres va tenir lloc del 16 al 18 de febrer passat, a l'aula de Cor i d'Orquestra de I'ESMUC, arti· culat en sis sessions; el proper es realitzarà el mes dc ju liol vinent i tindrà un component molt més pràctic. De nou. tindrà un caràcter gratuït. Vera Martínez Mehner i Abel Tomas RcaJp. violins; Jonathan Brown, viola i Arnau Tomas Realp, vio- A 11ESMUC, denou al saló Estudia i a Aula 2 ' L loncel van utilitzar diversos exemples pràctics per argumentar com, com a quartet, es troben ja en un moment de maduresa . Superada l'obsessió inicial de sonar de mane ra compacta, Abel Tomàs va explicar el perquè de la priorització actuaJ a temes com el fraseig i la respiració, així com la mateixa voluntat d'esdevenir grans intèrprets, dominadors, per tant, dels seus respectius instruments. Sobre l'experiència de mostrar en públic els seus hàbits interns, Vera Martínez ho va valorar de manera positiva, "malgrat fer-se estrany. És la pri- mera vegada que practiquem, de manera intensiva, una activitat d'aquest tipus. Fer partícips els altres d'aquelles pors que has anat superant pot servir-los, també, per avançar musicalment", va afegir. I per fer-ho, res millor que la praxis. Entre els exemples sonors, alguns clàssics que, en mans dels Casals, prenen un nou alè, com l'excel·lent Quartet op. 59, núm. 1, en Fa Major "Rasumovsky" de Beethoven. Escola, conjuntament amb l'Institut del Teatre, ha participat de nou en la darrera edició del saJó ESTUDIA que ha tingut lloc del 18 al 22 de març passat a Fira de Barcelona. La proposta expositiva ha inclòs bona part dels elements aud iovisuals trebaJlats dan·erament per ambd ues institucions i ha comptat amb la direcció de l'escenògraf i professor dc I' IT, Ramon Simó. Pel que fa a la fira AULA de Madrid (cele brada del 25 al 29 de març), la participació d'enguany s'ha concretat en l'actuació d'un conjunt d'alumnes de l'ESAD (Escola Superior d'Art Dramàtic-l'Institut del Teatre), de la Jove Companyia de Dansa IT Dansa, d'un conjunt d'estudiants del Conservatori Superior de Música del Liceu i d'un conjunt d'estudiants de l'ESMUC (del departament de Jazz i Música Moderna, amb els professors Oriol Saña i Ignasi Zamora al capdavant). Els estudiants de les tres institucions van actuar els dies 27 i 28 de març, respectivament, a l'escenali central del Ministerio de Educación, Política Social y De porte. ACTUALITAT i{.j!,iiii ~liurament de les beques Victoria de los Angeles als estudiants de l'ESMUC es estudiants Ana Femandez, Laia Frigolé, Marta García, Christina Koch, Anna Brull -en absència seva, va recollir la beca Sheila Grades-, Eulàlia Fantova i la mateixa Sheila Grados van recollir el lO de març passat dc mans de la presidenta de la Fundació Victoria de los Àngeles, Helena Mora, els talons acreditatius de la beca que han obtingut per gentilesa de la Fundació, amb el patrocini de l'Ajuntament dc Barcelona. Aquestes beques de perfeccionament, adreçades als estudiants de cant i als pianistes especialitzats en l'acompanyament de cantants, es lliuren anualment als estudiants de I'ESMUC que en superin els requisits, recollint així la voluntat de la mateixa Yictoria dc los Àngeles de donar suport als músics joves. D'altra banda, els estudiants de l'ESMUC becats per la Fundació han participat en l'enregistrament Victoria de los L Angeles canta a Nin. Amb obres de Joaquín in Culmell i joaquín in Castellanos interpretades per Victoria de los Àngeles i pels alumnes de l'ESMUC becats per la Fundació Yictoria de los Àngeles, aquest nou CD d'homenatge, editat per Columna Música, acaba de sortir al mercat. Els estudiants que hi han participat són: Anna Brull, Marta García Cade- na, Laia Frigolé. Chtistina Koch, Eulàlia Fantova. josep Ramon Olivé. Sheila Grados, Jorge Abarza i Begoña avatTO. tots ells acompanyats pel pianista i professor dc I'ESMUC, Alan Branch. L'enregistrament, realitzat a l'aula dc cor dc l'Escola el mes de desembre passat, ha estat realitzat pels també professors dc l'Escola. Ferran Connngl\,! \O -,. ~ (\ .....~ Enric Giné. El graduat Víctor de la Rosa, a la final de l'Orquestra Youtube l clarinetista i graduat per l'ESMUC, Víctor de la Rosa, ha estat l'únjc catnlà que va accedir a la final del concurs per formar part de la primera orquestTa mundial a Internet, l' Orquestra Simfònica de Youtube. Un tribunal format per músics de l'Orquestra Simfònica de Londres, la Filharmònica de Berlín i la Filhatmònica de ova York, entre d'altres, van ser els encarregats de seleccionar els finalistes seguint criteris de qualitat i originalitat. A la fase prèvia d'aquesta eliminatòria també hi va accedir el clarinetista i graduat per l'ESMUC, Gener Salicrú. E I El proper 15 d'abril, de la Rosa actuarà al Carnegie Hali de Nova York, sota la batuta de Michaellïlson Thomas, titular de l'Orquestra Simfònica de San Francisco. L'Orquestra Simfònica virtual ha rebut més dc 3.000 audicions en vídeo procedents de més de 70 països dels cinc continents. El pianista Émile Naoumoff realitza un seminari intensiu a l'ESMUC ' Escola va proposar un seminari amb el pianista Émile Naoumoff obert a tots els professors d'escoles de música i conservatoris i estudiants de grau superior de música. El curs, gratuït per als estudiants i professors de l'ESMUC així com per als professors de centres associats a I'ACEM. l'EMIPAC i l'Associació dc Conservatoris de Catalunya, va tenir lloc del 16 al 20 dc març passat, a l'ESMUC i va incloure, a més de diverses classes magistrals, un concert realitzat en col·laboració amb l'Institut Francès de Barcelona que va servir per acostar al públic la mirada d'aquest prestigiós intèrpret sobre les obres de Bach, Fauré, Dupont, Boulanger (autèntic leitmotiv del seminari) o Blancafort, entre altres. L Secció a cura de R.M. , if).:Ciij ARTICLE L'estudi de la producció sonora en el paleolític superior Per què estudi ar el fenomen sonor en una època tan pretèrita? la imatge del xiulet de falange de ren es va trobar a la Cueva de la Güelga. a Cangas de On ls. Astúries per JESÚS SALIUS I GUMÀ n el mercat musical actual podem trobar abundants propostes de concerts, enregist1·aments i literatura musical variada, i entre aquests productes podem llegir i escoltar infinitat de composicions d'orígens i moments diferents. Més concretament, entre aquestes músiques acostu mem a trobar composicions contemporànies de tot tipus i composicions antigues que abracen períodes que van des de l'edat medieval fins a arribar al mateix segle xx. Tanmateix, dins d'aquesta generosa oferta no trobarem música anterior a l'edat medieval i menys encara referències a una suposada ''música" de l'època prehistòrica. Aques ta situació es deu al fet que habitualment s'acos tuma a tenir en compte aquella música que ha quedat registrada gràficament, és a dir, que ha estat escrita en les diverses notacions musicals més antigues fin s a arribar al nos tre conegut pentagrama. És per això que, tol i els abundants estudis etnomusicològics, s'han desatès no només les músiques molt pretèrites de tradició àgrafa, sinó també algunes músiques més modernes que han prescindit de la notació i que s'han desenvolupat gràcies a l'oralitat. A tot això cal afegir que quan la musicologia pretén fer recerca sobre la producció de sons en el paleolític superi01~ l'estudi esdevé molt més complex. I aquest és el cas que ens ocuparà en aquest article, que en definitiva pretén fer entendre per què ens pot interessar conèixer la producció de so en aquesta època tan llunyana. pressions estètiques, fms aleshores molt localitzades i anlades. Les troballes aparegudes a partir d'aquesta època es troben molt abundosament i arreu. Una de les hipòtesis enteses com més raonables, si es creu que es va produir, és la que sustenta que hi va haver un canvi cognitiu molt significatiu en els humans d'aquella època. L'adquisició d'unes noves capacitats cognitives haUJien donat peu, en els éssers que les van experimentar, a una pro liferació ràpida dc mostres que anomenem artístiques. Tanmateix, aq uest model "sobtat" de l'aparició de l'art s'enfronta a un altre model anomenat ·'gradual" i, és clar, aquest defensa el contrari. Si veritablement es pot assegura r que hi va haver un canvi cultural humà, aq uest es va produir entre el paleolitic mitjà i superior. I és entre l'època de la cultura de l' Aurinyacià 1 i la del Magdalenià que podem trobar diversos exemples d'art evolucionat que evidencien aquest canvi quantitatiu i qualitatiu. Concretament. la successió de les cultures situades en el període d'aquest canvi sobtat de l'expressió artística s'acos- er què en el paleolític superior? Per situar-nos és important explicar que el paleolític s uperior és un període prehistòric que s'estén entre l'any 33.000 aC i el 9.000 aC aproximadament. Això ja ens dóna dades per entendre la llu nyania en el temps i la di ficu ltat afegida que té la recerca musicològica centrada en aquestes cultures tan antigues. Per entendre per què uns pocs musicòlegs fem recerca en aquesta època, cal saber primerament que si tenim en compte les troballes arqueològiques d 'ara fa uns 40.000 anys, se'ns evidencia que alguna cosa va passar en el camp dc Ics ex- Fins a la dècada dels anys vuitanta no trobem el que es podria definir com a arqueologia musical, plantejada com a disciplina pluridisciplinària. E P 4 tumen a establir en una seqüència que comença des dels 30.000 anys del període de I' Aurinyacià als .28.000- 18.000 del Gravetià, els 22.00018.000 del Solutrià i els 18.000- I 0.000 del Magdalenià aproximadament. Tanmateix, quan hem de situar aquestes cultures geogràficament, cal tenir en compte que estem parlant d'àrees limitades, com són les coves del Solutrià i del Magdalenià, poblades en un moment determinat a causa d' un condicionament del clima d'aquella època. O, més concretament, podem parlar de l'Aurinyacià com una època encara molt condicionada per la glaciació, fet que explica que trobem restes d'aquesta cultura només en la zona del sud de l'actual Estat francès i al nord dc l'Estat espanyol. Tot i això, cal utilitzar aquestes dades amb molta prudència per no caure en el determinisme, ja que sempre apareixen noves dades que poden posar en dubte certes afirmacions rotundes. Aquest canvi sobtat o gradual en l'expressió artística del paleolític superior entenem que també va comportar altres capacitats d 'enorme importància per a l'adaptació dels éssers humans, com podrien ser també les possibilitats comunicatives des d'una perspectiva paleontològica i sociobiològica. Aquestes perspectives ofereixen una hipòtesi que relaciona no una seqüència natmal en general sinó el mateix origen de l'art com a origen del llenguatge. I és en la producció de sons, en el llenguatge i la comunicació, que la musicologia pot i ha de fer recerca. ns manca una metodologia concreta i adequada per fer recerca. Quan des de la musicologia es pretén realitzar una recerca en èpoques tan pretèrites, un dels principals inconvenients és la manca de treballs o recerques prèvies: n'hi ha pocs, però n'hi ha. Els tre balls propis de la musicologia comparada, ja desenvolupada durant la primera meitat del segle xx en són els primers referents. Au- E 1 J l J ARTICLE iJj~liij i j tors com Hornbostel, Sachs i Shaeffner van desenvolu par un treball en el qual l'analogia i sobretot la classificació de músiques i d'instruments musica ls varen ser els principals elements metodològics que pretenien, entre d'altres coses, cercar els orígens de la música. Després. fins a la dècada dels anys vuitanta no trobem el que es podria definir com a arqueologia musical, plantejada com a disciplina plutidisciplinària (en les recerques referides a la "música'' de l'època prehistòrica trobem que els estudiosos són bàsicament arqueòlegs). Noms com Dauvois, Buisson o Ma linows ki provenen de la paleontologia i, és clar, tot i fer unes bones recerques van desatendre una perspectiva musicològica adequada. I finalment hi ha, paral·lelament a l'arqueologia musical, el que anomenem l'arqueomusicologia, és a dir, l'especialitat musicològica que fa recerca en les cultures musicals antigues amb plantejaments, també, arqueològics. En aquesta especialitat trobem el nom destacat de Casja Lund, la qual ha plantejat noves maneres de catalogar l'objecte "musical" (LUND, 198 1: 247), deixant una mica enrere la coneguda cata-logació de Sachs-Hornbostel. Tanmateix, el plantejament de l'arqueomusicologia es queda a les portes de definir el context de molts dels objectes productors de so. A tot això, a més de la manca d'una metodologia assentada i concreta, hi ha també poc material arqueològic catalogat com a objecte productor dc so. És a dir que tradicionalment l'arqueologia no ha mostrat gaire interès o capacitat per reconèixer o catalogar objectes que haguessin pogut tenir alguna relació directa o indirecta amb la producció de sons, excepte aquells objectes evidents com les flautes 2 d'os. Per tant. fer recerca musicològica en el paleolític no és una tasca fàcil, ja que bona part del camí metodològic encara s'ha dc recórrer i definir. om es pot afrontar una recerca en el context del paleolític? )a hem pogut llegir com anteriorment parlàvem de la coincidència en el temps de diferents maneres d'afrontar la recerca de la ·'música .. en la prehistòtia. Així doncs, també hem pogut veure com les mateixes paraules arqueologia, música o musicologia es combinaven o formaven una nova paraula sumant-se les unes a Ics alt res. com és el cas del vocable arqueomusicologia. Per tant, és evident que la suma de diferents especialitats ha acabat definint la norma de treballar de manera interdisciplinàtia en la recerca musicològica aplicada a la prehistòria. Disciplines com l'etnologia o l'antropologia, l'etologia i l'etnomusicologia, entre d'altres, se su- C mena l'arqueologia i a la musicologia per poder assolir de manera plausible i adequada uns mínims resultats en les recerques situades en la prehistòria. Tanmateix, això no és fàcil, ja que el treball qualitatiu sorgit de la discussió i valoració dels especialistes de diferents disciplines comporta no arribar sempre a les mateixes conclusions. Això es pot solucionar en part evitant la participació directa i en el mateix moment de tots els especialistes implicats, i així la valoració qualitativa la pot ponderar el mu- concepte que tenim de música. Tot això és necessari pel fet que el concepte que tenim del vocable "música'' no sempre ha estat tan universal com molta gent es pensa. De fet. avui dia encara hi ha cultures3 que no tenen el concepte de .. música" en el seu llenguatge, i si partim d'aquesta premissa. hem de ser molt prudents en definir com a "música" tota producció de sons, i més quan es pot localitzar en una època com la del paleolític superior. Una de les eines que utilitzarem si Xiulet. troballa arqueològica feta a les coves de Serinyà, al Pla de I'E.s tany sicòleg i evitar d'entrar en discussions massa constants i allunyades que poden impedir el desenvolupament adequat d'una recerca, i en delïnitiva faci litar la producció i la inclusió d'una perspectiva pròpiament musicològica. Per tot això, la metodologia de la recerca musicològica aplicada a l'època del paleolític esdevé problemàtica i presenta dificultats importants. I la pd mera dificultat és saber fer un ús adequat del llenguatge. En aquest sentit, si us hi heu fixat, quan utilitzem la paraula música en molts casos ho hem fet entre cometes, o si de cas hem utilitzat l'expressió producció de so11S per (er referència a qualsevol activitat propera al La suma de dllerents especialitats ha acabat definint la norma de treballar de manera ll1terdisciplblària en la recerca musicològica aplicada a la prehistòria. hem dc dotar de context certes troballes arqueològiques que ens evidencien possibles produccions de so realitzades en el pa leolític superior, serà l'analogia. Aquesta és una eina criticable però també interessant. ja que ens pot ajudar a bastir un context plausible que aporti un coneixement. ni que sigui aproximat, sobre l'objecte estudiat. I amb referència a l'analogia. us presentem la figura del musicòleg Walter Wiora~ (WIORA, 1962: 2-3) el qual ja expressava la necessitat d'utilitzar l'ana logia per tal d'ampliar els contextos dels objectes productors dc so del paleolític. Wiora ja dcdel que pomanava anar més enllà dria ser una adjudicació senzilla i plausible de la funció d'alguns objectes productors de so. per exemple dels xiulets o reclams de caça. Per tant, aquest musicòleg proposava estudiar la possibilitat d'ampliar les funcions i finalitats tenint en compte que els xiulets podien tenir també una significació ritual i xamànica. Wiora. per donar cos i sostcnibilitat a aquesta hipòtesi, proposava utilitzar l'analogia amb les cultures cxistcnLs que encara utilitzaven xiulets semblants als de l'època paleolítica, és a dir, demanava tenir molt en compte els estudis etnomusicològics per dotar d'un context més ampli l'objecte productor de so del paleolític. Tanmateix, aquest plantejament de Wiora el contrastem s i{j .~ (iij ARTICLE prudentment amb el de Simha Arom (A ROM, 2007: 85); aquest reconegut ctnomusicòleg ja adverteix que en les pràctiques provinents de temps i civilitzacions antigues diferents podem trobar que les "músiques" són variades sobre el pla de les funcions a les quals responen. I així també podrem veure com Ics representacions que les generen també varien i es diferencien dels objectes a les quals fan referència, dels materials i processos que hi han intervingut, i de les formes mitjançant les quals s'expressen. En definitiva, remarca que per generar '"música" cada àrea geogràfica privilegia un cert nombre de constituents i de processos diferenciats. Per tant, és clar que l'analogia serà una bona eina per apropar-nos a les cultures molt antigues, sempre que utilitzem Ics comparacions amb prudència, ja que no només la llunyania geogràfica ens ha de condiciona r, sinó que també la llunyania en el temps ha de ser un element per tenir molt en compte abans dc fer qualsevol asseveració. uines evidències de producció de so en el paleolític superior trobem a Catalunya? A Catalunya tenim constància de pocs objectes productors de so pertanyents a cu ltures prehistòriques. Per exemple, comptem amb corns fets de cargols de mar trobats a Gavà (Baix Llobregat) en un jaciment pertanyent a l'època neolítica. 5 O per una altra banda tenim el que ha estat identificat com un petit "xiulet", fet d'os, (SOLER, GARCfA. 1995), el qual ara per ara resulta ser l'objecte productor de so més antic trobat a Catalunya i que pet1any a la cultura de I' Aurinyacià, situada en el paleolític superior. Aquest ''xiulet" va ser trobat al Pla dc l'Estany a les coves de Serinyà i és un dels exemples que han restat pendents. lins ara. de ser estudiats per la musicologia. En aquest moment aquest xiulet està sent objecte d'una recerca musicològica, per part del modest autor d'aquest article. Així doncs ja estem aplicant el model metodològic que abans hem explicat, per tal d'oferir diverses propostes plausibles sobre el context social i cultural en el qual es fe ia servir aquest objecte. I, per tant, ja estem uti litzant Ics dades arqueològiques i l'analogia amb recerques etnomusicològiques com a eines bàsiques. Q n conclusió. Encara que fer recerca musicològica en èpoques tan pretèrites com ho és la del paleolític superior acabi sent quasi una quimera, creiem important fer assaigs per tal d'ampliar el coneixement referent a la producció sonora, que tant relacionem amb allò que entenem com a música. Esperem que aquestes recerques, encara incipients al nostre país. es E 6 ESMUC - -..-"· - -- .... . . - \ . . -~ ·. -U .... -·.... --.. .. o ' '<l••••••e .. ,,, ··-............. '· ... Flauta d'os trobada a la cova d'lsturitz. situada al prirlncu atlàntic, a França vagin desenvolupant i entenent amb Ja normalitat amb què ja s'estan duent a terme en països com els Estats Units, França i Alemanya, entre d'altres. Cal, doncs. perdre la por al fracàs científic i obrir nous camins en el camp de la recerca musicològica del nostre país. En part, fent aquest tipus de recerca do- narem més sentit i contingut a molts objectes oblidats en vittines de museus poc visitats, i en part de ben segur que descobrirem que tenim més patrimoni cultural que ens pot donar peu a adquirir nou coneixement sobre allò que possiblement van ser els inicis del que ara entenem com a música. BIBLIOGRAFIA -AROM, S; ALVAREZ-PÉREYRE, F. (2007). Précis d'etnomusicologia. CNRS Éditions. Paris. -BUISSON, D. ( 1990). "Les flíites paléolíthiques d'lstlllitz (Pyrénées-atlantiques)". La pluridisciplinari té en archéologie musica/e. Vol. I. p. 151-206. Paris. -CELA CONDE; C. ). i AYALA, F.). (2006). Senderos de la evolución humana. Alianza ensayo. Madrid. -DAUVOIS, M. ( 1990). "Les temoins sonores paleolhitiques". La p/uridiscip/inarité en archéologie musica/e. Vol. I. p. 151-206. Paris. -GARCIA PETIT, L. (2002). "Els ocells del quaternari". Els vertebrats fòssils del Pla de l'Estany. Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles. Vo l. 23. p. 87-104. Banyoles. - HORNBOSTEL, E. M. ( 1905-6). "Die Probleme der vergleichenden Musikwissenschaft." Zeitschrift der intemationafen Musikgesellschaft: traducció de Hornbostel Opera Omnia. The Hague: Nijhoff. -LUND, C. ( 1981 ). '' Archaeology a nd Musical Instruments". World Archaeo/ogy, Vol. 12, núm. 3, p. 246-265. - MALlNOWSKl, T. ( 198 1). "Archaeology and Musical Instruments in Poland". World Archaeofogy, Archaeology and Musical Instruments. Vol. 12. núm. 3, p. 266272. -NAITIEZ, }. }. ( 1999) "lnuit Throat-Games and Siberian Throat Singing: A Comparative. Historical, and Semiological Approach''. Etlmomusicology. University of lllinois Press on bchalf of Society for Ethnomusicology. Vol. 43, núm. 3, p. 399-418. -SACHS, C. ( 1940). The history o f musical instruments. New York: W. W. Norton. -SALI US GUMÀ, J. (2006) "Arqueomusicologia. Musicarqueologia" Re11ista Dionysos. Núm. 10. Vilafranca del Penedès: Museu de Vilafranca. Museu del Vi. p. 46-53. -SOLER MASFERRER,N: GARCÍA PETIT,L. ( 1995). "Un probable xiulet paleolític a Davant Pau (Serinyà, el Pla de l'Estany)". Cultures i Medi de la Prehistòria a l'Edat Mitjana. X Col·loqui Internacional d'Arqueologia de Puigcerdà. Institut d'Estudis Ceretans. p. 195-206. Puigcerdà. -WIORA, W. ( 1962). "La musique à l'époque de la peinture paléolithique". journaf of the lntemationa/ Folk Music Councif, Vol. 14. p. 1-6. NOTES V!ltl desenvolupar diverses fuses culturals i entre elles el Perigordià, l'Aurinyacià, el Solutrià i d Magdaleniit. 2. Les nautes d'lsruritz són un bon exemple d'evidència que demostra que algunes cultures paleolítiques utilitzaven instruments de vent per fer sons. 3. Per exemple, en la cultura dels inuit, quan les dones es quedaven soles perquè els seus ho· mes eren fora de cacera. aquestes s'entretenien fent uns cants de gola. Aquest tipus de cant en la cultura inuit sempre s'havia entès com un joc, mai com una realització dc música (NAT'TI EZ. t999). 4. Tanmateix l'article té clements criticables, ja que cal tenir en compte que es va realitzar en un moment encara molt incipient per a la recerca arqucomusicològica. S. Els corns marins són objectes productors de so, aeròfons, que funcionen fent vibrar el llavi sobre l'embocadura, la qual s'aconsegueix tallant l'extrem més estret d'aquests. Aquests objectes sonors produïen una o dues notes (BOSCH I.; MUNS ).; ESTRADA A., t999). 1. En uquest període es Jesús Salius i Gumà és professor del Departament de Musicologia de I'BSMUC durant el curs 2008-2009 i actualment està realit:ant Wlmàster en recerca musicològica a la UAB, tot realit:ant w1a recerca sobre la producció de sons en el paleolític superior. IAGENDA Activitats IJj,i,iilfj abri l200 9 Els concerts de l'Acadèmia (Ja edició) (L'Auditori. Sala Tete Montoliu. Lepant, ISO. Barcelona). Entrada gratuïta, fins a esgotar localitats. Dimarts, a les 19 hores Dia 21. Improvisacions per a piano sol. Amb Karst de Jong (piano) i Concert dc Harry Sparnaay i el Trio Phonos: Harry Sparnaay (clarinet baix), Peter Bacchus (flauta) i Jean Pierre Dupuy (piano). Obres de Carlos Silva, Oriol Saladrigucs i Roderik de Man. Cicle de jam sessions Dia 18, 20 h. Cantina de l'ESMUC. Coordinat per Josep Perxés. Consulteu el blog del cicle de concerts de I'ESMUC. Per a més informació: www. esm uc-conc:ertsacademi a. blogspot. com/ Aquest programa pot estar subjecte o canvis d'última hora. Classe magistra l d e vioH Dia 2, de I S.30 a 19.30 h. Aula de cor. S e minari de recerca e n investigació mus ical Dies I i IS, d' l1 a 14 h. Aula 353. A càrrec de Christian Tetzlaff. "Processos d'innovació''. A càrrec dc José Tejada. Dia 22, d' 11 a 14 h. Aula 353. Semina ri de didàct ica Dia 1, de 1S a 18 h. Aula 352. "La investigació qualitativa en educació: bases, metodologies". A càrrec de Marcos Antonio Latorres. "Funció docent: rols i competències del professorat". A càrrec de Claudio Forcada. Dia 29, d' I I a 14 h. Aula 353. D ia lS, de 15 a 18 h. Aula 3S2. ''La investigació experimental-qu anti tativa en educació musical''. A càrrec dc javier Duque. "Didàctica de la improvisació". A càrrec de Francesc Capella. D ia 29, de 15 a 18 h. Aula 352. Seminari de mus icologia Dia 20. de 18 a 21 h. Aula 355. "Body Percussion". A càrrec de Keith Terry. "Villancicos de negro''. A càrrec de Josep Pujol. Per assistir a les conferències, els seminaris i les classes magistrals que ofereix l'Escola Superior de Música de Catalunya, cal inscriure-s' hi prèviament. Per fer-ho, cal adreçar-se al departament que organitzi l'activitat corresponent. Podeu consultar totes les activitats de l'Escola a www.esmuc.cat 7 ESMUC Dav id, Hernandez TENOR I ESTUDIANT DE L'ESMUC "Si la teva personalitat creix, madura , es fa adulta, la teva veu també s'hi fa" Amb 26 anys, i a punt de finalitzar els seus estudis s uperiors el mes de juny vinent, sola la tutela de la mezzo i professora de l'ESMUC, Mireia Pintó, David Hernfmdez té un munt de projectes en cartera. D'entre els més immediats, participa r en el muntatge que dirige ix Martin Gester, tit ular de Le Parlement de Mus.iqu e, i que el portarà a interpretar el rol d'Oronte a l'òpera A l cina de Haencl el. Hern{mdez ens parla dc present i, so bretot, de futur alhora que vaJora prou positivament l'escena operística actuaL El seu trebal l amb Xavier Puig, Salvador Brotons, David Guind ano, David Galvez, Leonardo García Alarcón, Gabriel Garrido, Esteve Na bona i David Cata lunya n'és eJ baròmetre. per RUT MARTÍNEZ 8 ESMUC - Acabes d'aq uí a molt poc. Suposo que de us estar centra t e n la realització del teu projecte final. Com l' has e nfocat? - He traçat una mena dc recorrcgtll al llarg dc tres segles que planteja un debut a l'entorn de com s'ha desenvolupa!. variat, ampliat la veu de tenor. Tot vist des de l'experiència que he adquirit a I'ESMUC en els darrers quatre anys així com de les activitats professionals que he unat desenvolupant. El repertori d'estudi és també prou variat: des de Mon tcverdi a Brillen. -Alguna conclusió, ja? - Sí: que no ha variat tant l'escriptura de la música, sobretot de la música pensada per a la veu de tenor. com per a no poder interpretar un i altre estil en bones condicions, partin t d'una bona preparació voca l, és clar. Sí. però, apareixen més dificultats quan ens referim a algun tipus més específic de repertori (penso en el bel canto o la música de Rossini, més associada a la maduresa vocal). - Com et vas començar a in teressar pe r cantar? - En el meu cas. dc molt petit. Vaig estudiar a l'Escolania dc Montserrat. Sens dubte. aquest és l'inici dc tot. Però anterionnent havia cantat a l'Escolania de Santa Maria del Mar amb el parc )ordi Agustí Piqué, monjo de Montserrat. Em va engrescar perquè entrés a l' Escolan ia. -Creus que és un model vàlid, el dc l' Es· cola nia, en l'actualitat? -Crec que sí, està clar. Raons, en trobariem moltes. La bàsica: et passes mig dia fent els estudis -acadèmics~ i. la resta -és a dir, tota la tarda-la dediques a estudis musica ls (en el meu cas, amb el mestre Irene u Segarra). Cada dia fèiem assaig d'una hora i mitja amb el cor de l'Escolania. Aquesta és una base molt forta. A més de Montserrat, però, sí és cert que des dc ben petit vaig començ.ar a cantar com a solista. - 1 després de Montserrat? -En sortir dc l'Escolania vaig arl"ibar al Conservatori de l Bruc. Allí vaig continuar amb els estudis de violí, que havia començat a Montserrat, i amb divuit anys vaig iniciar els estudis de cant. I després de cinc anys de cant, vaig fer les proves d'accés a I'ESMUC; ja tenia el grau mig de violí però a les proves d'accés em vaig presentar per l'opció de cant. - Per què vas deixar-lo, el violí? - Perquè el nivell d'exigència, d'hores d'estudi, que requereix aquest instrument és molt alt i. per con tra, jo ja havia començat a cantar amb disset anys al Cor de Cambra del Palau, activitat que he anat rea litzant fins ara i gràcies a la qual he après molt. - T ' ha costat mo lt trobar una tessitura i repe rtori còmodes per a tu ? -Com bona part dels cantants, al començament estava una mica perdut. Va ser Mireia Pintó qui va apostar per mi i cm va ajudar a superar tots els problemes tècnics que arrossegava degut als mals hàbits. Ella va creure en mi des del primer moment i juntament amb I'Aian Branch són els qui m'han format. han estat els meus mestres, durant quatre anys. També ha esta t im portant el mestratge de Lambert Climent, amb qui he estudiat cant històric. D'aquí el meu interès per la música barroca. -A punt d' acabar el grau s uperior, e n quin punt et trobes, vocalment? - He madurat. La veu no és només un instrument que portem a sobre sinó que és part dc nosaltres mateixos. de la persona. Es desenvolupa d'acord amb la ment del músic. Si la teva personalitat creix. madura, es fa adulta. la teva veu es fa adulta. Poder racionalit· zar les coses, saber quin repertori pots cantar, ten ir una actitud intcJ.Iigent davant d'u· na determinada interpretació... El món dc la lírica demana de molta inteJ.Iigència; saber fer les coses quan cal, sense precipitacions. -Sob ta la teva ac tivitat professio nal, ja pro u notable i continuada. Has col· laborat amb Gabriel Garrido (Acadèmia Barroca d' Ambronay) i ten s OTII projectes prou tunbiciosos ... - Amb Garrido vaig fer el paper de tenor solista a !"òpera Ercole amante de Cavalli. l'any 2006, gràcies a Ics audicions que es van fer a I'ESMUC. Aquí va començar tot. Dos mesos dc treball en una producció seriosa, amb els requeriments propis d'un solista professional i una gira que incloïa dotze representacions per tota França (amb un enregisrramcnt per a Ràdio France i un concert a la Salle Gavenu de Paris inclosos). Aquesta p~ d ucció em va fer valorar si la duresa de la professió valia la pena o no. Va ig considera r que sí, que em volia dedicar a això. - Pa rla' ns de projectes... -Crec que he trobat el meu repertori. Dc fet, amb la Mireia (Pintó) ens hem centrat en la música barroca, el licder alemany, la mélodic fnmçaise i fins i to t el primer classicisme. Haydn, Mozart. .. A l'estudi, cal s umar-hi les col·laboracions amb l'ensemble estable Elyma de Gabriel Garrido. I a partir del mes de maig. comencem el projecte d'Ò· pera a Secundària, al Gran Teatre del Liceu, amb El petit escura xemeneies de Brillen, amb direcció d'Elisenda Carrasca. A més, a partir de l'agost, participaré en el muntatge de Mart in Ges ter, de l'òpera Alcina de Haendel (amb el rol d'Oronte). - T enors que t'interessin ... -Dels actuals. Josep Bros és un exemple molt proper a seguir, pe r la mad uresa vo· cal i personal, que l'han portat a ser un dels millors tenors de l'actualitat, i an1b el qual he tingut el plaer de fer classes magistrals a l'ESMUC. I Iuan Diego Flórez, com a exemple vocal. - Optimis ta amb la situació i el context operís ti c actuals? -És molt difícil, sobretot per a les veus masculines per raons de maduresa vocal. Aquí mateix no hi ha massa "projectes", com a tals. d'òpera. T'has de buscar la vida al'estranger.Jo mateix, he debutat a França i Alemanya. També és cert que les sales simfòniques comencen a fer versions semi escenificades d'òperes. Pot ser una sortida. L'altra assignatura pendent són els Festivals. Però jo sóc dels que pensen que si es vol, es pot. S'ha d'investigar, hem d'experimentar amb la música, també amb l'òpera, hem dc fer servir tots els mitjans que ten im a l'abast: mecànics, tecnològics, artístics, per fer arribar aquesta música a la gent amb el segell del segle XXI. I sobre el Liceu, és un referent: m'agrada com programa, fan de tot, òpera barroca, clàssica, contemporània, i també molts projectes ed ucatius , en un dels quals participaré. Però encara continuem estant molt lluny de In tradició vie nesa i alemanya on a qualsevol poblet fan fcsti· vals d'òpera d'estiu, amb muntatges de mitjà format. Shakespeare, inspirador musical EL SO ORIGINAL: ORrGENS I MEMÒRIA. Le Concert des Na· tions. Enric Majó, recitador. Dir.: Jordi Savall. "Les músiques en temps de Shakespeare". L'AUDITORI. lS DE FEBRER DE 2009. per LI . T. es obres de Shakespeare han inspirat, tal com queda recollit en el Shakespeare Music Catalogue, prop de vint mil obres. Des de lieder, música incidental o prop de h-es-centes òpet-es han servit de punt de mira per a compositors, d'una obra que ja en temps del compositor -bé per les constants referències que en fa el dramaturg, bé per la rellevància de la música dins el teatre anglès de l'època- ins- L pirà la música per a la masque Oberon i per a Els contes d'hivern a Robert Johnson i posteriorment a autors com Matthew Locke i Henry Purcell, amb la seva meravellosa música per a La reina de les fades, adaptació d'autor anònim del Somni d'una nit d'estiu. Robert Schumann en el seu ''fardí dels poetes per a la música" aplega les t-eferències musicals dc l'obra de Shakespeare, i precisament aquest con- James Judd, en ascens TEMPORADA OBC. Roberto Dfaz, viola. Dir.: James Judd. Haydn, Penderecki, Beethoven. L'AUDITORI. 13 DE FEBRER DE 2009. per LI . T. na temporada després, james Judd tomava a ditigir I'OBC i evidenciant que la seva carrera com a director, lloada dia rere dia per les orquestres i el públic de tot el món, està en un ascens continuat. Judd dirigeix amb un meticulós control del color i recerca constant de la claredat U forma l una obra com la Simfonia la Passió de Haydn; és capaç d'aconseguir una versió plena de força, apassionament, contrastos i visceralitat de tots els aspectes romàntics dc la Cinquena de Beethoven i assolir una amalgama de colors i unes delicioses textures musicals en el Co11cert per a viola dc Pen- cert titulat -Poesia i música en diàleg" dedicat a la música del barroc anglès recupera aquestes pàgines presentant-les amb seqüències recitades per Enric Majó sota les extraordinàries h·aduccions de josep Maria de Sagarra. Jordi Savall, amb el seu afany de recuperació musicològica al capdavant d'una orquestra referent en el panorama de la interpretació de la música antiga com Le Concert des Nations, juntament amb Man frcdo Kraemer, un dels fundadors de Concerto Koln, · va oferir una recreació memorable d'aquestes pàgines referendades. en unes versions plenes de caràcter desctiptiu, de contrastos, de timbres bellíssims i d'un ple lliurament dc tots els instTumentistcs, coneixedot'S no només dc la qualitat de la música i els textos que tenien entre mans, sinó de formar part d'una orquestra inlegrada per solistes de 1-efet\:ncía en el camp de la música antiga. Enric Majó va recitar amb correcció les meravelloses paraules de Shakespeare/Sagarra, amb aquelles referències a la natura que tan bé coneixia el poeta anglès ~m recorda Peter Ackroyd en la seva extraordinària i recentment traduïda al català Shakespeare. La biografia- , i Savall va acompanyar deliciosament, amb una interpretació bellíssima. la música, que produïa un meravellós diàleg amb el refinament i la intel·ligència de cadascuna de les paraules. derecki. El Haydn •-espirava amb una recreació dc tendència romàntica la tensió de contrastos dc l'estètica de I'Stunn u nd Drang, impecablement transmès per unes cordes Liderades pel concertino invitat -l'enèsim de la temporada- Paolo Moreno. Aquesta força interior ara referida es presentava, amb més visceralitat, en la brillant versió oferta dc la Simfonia del Destí. Un Beethoven heroic, majestuós, visceral, apassionat, plantejat amb un tempo exigent al quai i'OBC va 1-esponclre amb una claredat incontestable. Magnífic h-ebaU orquestral que corroborava el treball fet amb anterioritat amb el Coucert de Piola dc Pcnderecki, amb un solista dc la categoria de Robcrto Díaz - primer viola dc l'Orquestra de Filadèlfia- i que va endinsar-se en la variada paleta dc colors de l'obra per oferir-nos-la en un ventall de sonoritats i expressions. Passatges ombtívols, moments agitats, diàlegs plens de complicitat amb l'Orquestra, i un virtuosisme summament exigent, tot per embolcallar una versió de gran vàlua interpretativa. Sens dubte, aquest programa dirigit per judd ha esdevingut fins ara un dels concerts més destacats de la programació de La present temporada dc I'OBC. El transvestisme de Faust: estrena al Teatro Real FAUST-BAL (estrena absoluta) de Ueonard Balada. Uibret: Fernando Arrabal. Ana lbarra. Cecília Dfaz. Gerhard Siegel. Tomas Tomasson. Stefano Palatchi. Dir. escènica: Joan Font. Dir. musical: Jesús López Cobos. Cor i Orquestra del Tea tro Real. TEATRO REAL (MADRID). 21 DE FEBRER DE 2009. per Robert Benito ------------------------ na estrena, d'una òp~ra sempre te una m1ca d'excitant. i encara més si es tTacta d'una barreja d'un clàssic universal com el mite dc Faust amb els ulls d'un escriptor tan àcid i surrealista com Fernando Arrabal. La partitura neix de la mà del compositor barceloní Lleonard Balada (1933), cor i cervell europeus, tècnica i estómac ameticans. Si avui dia estem acostumats a posades en escena operístiques en les quals els personatges, i li ns i tot el text es manipulen per resultar innovadores i "contem- U porànics", penso que l'aposta de Balada-Arrabal a priori resulta interessant en transgredir i transvestir els personatges clàssics i fent de Faust una supenvoma/1 plena de bondat i enamorada de la Reina de les Amazones, mentre que la càndida Margarita de Goethe es converteix aquí en un Margatito sanguinari. visceral i obsés sexual, però amb una lectura i visió ex novo el leitmotiv del qual seria l'exageració, el contrast, passar del grotesc al místic, del morbós al tendre ... El resultat de vegades no acom- panya les plimeres impressions i així hem de dir que encara que la partitura juga amb un llenguatge interessant en el sentit de la transformació i evolució de motius musicals, tot provocant una coherència i un deixar-se sentir bastant suportable, en cap moment aconsegueix una implicació entre platea i escenari, si bé la música descriu, acompanya i serveix el drama. així com el llenguatge vocal és bastant calltabile dintre d'unes sonoritats contemporàniament conservadores. La proposta escènica de Joan Font i Comediants team no acaba d'integrar-se en aquestes idees de l'exageració, tot quedant-se més aviat en el còmic del drama. No així el quintet ptincipal, les prestacions vocals del qual van fer honor a una partitura complexa. Ca l destacar la protagonista Ana lbarra. la soprano valenciana establerta a Londres de veu càlida i tècnica ben assentada en el rol de Faust-bai, que va saber passar de l'heroic a l'íntim en l'evocació del tema del "Cant dels ocells", així com les poderoses veus de Gerhard Sicgel i Tomas Tomasson (Margali to i Mefistól'eles), o Ics curtes però magnífiques prestacions de Cecília Díaz (Amazona) i el baix català Stefano Palatchi en el seu paper rotund dc Déu bondadós i moralitzador. La batuta d'aquesta estrena absoluta i encàrrec del Tea tro Real va ser a càrrec del seu titular, Jesús López Cobos, que va treure el millor dels efectius de la casa, cor i orquestra, en una lectura inteJ'l.>SSant pels seus matisos. Ens hem de felicitar per la vigència d'un vell gènere enriquit en aquest cas pel numen i aportació d'un català. 25 169 El Cor Infantil de l'Orfeó Català a Brussel·les El proper més de juny el Cor Infantil de l'Orfeó Català viatjarà a la capital de Bèlgica per oferir dos concerts al costat del cor infantil belga EnfanTfare. Els concerts seran el resultat d'una Las ca conjunta dels dos cors, basada en la qualitat musical que es treballarà a partir de les peces triades i en el desenvolupam ent teatral que se'n podrà fer. per GLÒRIA COMA es nenes i nens catalans i belgues es trobaran durant el mes d'abril a Barcelona per iniciar el treball conjunt, tot enriquintlo amb l'estada dels convidats a les cases barcelonines dels nostres cantaires, i així crear un ambient d'intercanvi cultural, social i musical, i pote nciant, alhora, uns llaços d'amistat que facilitaran el treball artístic. Durant l'estada a terres catalanes, els nois-i nòies del cor Enf'anTfare faran una visita a la Vinya dels Comedia nts a Canet de Mar, on rebran tallers d'expressió corporal i teatral aplicats a la música. Uns quants cantaires catalans també podran gaudir d'aquest privilegi. Just abans de la tornada dels cantaires belgues al seu país oferirem un concert a la ciutat dc Barcelona que serà com un ma king process del treball començat du rant la primave ra i que finalitzarem durant la nos tra estada a Bèlgica la darrera setmana de juny. La música que han trial els directors de les dues formacions per a aquest intercanvi és bàsicament música del país de cada cor, tant tradicional i popular com d'autor; a més, el programa del concert es completa amb peces que cada cor té ja en el seu repertori habitual. Evidentment, això implicarà un aprene ntatge, pe r als cantaires, d'una lle ngua estrange ra i també un ap renentatge d' una mane ra de fer i entendre la músi- L RMC 291 EL COR INFANTIL DE L'ORFEÓ CATALÀ EN EL CONCERT DE SANT ESTEVE 2008 ca diferent a la del seu país. Aquestes diferències culturals i també els dive rsos object ius de cadascun dels dos cors, la manera de treballar dc cadascun dels directors i la manera d'afrontar els assajos, d iferent en cada cas, seran un punt d'inflexió realme nt important en l'enriquiment individual dc cada cantaire i en l'emiquiment del gJ1lp com a tal, del cor com a suma de moltes individualitats. També, en tractar-se d'w1a trobada espaiada, és a dir, amb una primera fase el mes d'abril a Barcelona i una segona al juny a Bèlgica, farà que el treball s'allargui durant tres mesos, ja que e ntre les dues trobades cadascu n dels cors podrà incorporar noves idees apreses dels altres i molt possiblement el re- sultat final gaudirà d'una g~·an solidesa i englo barà uns quants mesos de renexió sobre un mateix treball. No hi ha dubte, però, que a part dels bons resultats musicals i teatra ls esperats, el que ens dó na més e ne rgia per e mprendre aquestes "aventures" als qui e n som al capdavant, és veu re que els nois i noies del Cor estan motivats i aleg~·es amb el treball proposat, i que troben un camí a través d'aquests projectes per relacionar-se amb el món que els envolta i per comunicar el que te nen en el seu interior, sempre a h·avés de la música i de l' instrument que han triat, el cant, el cant coral. Penso que aquestes experiències els compleme nten i els done n recursos per al seu futur professional i personal. 25 Ofo de descompte Els subscriptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 25 % de descompte en la compra de dues entrades per concert, a les taquilles del Palau de la Música Catalana, per als cicles de la temporada 2008-09: Concerts Simfònics al Palau, Música de Cambra al Petit Palau, Cambra Coral, Orques tra Nacional Clàssica d'Andorra, Cobla, Cor i Dansa al Palau, Cicle d'Orgue i Els Diumenges al Palau. 26 170 Cal presentar el darrer rebut de la subscripció. lliI DUES VESSANTS DEL MÓN CORAL Cors amateurs versus cors professiona a consolidació cada dia més evident de la figura del cor professional -fins fa poc relativament protagonista enllà de la dedica..... - ció específica a l'òpera- fa atractiu tractar del tema de la dialèctica cors professionals-cors amateurs. Aquests, amb una història a casa nostra gloriosa, han estat els autèntics suports de les grans produccions simfonicocorals, i la seva història és prou important com per haver-se merescut uns reconeixements explícits. Ultra la dedicació al cant a cappella i a repertori s diversos, han aportat durant anys i anys les dosis d 'excel.lència necessàries a esdeveniments del gènere de la màxima importància. Es tracta, per tant, d 'un context molt interessant que a més a Catalunya s'escau en el moment en què, a la fi, ha nascut el primer cor autènticament professional-el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana- i en què a la bona salut de l' Orfeó pare de tots els orfeons -el Català, per descomptat-, s'afegeixen els privilegiats nivells qualitatius que estan assolint a Catalunya alguns cors amateurs - de fet de base cambristica. Es tracta de formacions, en algun cas amb una històlia destacada -Madrigalque es tan obrint noves expectatives de funcionament marcades per un gran rigor en la dinàmica de treball i tam bé per una gran exigència en la preparació dels seus membres. Com es pot veure, ens trobem en un moment que fa molt interessant plantejar aquest tema i per això és abordat des dels nuclis bàsics: els directors de cor i els directors d'orquestra. Aquells, a més, en la seva doble condició d'historials amb una acusada presència en ambdós bàndols; presència fins i tot viva en els moments actuals. ~C 2 9-+ 27 --171 Els reptes de can tar (o no) pe r am or a l'art Un acord r ecent amb el Departamen t de Cultura i Mitjans de Comunicaci ó de la Generalita t de Catalunya ha permès al Cor de Cambra del Palau de la Mú sica Catalana donar el salt a la profession alització. Contemplad a aïlladament , la notícia podria semblar poc Lranscenden ·t, però de fet es tracta de tot un esdeveniment per a l'escena musical catalana, completame nt òrfena de cors professiona ls llevat, fins ara, del Cor del Gran Teatre del Liceu. per ANA MARÍA DA VILA és que malgrat la seva diversitat i riquesa, el panorama de la música coral a Catalunya -i en general a la resta d'Espanya- recolza en allò que podtíem anomenar gairebé com a "volun tariat vocal". Al conjunt de l'Estat, els cors professionals existents es poden com ptar amb els dits de la mà (i encara en sobren), mentre que d'amateurs n'hi ha centenars. Darrere aquesta denominació s'aglutina un ampli ventall de formacions que va des de modestos gru ps locals d'aficiona ts a conj unts de l'envergadura de l'Orfeó Català o I'Orfeón Donostiarra. Tots ells, però, comparteixen els mateixos trets d'identitat: els seus integrants són persones que tenen altres activitats i que canten simplement pel plaer de fer-ho; no reben cap retribució per la seva activitat, però tampoc se'ls exigeix cap dedicació exclusiva. La cond ició d'amateur, però, no ha estat obstacle perquè unes quantes d'aquestes f01macions hagin assoli t els màxims nivells d'excel·lència musical, amb prestacions semblants o fins i tot superiors a les d'un cor professional. A Catalunya, a part l'Orfeó Cata là, poden esmentar-se també els casos de la Coral Càrmina, el Cor Mad rigal o el Cor Lieder Càmera de Sabadell. per posar tres exemples capdavanters del gènere. Lògicament. treballar amb un cor professional o un d'amateur comporta reptes i al·licients molt diferents per a qualsevol d irector. '"La principal gran diferèncitl entre un cor professional i un d'amateur és el temps d'estudi. Un cor I ~e 294 professional treballa quatre o sis hores diàries. mentre que la dedicació del cor amateur depèn de la disponibilitat de la seva gent. A part hi ha una qiieslí6 de preparació. Els membres d'un cor professional són gent amb titulació, amb estudis de cant; en el cor amateur, en canvi, hi ha moltes sumes i restes: no tothom llegeix música, no tothom ha estudiat... ", assenyala e l 28 172 director de I'Orfeón Donostiarra, josé Antonio Sainz Alfaro. Per a Jordi Casas, director del Cor dc Cambra del Palau, i també responsable del Coro de la Comunidad de Madrid , "els cors amateurs es nodrei- xen de molta gent que li agrada la música. Tots ells tenen un gran entusiasme per allò que fan i la veritat és que la majoria té estudis de cant; però tenen el problema de la disponibilitat. Una persona que no es guanya la vida amb una activitat no pot estar assajant cada dia ni marxar de casa una setmana quan es presenta una tourné", argumenta el director. Per la mateixa raó, quan Josep Vila, titular de l'Orfeó Català des del 1998, va assumir la seva primera responsabilitat al capdavant d'una fmmació professional, el plimer que va notar va ser "que el fet de tenir una organització del treball dintre d'un horari professional, ho feia tot més fàcil. Això permet una continu l'tat en el treball, una major freqüència i proximitat en els assajos, etc. El punt de partida de moltes coses també és molt més alt: lectura de les partitures. vocalital, capacitat d'assumir repertoris més extensos quant a tessitura ... ". R e novació contínua. En aquestes circumstàncies, el treball al capdavant d'una formació amateur presenta, és clar, dificultats afegides. "El cor profes- sional sempre és el mateix; l'amateur no és mai igual", resumeix Sainz Alfaro. "En l'Orfeón Donostiarra som 180 persones, però mai coincideixen els mateixos. Assages un dia amb uns cantaires i la propera vegada són uns altres. Això, per una banda, dificulta la feina, perquè s'han de repetir més les coses, però per una altra, aquest entrar i sortir de gent, aquesta renovació contínua, dóna frescor a la formació". Per la mateixa raó, Jordi Casas recorda la importància La gran diferència entre un cor professional i un d'amat eur és el temps d'estudi. de tenir en compte les necessitats laborals o acadèmiques dels cantaires amateurs a l'hora de planificar el treball d'aquest tipus de conjunts. "En un cor amateur la gent jèlfla perquè té algun problema, no perquè es cansi de cantar. Llavors pot passar que tu, com a director, et trobis que unes veus que ja tenies preparades el fallin i això, naturalment, dóna una mica de sobresalt, una certa intranquil·fitat." En conh·apartida, els di rectors reconeixen que el treball amb una formació amateur ofereix al·licients força especials. "En els cors amateurs la motivació principal de la gent és fer JOSÉ ANTONIO SAINZ ALFARO JOSEP VILA I CASAÑAS JORDICASASIBAYER música i això fa que fins i tot quan els toca enfrontar-se a situacions difícils, les mateixes que tot cor travessa, ho facin d'una manera diferent, amb més bona voluntat", comenta Mahler, el 1997, '"Abbado estava molt sorprès, emocionat fins i tot, de veure allò que fèiem". Josep Vila. F ducar i estim. u lar. Tot allò fa que, naturalment, els directors afrontin d'una manera diferent la seva tasca al capdavant d'un conjunt o d'un altre. "Un cor E professional s'ha de distingir per la seva capacitat tècnica per cantar qualsevol obra, per difícil que sigui. En un cor amateur el director ha de ser, sobretot, molt pedagog i molt luthier. F-Jas de vetllar perquè els instruments individuals progressin; els has d'incentivar perquè estudii"n, aconsellar, orientar", opina Jordi Casas. Per a Josep Vila, en canvi, "el més difícil en un cor amateur és mantenir la motivació, que és l'única cosa que fa que la gent vingui als assajos i als concerts. Per això és molt important que el director encerti en la programació de la temporada, en la selecció del repertori, en la rutina de treball. Fer que tots els moments que ells dediquin al cor siguin el més plaents possible", apunta el responsable de l'Orfeó Català. Això no vol dir, però, que el director hagi d'abaixar la guàrdia. Sainz Alfaro és de l'opinió que a un cor amateur se li ha d'exigir "el matei.'( que al professional. No perquè siguin cantants voluntaris s'ha d'abaixar el nivell, perquè si no poses el nivell d'exigència molt alt, les invitacions per anar a fer concerts anirien baixant i llavors, a la gent que li agrada cantm~ deixaria de venir". D'aquesta manera, amb molt d'esforç i treball, algunes formacions amateurs han aconseguit assolir un nivell musical d'una alçada que e ls han permès convertir-se en objecte de desig fins i tot per a les batutes més emblemàtiques del món. Aquest és el cas, sense dubte, de I'Orfeón Donostiarra. "Lògi- cament, les veus més importants són professionals, tot i que en un moment detenninat, i per a segons quines coses. un director pot decantar-se per treballar amb veus amateurs. Un cor professional està més delimitat; l'amateur, en canvi, es troba en un estat més natural, més fresc, més predisposat fins i tot", afinna el seu director, que recorda que la primera vegada que la formació basca va treballar amb Claudio Abbado, fent la Segona Simfonia de lexibilitat. "Els cors vocacionals 110 estan condicio- nats per una determinada manera de cantar. I això fa que en un moment determinat no tinguin por de cantar d'una manera diferent si algú els Ito demana", coincideix Jordi Casas. "En el cas de l'Orfeó Català, per exemple, cada nou director que s 'ha posat al capdm10nt seu i li ha fet propostes s'ha sentit correspost per l'enorme il·lusió que irradia l'Orfeó, pel seu interès per obrir nous camins en la interpretació i per unes ganes tremendes de mostrar-se dúctils i flexibles. f això per a un director és molt agradós i fins i tot, addictiu, perquè experimenten el plaer de ser pedagog i director alhora", afegeix Vila. ~e 294 Així les coses, però, els directors que treballen de manera habitual amb els dos tipus de formació coincideixen també a l'hora de refusar el tòpic que els cantaires professionals no posen passió en la seva feina. L'amor per la música, diuen, no és pas patrimonj dels cantaires amateurs. ''/menys ara", opina Josep Vila, "en què el món coral espanyol està canviant d'una manera tan evident. Actualment els cantants joves comencen a veure com una sortida professional més que digna, fins i tot molt if.lusionadora, el fet de poder cantar en un cor professional. Per això, en la mesura que s'han anat nodrint de noves fornades de cantants. amb millor formació musical, els cors professionals estan equiparant les seves prestacions a fes que havien tingut fins ara els bons cors amateurs, amb l'avantatge de tenir una vocalitat amb més possibilitats". Actualment els cantants joves comencen a veure com una sortida professional més que digna poder cantar en un cor professional. Jordi Casas també refusa amb rotunditat ''allò que els cors amateurs posen molt de cor i els altres són més funcionarials. Això és un mite. Els cors professionals existeixen perquè s'ha de treballar durant molt de temps i, per tant, si no es tenen unes necessitats cobertes, la gent no pot dedicar-s'hi. Però en tots els cors professionals en què jo he treballat m'he trobat amb gent que li agradava la música, que lluitava per fer-ho bé i que estava contenta quan un director li exigia més. Al cap i a la fi -conclou- la felicitat no és professionaltli amateur. La felicitat és la música·· 29 173 Professionalització coral i simfonisme Per als professionals que solen pujar dalt del podi per dirigir una orquestra simfòruca, l'aproximació al fet de la professionalització del cant coral és una mica diferent d'aquells directors qu e han desenvolupat la seva activitat de manera exclusiva - o gairebé- en l'entorn de la veu. I és que, per al mú sic que s'enfronta a una obra simfonicocoral, la participació del cor és un element m és que cal sumar a tota un a munió de factors que tindran, cadascun , la seva pa rt de responsabilitat per fer del resultat final un èxit. professional i el que no ho és. "El compromís és diferent -diu Ros-Marbà-, no m'agrada dir més seriós però sí més profes- per ALBERT TORRENS H i ha cors que canten per reunir-se, i cors que s'uneixen per cantar." D'aquesta manera estableix la distinció entre cors professionals i amateurs Víctor Pablo Pérez. un dels directo rs d'orquestra més destacats del panorama espanyol dels nostres d ies. "Els primers -segueix- tenen ganes de fer vida social amb altra gent i de passar-s'ho bé: ara bé. els grups que es troben expres- sament per cantar bé ja impliquen moltes altres coses: sobretot, ww disciplina musical, però també un sacrifici d'hores. de caps de setmana, la disponibilitat per demanar l'acances a la feina í perdre-les...., Pérez. actualment director titular dc l'Orquestra Simfòn ica dc Galícia, és un home de llarga experiència en el treba ll amb cors, tot i que aquest no sigui el seu p rincipal camp d'activitat, i posseeix una perspectiva prou àmplia com per assegurar que "per sort, cada t1egada hi ha cors més bom". En aquesta opinió coincideixen també els dos altres directors consultats a l'hora de confegir aquestes línies: els catalans Antoni Ros-Marbà i Manuel Valdivieso. El d'aquest últim professional és, potser, un cas singular, ja que sobretot en els inicis de la seva activitat, i de manera simultània a la seva especialització en la direcció o rquestral, va ser titular de formacions corals del nostre país, com ara la Coral Cànnina o el Cor de Cambra dc l't\uclitori Emic Granados de Lleida. Potser per això. quan li demanem opinió sobre la distinció que sovint es entre els cors professionals i els cors d'afeccionats, Valdivieso s'afanya a remarcar que "m'he trobat amb tot tipus de ra casos: fti ha cors amateurs que tenen una gran disposició al treball. però també professionals que no la tenen, i això m'impedeix de formular una regla generar. O el que és el mateix, ara en paraules d'Antoni Ros-Marbà: "És evident que es poden donar tots els extrems: cada cor és un petit món i té les seves diferències." 30 174 Certament, l'aspecte de la dedicac ió temporal i ho rària a l col·lectiu sembla, a ptimera vista, el més definitori a l'hora d'establir una frontera entre el que es pot considerar un cor sional: al cor amateur, si wt cantaire no pot anar a un assaig, té una dispensa que en el professional és més difícil, perquè hí ha la part lucrativa, en forma de recompensa econòmica, que requereix una implicació molt més directa. " / s fàcil pensar que qüestions organitzatives com aquesta - la planificació del temps i la regulació de les possibles absències dels seus membres- ha de ser quelcom que cada entitat ha de resoldre de manera ptivada en el marc dels seus estatuts fundacionals -si n'hi ha- o bé en forma d'una normativa de més o menys abast. El conflicte, però, pot aparèixer precisament en l'entorn de produccions musicals en què participen més d'una entitat coral o bé un cor al costat d'una formació instrumental. Ras i curt, q uè passa quan un cor i una orq ues tra que han de treballar junts tenen hàbits i horaris de feina diferents? "Amb E un cor amatew~ pol haver-hi més j7exibilitaf en els temps de treball, mentre que en Ull cor professional els ritmes i les hores d'assaig estan molt establertes i és diftcil sortir-ne", diu Valdivieso, que afegeix que "d'altra banda, un professional acostuma a tenir més bon nivell i arribar més ben preparat a una producció. La diferència, doncs, és el temps que cal dedicar al cor abans de la trobada amb l'orquestra''. La flexibilitat, la disposició a cedir i la capacitat d'adaptació apareixen, per tant, com a elements imprescindibles per al treball previ que ha de derivar en l'èxit d' una producció sim fonicocoral. "A una orquestra professional no li agrada Hi ha cors que canten . per reurur-se . 1 cors que .es reuneiXen per cantar. sortir-se dels seus horaris normals, és el mateix que passaria a qualsevol treballador en qualsevol empresa'', opina Víctor Pablo Pérez, "però també és cert que, cada cop més, les orquestres comencen a acceptar aquesta necessitat d'adaptar-se als hàbits dels cors amateurs, perquè aquesta és la realitat musical". J Pérez afegeix, com a exemple, el que li és més proper: "a la Corunya hi ha dos festivals d'òpera, i el Cor de la Simfònica de Galícia, que és fet d'afeccionats, gairebé 11 0 hi pot participar mai, perquè no té la flexibilitat per fer els assajos d'escena com cal i no volem fer les coses improvi- El COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA I El COR DEL GRAN TEATRE DEL LI CEU ( DRETA), ELS ÚNICS CORS PROFESSIONALS A CATA LUNYA sades ni de qualsevol manera''. Aquest ideal de fer la feina ben feta topa de front, però, amb una realitat: ''Les produccions professionals tenen molt poc temps per treba{{ar-se". explica Yaldivieso; "per tant, el supòsit de partida és que quan el cor arribi ja tingui un nive{{ molt all i això, en general, ho dóna més un cor professional". Així, doncs, els directors han de fer, de vegades. autèntics equilibris per poder transmetre les impressions i la resposta musical que volen obtenir de l'instrument coral abans de tenir-lo al davant: "Cada director prepara l'obra segons els seus criteris, però jo -diu Víctor Pablo Pérez- acostumo a enviar una partitura amb fes meves indicacions, a{{ò que vu{{ fer amb l'articulació, el fraseig i diversos detalls perquè tinguin una guia inicial." I és que tots els entrevistats coincideixen que és imprescind ible un con tacte previ del director amb el cor en solitari: "Si el director convidat a fer una producció té temps de treballar amb el cor abans de reunir-se amb l'orquestra, i si hi ha una bona relació artística i professional, es poden obtenir moltes coses en pocs assajos", assegura Manuel Valdivieso. ns situem, doncs, a la sala d'assaig i, aJ marge de qüestions ja tractades com el compromís i la capacitat de treball. tornem a demanar als nostres interlocutors en què es tradueix la circumstància professional en el terreny estrictament musical: ~un cor professio- E nal no ha de tenir cap problema a aconseguir un determinat caràcter o sonoritat, de la mateixa manera que pols aconsellar a w1 cantant solista w10 determinada forma de cantar: pot ser més o menys còmode, però si el conve11ces amb arguments musicals, ho farà. Les limitacions del cor professional són menors, perquè tècnicament, en teoria, hi ha més preparació, l'instrument està més polit i hi ha més possibilitats." És l'opinió de Manuel Valdi vieso, unes paraules que Víctor Pablo Pérez matisa una mica: "D'entrada, quan hi ha un cor professional, hi ha qüestions de tipus vocal que estan resoltes pel que fa a projecció de so, però lli ha altres requi- sits, com la gamma de colors i de dinàmiques, que poden arribar a costar w1a mica més amb w1 cor professional que amb un d'amateur.., 1 Pérez, un cop més. il·lustra les seves paraules amb un exemple: Fa vint anys. l'únic cor del qual es podia parlar a Espanya era /'Orfeón Donostiarra. un cor amateur que té l'habilitat llegendària d'aconseguir uns pianíssims extraordinaris, d'arribar a cantar gairebé sense so~ . un u efecte que el director també fa notar en les grans masses corals britàniques, de vegades formades de ftns a diversos centenars de veus. En tot cas, una conclusió comuna dels tres enh·evistats és la importància que el cant coral es p ractiqui per plaer, fins i tot quan la dedicació al cor és alguna cosa més que un simple passatemps: "L'amateurisme, en general, dóna unes prestacions molt estimulants'', opina Ros-Marbà, "perquè vol dir RM-C 294 que els cantaires [a 11 a/fò perquè els agrada, és una motivació en /a seva vida quotidiana. Ara bé. el cor professional també pot assolir-ho. això, perc¡uè una persona que estudia cant i que té com a feina cantar al cor també sent el plaer de cantar col·lectivament''. a propòsit de la formació que motiva aquest article, amb la qual tots tres directors han tingut ocasió de treballar en repetides ocasions. Víctor Pablo Pérez s'expressa en aquests termes: "Me n'alegro molt que finalment el Cor de Cambra del Palau de la Música sigui professional". i recorda que "el seu sistema és diferent del d'altres cors profes- I Uamateurisme dóna unes prestacions molt estimulants, perquè vol dir que els cantaires fan allò que els agrada, és una motivació en la seva vida quotidiana. sionals que coneixíem fins ara -no és un cor exclusivament públic, i per tant haurà de buscar feina que reporti beneficis econòmics- , i això comportarà un esforç especial". A la fel icitació i als bons auguris, s'hi sumen, és clar, les a ltres veus consultades: "El Cor de Cambra, de fet, ja es trobava a mig camí d'una cosa i de l'altra", opina Ros-Marbà, "però sempre ha tingut molt bon esperit i espero que la proj'essionafitzaciú sigui una gran ajuda perquè això es mantingui i perduri. Crec que el cor professional ha de mirar de tenir sempre l'entusiasme i l'altruisme de l'amateur". 31 175 AGUA LAVANDA PUIG .. .la frescor de la naturalitat RETRAT i ,l,(i(j(f;i!f; i Alberto Zedda va venir a Barcelona com a jurat del Concurs Internacion al de Cant Francesc Viñas en la seva edició del 2009. És con siderat mundialme nt "el profeta de Rossini", pel profund coneixemen t que té d'aquest compositor que diu que el va conquistar a poc a poc, obra r ere obra, i de l'obra dramàtica del qual és el principal descobridor. Per al mestre Zedda, Rossini és el més gran constructor de la veu perquè l'obliga a descobrir-n e i a elaborar els m atisos més insospitats per arribar a la màxima expressió de la música. RMC 294 Paraula de Rossini per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA - Pensa que s'està vivint un moment positiu en la interpretació, actualment? -Sens dubte. Però també és un moment difícil, perquè avui demanem molt més als cantants que abans. Ara no només volem una veu bonica, també n'esperem una bona presència, que siguin molt bons artistes, que sàpiguen recita r· bé, que sàpiguen moure's ... I, sobretot, a nivell musical. es demana un respecte cap a la partitura: els colors que indica, els frasejos que assenyala ... i això ho fa molt més difícil. Abans s'acontentaven amb molt menys. Només calia una veu bonica, i no s'havien de respectar tantes coses. Actualment, hi ha un gran interès per la filologia, per la musicologia i hi ha un estudi de l'estil molt més precís. Abans el cantant era generalista, cantava de tot: la música clàssica, la romàntica, la verista ... Ara som molt més exigents i volem una mica de respecte, no només per l'es- til, sinó també en general, per certs aspectes filològics, estilístics. Abans un cantant no calia que tingués una gran formació, però ara sí. Ara es demana que un cantant tingui un coneixement ampli de l'òpera que canta, a quina època es va fer, qui11es són les característiques estètiques que té i moltes altres coses. Al'a cantar és molt més difícil, però també dóna moltes més satisfaccions, perquè un cantant ja no és només una veu, com una màquina, és un intèrpret més complet. -L'ideal d'aquesta nova interpretació actual és més ser fidel a un autor més que no pas el culte a la personalitat? -Sí, ser fidel i, sobretot, cantar amb propietat. Vull dir que ha de saber quina diferència hi ha no únicament de forma, sinó sobretot entre un autor i un altre. No pot generalitzar l'expressió. Abans, potser una mateixa expressió podia valer per a Puccini, per a Verdi, per a Doni- zetti, per a Bellini, per a Bizet, per a Massenet... Però no és veritat. Avui dia tenim per a cadascun una atenció diferent, un discurs específic, un mjssatge prccis que no val per a tots i cal incidir en aquesta diferència. Avui dia s'és molt més exigent. - On rau la creativitat dels cantants actuals? -Abans els cantants cantaven més d'oïda, sense saber-sc la música amb precisió. Però avui dia els cantants estan molt més preparats. Són persones que saben tocar molt bé el piano o coneixen un instrument; probablement han cantat en cor, cosa que els ha donat una experiència col·lectiva; han pogut fer estudis de cornposició... És a dir, viuen l'acte del cant dins un djscurs més general. Aquesta és la tendència moderna. la de l'acadèmia moderna. Avui dia es genera una categoria de cantants molt més interessants, més completa. Per exemple, per saber fer pianíssims o un legato perfecte cal tenir un coneixement i un control tècnic molt 33 177 i.~(i(jl!ii(i RETRAT RMC 294 34 178 més sever, molt més complet. - Potser abans es cantava amb més intuïció? - Exacte. Abans només es tenia en compte una veu bonica i gran. Amb aquestes qualitats, ja s'havia resolt el noranta per cent dels problemes vocals. Ara, naturalment a aquesta gran veu no se li poden demanar gaires pianíssims, perquè la força i l'agilitat no poden anar alhora. Per això, avui dia preferim l'agilitat a la fo rça, a tenir· més flexibilitat. De vegades això com po rta anar una mica en contra de les exigències d'alguns teatres, els que demanen veus g rans, corn el Teatre d e La Scala o el mateix Liceu, que no admet veus petites, encara que estiguin molt ben ed ucades. És difícil ten irho tot. Passa com amb un boxejad01; que és difícil que tingu i e legància -si es pot parlar d'elegància en la boxa. Si vols elegància, l'has de buscar en pesos més lleugers. -Cre u que cada compositor demana un tipus de veu diferent? -Sí, i no és una qüestió només del text. Quan parlem de filologia, volem dir que preferim una veu més que una altra o un instrument per sobre d'un altre. La filologia és important perquè et dóna una visió, una comprensió de l'obra, diversa. L'esperit filològic. la consciència filològica, no només té a veure amb el text, sinó també respecte del compositor. Es tracta d'un cone ixement més coherent, més aprofundit. Això és e l que devem a la filologia. No es redueix només a les edicions crítiques d ' una obra, sinó també a un canvi dc mentalitat dels cantants. En aquest sentit. les edicions crítiques no són una constricció, no són un pes per als cantants, sinó que són un ajut, perquè també t'expliquen les característiques de certes coses, dc certs aspectes que buscava el compositor en e l seu procés creatiu, i e t permeten com pre ndre'! molt mi llor. Aquesta és la gran aportació que ha fet la lilologia i l'esperit crític en aquests darrers trenta anys. - És aques t sentit crític més aprofundit, e l que vostè busca transmetre a la seva acadèmia d'estudis rossinians? -Certament. L'acadèmia que he creat i que intento fer no és una escola de cant. sinó sobretot una escola que permeti adonar-se de tots els problemes que planteja el cant. És una acadèmia d'interpretació en el sentit més ampli. Perquè estic segur que molts problemes tècnics es resolen a través del desenvolupament dc la consciència musical. És a dir, si tens una idea mus ical precisa i busques una certa expressió, la tècnica et segueix, la veu troba la seva manera -evidentment amb l'ajut del mestre. Però e l més important és el fet que la veu busca arribar-hi. Crec que molts problemes tècnics no es resolen només amb els consells del professot; sinó a través de l que e l discurs mus ical et demana. -En aquest sentit, com a màxima auto ritat pel que fa a la interpretació de Rossini, què diria de la dificultat de la seva música? Estudiar Rossini és la millor manera de conèixer i de resoldre els problemes d'un cantant. - La sort de Rossini és que va fer un tipus de vocalitat que és la més complexa i la més difícil, i també la més teatral, la més vocalística. Per exemple, l'escriptura del primer Mozart és molt difícil, està molt a prop de l'escriptura de Rossini, però no deixa de ser molt instrumental [i taral·leja el fragment més agut de l'ària de la Reina de la Nit]. En canvi, lavocalitat de Rossini, tot i que sigui complexa, sempre està feta pensant en el cantant. Estudiar Rossini c rec que és la millor manera de conèixer i dc resoldre e ls problemes que pot tenir un cantant. jo sempre aconsello d'estudiar Rossini. encara que siguin veus que no cantin mai Rossini, perquè quan estiguin interpretant Verdi o Wagnet~ ho fa ran molt millOt; perquè Rossini et fa tre ballar molt el control, perquè en Rossini totes les notes estan pensades, posades a l seu lloc i sempre relacionades amb un problema tècnic. Quan s'interpre ta una melodia bonica de Puccini o un fragment de Wagner. el cantant es pot deixar anar i la música mateixa et guia. En canvi, en Rossini passa poques vegades. Ha de ser el mateix cantant que el faci melòdic, que trobi la seva expressivitat. Si fas el que et diu, et fa ser extremament expressiu, amb escales, arpegis, et dóna una riquesa infinita. Fer bell Puccini, amb una bona veu n'hi ha prou. Però fer bell i interessant i amb un gest teatral eficaç una sola escala com et demana Rossini, això és mo lt més dificil. Pot ser com una carícia o com un cop d e puny, és infinit, fas allò que tu vols. CaltTobar mil veus i l'expressió justa per a totes les no tes, llavors l' habilita t tècnica és infinita. Quan cantes una melodia amb aquest mecanisme, encara que sigui insignificant, la cantes amb pe rsonalitat perquè t'has acostumat a fer la fra se amb la teva visió. Passa massa sovint que se sente n interpre tacions que semblen totes iguals. A mi m'agradaria sentir la personalitat de Mimi, de Manon, d e Liu ... i això és molt difícil de trobar. -Vol dir que no s'ha de perdre la per- cepció del personatge? -Sí, la música de Rossini obliga el cantant a posar-se en la pell del personatge i a fer-lo cantar, a construir-lo. Ho ha de fer el cantant, no el personatge per si mateix. La música de Rossini troba el seu sentit a través del cantant. Si el cantant no l'hi dóna, no el pots trobar. Però, ara que trobem cantants que saben donar aquest sentit, hem descobert que Rossini era un gran compositor. Rossini no es pot entendre des d' un punt de vista massa acadèmic; llavors sembla superflu. No s'ha d 'oblidar que en Rossini hi ha una preciositat vocal, un vitalisme, una gran energia. - Diria que és un cas isolat entre els compositors d'òpera? - Sí, és totalment aïllat. No només pels seus accents vocals. Els seus accents vocals estaven pensats per a un tipus de teatre molt original i alhora molt modern. La gent pensa que..Rossini havia deixat d 'escriure perquè se sentia massa vell i que la seva música s'havia acabat, que s'havia quedat al calaix, a l'oblit, perquè havia quedat antiquada. Tot el contrari! Aparentment, sembla una música molt vella, perquè utilitza formes antigues -la forma tancada, derivada de Mozart. I tot i això hi tro bem innovacions importants. Per exemple, Mozart no aplicava aquesta forma antiga a les òperes còmiques, a l'anomenada opera gioccosa. En canvi, Rossini aplicava aquestes mateixes formes de l'òpera gioccosa de Mozart a les seves opere serie: concertats, multico ncertats, duets, tercets, presència del cor... , en comptes d'una successió d 'à1ies que era típica de l'opera seria tradicional. Pet· tant, va fer una ilmovació important. D'altra banda, cal tenir en compte que Rossini no té ni la distància dels clàssics ni el convenciment dels romàntics. El seu teatre és diferent. ll barbiere di Siviglia o La Cenerentola són considerades històries d 'amor boniques. Però s'adona que el comte d'Airnaviva i Rosina no es parlen en tota l'òpera? Només es miren un moment quan ell li diu: "Es vol casar amb mi?" i l'altra li respon: "Sí, gràcies." I res més! I això és una història d 'amor? Sempre estan entre la gent, d'amagat, sense poder-se parlar. Aquesta és la història, el conte, que descobrim indirectament, perquè el sabem pel comportament, per la història dels altres personatges. Amb la Cenerentola, passa el mateix. Al principi, amb el príncep hi ha un duet bellíssim, però res més. Tot l'argument es desenvolupa al voltant d 'aquests dos personatges principals. Això és molt modem ! - Es pot afirmar que va tenir una gran influència de la Commedia deU' Arte, del teatre popular italià? -Només com una altra referència inte l·lectual, perquè també parla d'amor, com fan tots. Però jo crec que les opere serie de Rossini són les més impo rtants i que s'han descobert fa poc. La producc ió dramàtica de Rossini és molt impressionant i la més clifícil. És un preromanticisme, un protoromanticisme, a l'estil de I'Sturm und Drang. I els seus RETRAT i41(Jii;J!f;i Alberto Zedda és pur entusiasme, una font inesgotable de ciència operística que t'explica de manera planera, amb un somriure, amb mil i un fragm ents que taral·lej a amb total espontaneïtat, com si la música li anés sonant per dins contínua1n ent. Rossini el va captivar, com l'amor de joventut que diu que el va portar cap a la passió per la m úsica. Un esperit brillant i jove que no deixa de r ecórrer el món portant la paraula mu sical de Rossini per tots els teatres i escenaris que el conviden. Una paraula que vol ser precisa i extremament fidel al caràcter d'un dels genis musicals indiscutibles de la història. personatges no són humans. Són personatges que Rossini no els jutja, com es fa habitualment al teatre: el tenor és el bo; el baríton, el dolent. Rossini no els troba ni bons ni dolents. Rossíni t'explica la història sense prendre partit per cap personatge, com si els observés amb compassió, amb distància, sense participarhi. En canvi, el públic sí que hi participa. Per això, naturalment, no agradava als romàntics, que el que volien era expressar el sentiment pur. En canvi, en Rossini és molt difícil trobar-los a la vida. Per això, no serà mai un teatre popular. Ha de ser un mateix que doni valor als personatges. Rossini presenta categories, no sentiments, per això és un teatre di· fícil. -Pe r què ha esdevingut tan popular el Barbiere, en comparació amb altres òperes del mateix Rossini? - Perquè la música és agradable, això en primer lloc. I sobretot, perquè hi ha aquest ritme. La rítmica de Rossini és un altre tema apassionant. No és dirigir ~I trànsit, ni molt menys, no és ordinari. Es creatiu. )o dic sempre que el ritme en Rossi ni és melòdic, natural. Evidentment, es pot fer un Barbiere només còmic o es pot fer un Fígaro que digui alguna cosa més. Fígaro representa el poder, perquè es torna necessari per a tots: ''lo sono i! factolum del/a cità'', ho diu ben clar. En el Barbiere, hi ha una gran contraposició entre el món d'ahir i el món d'avui i del futur. Bartolo és el món d'ahir; Basilio és tota una alh·a cosa. Apareix una noia que és capaç de dir "molt bé, tu també m'agrades, llavors, a què juguem?" Això trenca tots els esquemes. Susanna és una dona que no s'impressiona amb els diners i es t1·oba que ha de jugar un joc nou, perquè apareix l'amor. Fins llavors, el matrimoni era una convenció, que és el que representa el comte d' Almaviva, i per primera vegada es parla d'amor lligat al matrimoni. Però, quantes persones escolten el Barbiere pensant en aquestes coses? I alhora també hi trobem un transvestiment, que pot dir moltes coses, que pot ser frívol o transcendental. En definitiva, Rossini es pot llegir en diversos plans, del més simple al més intel·lectual. No és únicament una comèdia. Semiramide n'és un altre exemple, si analitzem Ja his tòria que planteja amb els egipcis. Rossini va ser un gran observador de la societat. -Pe nsa q ue Rossini és el més cla r exemple de l'essència italim1a en òpera? - No, jo trobo que Rossini és el compositor menys italià del nostre país, perquè té un joc d'orquestració i de vocal itat que no existeix a Itàlia i que ve directament de la tradició getmànica. Quan veig l'escriptura de Rossini. penso en Haydn, penso en Mozart... Els operistes italians no es preocupaven del cant . en canvi Rossini sí. Per això, fins fa poc, Rossini es considerava molt difícil de cantar, perquè l'orquestra de Rossini no només sosté la veu, sinó que dialoga amb el cantant. Avui dia Ja trobem molt més interessant. Per tant, és una cultura poc italiana. L'òpera italiana està feta de belles melodies. En canvi, l'òpera de Rossini, no; n'hi ha molt poques, de melodies, en les seves ò peres, són més aviat figures musicals. Verd i, per exemple, estimava molt Rossini, entenia que era un gran composi tot~ però la manera com escrivia l'òpera era totalment diferent, es basava més en el text. Els valors humans te'ls explica més en clau musical, parteix més del cervell i menys del text. Val a dir que a vui dia s'està una mica esgotat del romanticisme. En canvi, la lectum dels sentiments en Rossini és purament musical. Primer és musical i després és teatral. En Rossini, el discurs el fa la música, no el fan les paraules. Fins i tot, de vegades no s'entén res del que es diu perquè allarga les vocals o les paraules d'una manera que et fa perdre el sentit del que anaves a dir. Al Barbiere, el Llibret és una comèdia de caràcter, com feia Goldoni, però en Rossini, els caràcters de la comèdia ja no funcionen com estem acostumats en altres obres. Rossini dóna un traç, és molt més abstracte. Deixa la psicologia a la música, que no descti u el pel'Sonatge, perquè els personatges de Rossini no tenen la nostra psicologia, estan a mig camí entre l'home i la divinitat, són irrea ls. Es comporten d'una manera no realista, per això la posada en escena de Rossini no sc sap mai com fer-la, perquè no té res de real, és totalment abstracta. Només li atrauen els grans sentiments, els grans temes. ~Qui n va ser el primer impacte que va te nir de Rossini, quan el va descobrir? - lo no coneixia Rossini, només havia sentit Barbiare. i al principi no havia entès el que hi havia darrere. ni sabia que la seva opera seria era molt més important que no pas la còmica. Les comèdies de Rossini eren tota una altra cosa, no es poden comparar amb res. Quan jo era jove, Fa/staff era considerada l'òpera més gran, perquè havia escrit el gran drama. Només es coneixien les òperes gioccose de Mozart, des de Don Giovanni fins a Cosi fantutte-una òpera u·emenda, en la qual ho dest111eix tot, ja no hi ha cap més ideal després d'aquesta obra. Per tant, jo no sabia llegir bé Rossini. El vaig descobrir per casualit·at, q uasi sense adonar-me'n. ja fa tren ta o q uaranta anys que vaig escriure q ue hi havia un Rossini seriós, dramàtic, q ue e ra igualment important que el de les òperes bufes. Reconec que això va causar bastant impacte. En les òperes dc Verdi, es vol portar la vida, les passions humanes, com feien els romàntics. En Rossini, per contra, Ja vida es fa dins de casa i a l'escena es porten els ideals. -És així com va entrar a poc a poc en el seu món? -Sí, en Rossini, sempre es descobreixen coses. És un compositor de tanta dificultat i grandesa que pots obrir una porta rere l'altra, fms a l'infinit, i sempre hi trobes coses noves. Treballant sobre els textos es descobreix. Era un autor irreconeixible, fins ara. Sobretot perquè el cantant rossinià ha de ser creatiu, no pot cenyir-se només a les notes, com per exemple trobes en Mozart, que si fas el que d iu la partitura, la seva música surt per si sola. En canvi, si en Rossini només fas les no tes, et converteixes en una maquineta. T'obliga a transformar els signes en una gran obra d'art, i això és el que fa un gran intèrpret. - Li agrada q ue li diguin "el profeta de Rossini"? -f Riu I És evident que Rossini em va conquistar, em va submergir en una aventura fascinant que encara visc intensament. ~C 294 _3_5 _ __ 179 i¿il()lf;ii(l PR E eR rT ae A I EL MES D'ABRIL, A L'ABAST Kent Nagano dirigeix la Simfònica de Montreal UO.rquestra Simfònica de Montreal arriba a la temporada Pa lau 1.00 de la mà del seu director titu lar, l'americà d'origen japonès Kent Nagano. I per MERCEDES CONDE PONS I PALAU 100. Orchestre Symphonique de Montréal. Dir.: Kent Nagano. Debussy, Strauss. PALAU DE LA MÚSICA. 16 D'ABRIL DE 2009 (20.30 h). ascut a Califòrnia, Nagano sempre ha tingut una especial vinculació amb el seu país natal, essent des del 1978 el director musical de la Berkeley Symphony Orchestra, càrrec aquest que abandona en la temporada present, després de trenta anys de vinculació continuada. Molt lligat a lacreació contemporània, Nagano va iniciar la seva carrera a Boston, on va trebal lar a l'Òpera com a assistent de Seiji Ozawa al capdavant de la Boston Symphony Orchestra. Nagano ha estat el primer director musical de l'Òpera de Los Angeles, càrrec assumit el 2003, després de N ~e 294 dos anys treballant-hi com a director principal. Actualment és director musical de l'Òpera de l'Estat Bavarès de Munic -càrrec en el qual va substituir Zubin Mehta- i, des de la temporada 200607, director musical de l'Orquestra Simfònica de Montreal. Fundada l'any 1934 per un grup de melòmans amb el suport del govern de Quebec, l'Orquestra Simfònica de Montreal és un dels organismes culturals de la ciutat de més repercussió internacional. En la seva trajectòria, l'orquestra ja ha tingut vuit directors titulars, entre els quals cal esmentar Wilrrid Pelletier -el KENT NAGANO primer-, lgor Markevitx, Zubin Mehta, Franz-Paul Decker, Rafael Frühbeck de Burgos i Chades Dutoit. Amb més de 95 enregistraments discogràfics a la seva esquena amb els millors segells clàssics, I'OSM duu a terme una intensa activitat internacional. En la seva visita a Barcelona interpretarà un repertori conegut i generós, començant pel Prelude a l'après-midi d'un faune i La Mer de Claude Debussy, i continuant amb la Simfonia dels A ips op. 64 de Richa rd Strauss. Bartoli i Ziininerrnann en recital al Palau PALAU 100. Cecília Bartoli, soprano. Sergio Ciomei, piano. Bellini, Donizetti, Rossini I Frank Peter Zimmermann, violf. Piotr Anderszewski, piano. Beethoven, Szymanowski, Jamlcek. PALAU DE LA MÚSICA. 22 i 30 D'ABRIL DE 2009 (20.30 h). mb ben poca diferència de dates, la soprano italiana Cecilia Bai·toli -que l'any passat va revolucionar el Palau amb el seu espectacle mediàtic al voltant de la llegendària soprano espanyola María Malibran- i el duo format pel pianista Piotr Anderszewski i el violinista Frank Peter Zimmermann, ompliran el Palau de gran música en format de cambra. La soprano nascuda a Roma, Cecília Bartoli. torna al Palau de la Música per tercer any consecutiu, aquest cop amb un recital amb acompanyament de piano -Sergio Ciomei serà qui li doni la rèplica en les seves intervencions- i amb un repertori novament lligat a la figura dc la insigne soprano espanyola, filla del compositor Manuel García, María Malibran. Cançons de Gioacchino Rossini _ _ _ _3_6 -el concert s'inicia amb la famosa Ret BO A gata Veneziana-, Vincenzo Bellini, Gaetano Donizetti i alguna raresa pertanyent al repertori familiar dels García: "Havanaise" i '·Hai luli!" de Pauline Viardot, "Rataplan" de María Mali bran i "Yo que soy contrabandista" de Manuel García completen un repertori en què la soprano italiana farà les delícies del públic sisfan del seu característic virtuome. Pocs dies després, el duo format pel violinista a lema ny Frank Peter Zimmermann i el pianista polonès-hongarès Piotr Anderszewski es presentaran al cicle Palau 100 amb un intens programa de cambra fo rmat per la Sonata núm. 4 en La menor op. 23 de Beethoven, Mythen op. 30 de Szymanowski, la Sonata 1912/1921 de janacek i la Sonata núm. 5 en Fa major op. 24, "Primavera" de Beethoven. Zimmennann ( 1965) és ac- CECILIA BARTOLI tua lment un dels violinistes més reconeguts del món. Toca habitualment amb les orquestres més importants a nivell internacional de la mà de I'Stradivarius de 17 11 que un cop va pertànyer a Fritz Kreislcr. Anderszewski ( 1969) va rebre l'any 2002 el Gilmore Award. que es concedeix cada quatre anys a un pianista de talent. Va rebre el Premi Szymanowski l'any 1999 i el premi al millor instrumentista que concedeix la Royal Philharmonic Society, l'any 2001. PR E eR rT I e A i,i,ii(jif;Jir;l El MES D'ABRIL, A l'ABAST Nova etapa del Festival de 'Passió Música Antiga de Barcelona segons santJoan' catalana I XXXII FESTIVAL DE MÚSICA ANTIGA. L'AUDITORI. DEL 17 D'ABRIL AL 17 DE MAIG DE 2009. n el primer Fes!ival dc Música Antiga de Barcelona dirigi t per l'exdirector del prestigiós Festival de Música d'Utrecht, l' holandès Jan Van den Bossche, aquest aposta per la participació d'intèrprets del país tot afegint nous noms a un cicle que enguany afronta la seva trenta-desena edició. Un total dc dotze concerts -deixant de banda el Fringe (que es dirà Antiqua i es passejarà per Espanya)- completen l'oferta del Festival, que tindrà lloc principalment a les diverses sales de L'Auditori entre el 17 d'abril i el 17 de maig. En aquesta edició. el Festival vol recordar diversos aniversaris que coincideixen el 2009, com són els 350 aniversari del naixement dc Henry Purccll, els 250 anys de la mort de Georg Friedrich Handel, el 200 aniversari del traspàs de Joseph Haydn i el 200 aniversali del naixement dc Felix Mendelssohn. El Festival s'inicia amb el concert d'orgue a l'església de Santa Maria del Mar a càrrec dc la jove organista natural de Palència Ana Aguada - formada a I'ESMUC-, que interpretarà obres de Byrd , Purccll , Blow. Sweelinck, Couperin, Fischer, Buxtehude i Cabanilles. Le Concert des Nations, que dirigeix el violagambista jordi Sava ll , oferirà un concert integrament dedicat a la memòria de Handel, amb dos Concerti grossi i les dues primeres suites dc la Water Music. També dedicat a Handel -combinat amb obres de Vivaldi- serà el conceri del grup Harmonie Universelle que dirigeix el violinista Florian Deuter i el concert de I'Or·questra d'Antiga de I'ESMUC -que dirigirà en aquesta ocasió Al- E freda Bemardini-, en què interpretaran també Concerti grossi del compositor de Halle i l'Oda per a l'a11iversari de la reina Anna. El grup de cambra Musica Antiqua Roma oferirà un concert íntegrament dedicat a les Sonates per a violí i baix continu de Handel, mentre que el duo format pel flautista Erik Bosgraaf i el clavicembalista Francesca Corti interpretarà Sonates per a flauta de bec i baix continu del mateix compositor. El clavicembalista fran cès Bcnjamin Alard oferirà un recital amb obres per a clave dels compositors anglesos Byrd, Blow i Purcell. i el grup amb el suggerent nom de Phantasm, interpretarà Fantasies per a consort de violes de gamba de Hemy Purcell. Concerts originals i més llunyans de l'apeJ.Iatiu ~antiga" seran els de música de Haydn, Mendelssohn i Albéniz. El Quartet Albada interpretarà Les set darreres paraules de Crist a la Creu. El pianista Miquel Baselga s'afegeix al Festival amb una interpretació amb un piano d'època de peccs d'Isaac Albén iz, pdncipalment provinents de Ja Suite !beria i I'Ensemble Explorations oferirà un Quintet per a cordes de Franz Schu bcrt i un Octet per a cordes dc Felix Mendelssohn-Bartholdy. Gran concert, per c loure el festival, serà el del grup La Risonanza -que dirigeix Fabio Bonizzoni-, amb la versió concertant d'l/ trionfo del Tempo e del Disinganno de Georg Friedrich Handel. en un dels concerts commemoratius del desè aniversari de L'Auditori. DIUMENGES AL PALAU. Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra. Coral Càrmina. Joan Cabero, Xavier Mendoza, Marra Hinojosa, David Alegret, Toni Marsol. Fernando Marina, director. Bach. PALAU DE LA MÚSICA CATALANA, 19 D'ABRIL DE 2009 (18 h). eguint la tradició catalana d'interpretar alguna de les passions de Johann Sebastian Bach al Palau de la Música pels volts de Setmana Santa, enguany és el torn novament de la Passió segons sant joan ( 1724) del compositor nascut a Eisennch (Turíngia). Esclita per a la ikolaikirche de Leipzig, aquesta passió és menys interpretada que la més àmpliament coneguda Passió segons sant Mateu, i està inspirada en l'Evangeli segons sant joan. Per aquest motiu, la mús ica és menys terrenal i més mística, tot seguint el text bíblic. 294 La versió que es podrà sentir el 19 d'abril - tot just una setmana després de la rcstivitat lit(rrgica- anixà a càrrec de I' Orqucstn1 Nacional Clàssica d'Andorra i la Coral Càrm ina, sota la direcció dc Fcrnando Marina. L'apartat solista estarà format per l'experimentat tenor joan Cabera -com a Evangelista-, el baríton Xavier Mendoza com a Jesús i un quartet vocal format per la jove soprano d'ascendent carrera María Hinojosa. una contralt encara per determinar, el tenor David Alegret i el baix Toni Marsol. que assumirà a més la par~!\.. \ O "r ~ Pila t. l/)' (\~ S :RM-C • A Òpera ~ llnreelonu L ICeU 181 '4't1ttttt;i PREcRfTICA 1 EL MES D'ABRIL A L'ABAST Dudamel amb la seva família musical ORQUESTA DE LAS JUVENTUDES VENEZOLANAS SIMÓN BOUVAR. Dir.: Gustavo Dudamel. Xostakóvitx. L'AUDITORI. 23 D'ABRIL DE 2009 (21 h). esprés del rebombori organitzat al voltant de la concessió del Premi Príncep d'Astúries de les Arts al director veneçolà josé Antonio Abreu, fundador del Sistema Nacional de Orquestas Juvcniles e lnlantiles de Venezuela, l'Orquesta Sinfónica de la luventud Venezolana Si món Bolívar es presenta a Barcelona en un concert coproduït pel cicle Ibercamera i L'Auditori, per celebrar el desè aniversari dc la inauguració de la darrera institució. La dita orquestra. fundada l'any 1978, és el resultat més ben acabat dels molts que produeix el Sistema creat i iniciat per Abreu l'any 1975. El seu primer director va ser el mateix Abreu i durant molts anys va col·laborar amb directors convidats. En l'actualitat el seu titular és el jove veneçolà Gustava Dudamel, ja conegut aquí per haver-sc presentat amb la Simfònica de Gêiteborg -de la qual és tituJm· des de l'any passat- i que és una de les més destacades joves realitats de l'actualitat, sobretot després del seu nomenament com a titular dc la Filhmmònica de LosAngeles, en substit1lció d'Esa-Pekka Salonen. "Tocar y luchar'' és el lema amb el qual s'ha reconegut i donat a conèixer arreu del món un sistema sense parió en l'àmbit dc la m(tsica clàssica. Provinent d'un titular aparegut en un diari veneçolà ("El Nacional") l'any 1976, aquest missa tge aparentment bèl·lic expressa, en el fons, una voluntat de col·lectivitat i col·laboració en la interpretació musical i en el D I®C 294 desenvolupament de cada músic en particular. Perquè el dit Sistema el que busca és donar la possibilitat al més ampli nombre dc nens i nenes de Veneçuela de fo1mar-se musicalment i humanament -a través de Ja música- i fer-ne, d'aquesta, el nucli de la seva vida. En un context social d'ampli espectre marginal, la música esdevé un camí cap a una vida plena, sobretot interiorment. Per això en l'actualitat a Veneçuela existeixen un total dc I SO orquestres juvenils i 70 d'infantils, a més de 190 nuclis de formació distribuïts per les ciutats i pobles del país. El Sistema no només inclou la formació orquestral, sinó que també existeixen altres formacions instrumentals, i també corals. És el cas del Cor de Mans Blanques, que aplega arreu de Veneçuela més de 700 nens i nenes amb discapacitats, tant auditives com visuals i fins i tot intel·lectuals i físiques, que aprenen a fer música ja sigui a través de la veu com a través del moviment corporal. En la seva presentació en societat, la gran orquestra del Sistema -formada íntegrament per joves músics veneçolansinterpretarà un repertori adequat a les scves possibilitats i dimensions, la Simfonia núm. 5 en Re menor de Dm itri Xostakóvitx i un fest iu popurri dc música simfònica de l'Amèrica Llatina amb el qual, val a dir, s'ha prod igat ja per mig món, tot provocant un corrent de bogeria col·lcctiva poc habitual en l'àmbit de la música culta. Yakov Kreizberg dirigeix Xost.akovitx amb l'O BC I E TEMPORADA OSC. Dir.: Yakov Kreizberg. Vasks, Xostakovitx. L'AUDITORI. DEL 17 al19 D'ABRIL DE 2009 (CAL CONSULTAR DATES I HORARIS). 38 182 l director russoamericà Yakov Kreizberg es presenta a Barcelona al capdavant de l'Orquestra Sinúònica de Barcelona i Nacional de Catalunya com una de les novetats més destacades d'aquesta temporada de l'O BC. La seva trajectòria internacional i els seus èxits l'avalen. Va ser director musical de la Komische Oper de Berlín del 1994 al 200 I, va ser director convidat a la Royal Opera Housc Covent Garden de Londres, al Festival de Glyndeboume i a l'English National Opera. l-la dirigit dins la temporada de la Lyric Opera de Chicago, el Festival de Brcgcnz i la Canadian Opera Company. i del 1995 al 2000 va ser director principal dc la Boumemouth Symphony Orchestra. Actualment és director convidat de l'Orquestra Simfònica de Viena i director principal i conseller artístic de l'Orquestra Filha1mònica dels Països Baixos. Aquest any assumeix la titularitat de la Filha1mònica de Montecarlo. Kreizberg es presenta amb un ambiciós repertori. En primer lloc dirigirà Cantahi/e (1979) del compositor letó Peteris Vasks. Lligat a l'esti l de Witold Lutoslawski i Krzysztof Penderecki, l'obra dc Vasks lliga també amb la música folklòrica i amb un interès latent per la natura i el primitivisme. El concert es completa amb la monumental Simfonia núm. 11 del compositor rus Dmitri Xostakóvitx. Subtitulada " 1905", es tracta d'una obra inspirada en la crisi revolucionàl'Ía d'aquell any a Rússia, i està farcida dc descripcions dels moviments obrers, de gran dinamisme. junt amb referències a cançons revolucionàries russes i internacionals. Recuperació de patrimoni, musical menorqma la catedral CICLE D'ORGUE A LA CATEDRAUEUROCONCERT. Lluís Sintes, baríton. Tomé Olives, orgue. Alaquer, Andreu, Fuxa, Pons. CATEDRAL DE BARCELONA. 22 D'ABRIL DE 2009 (20 h). LLUÍS SINTES I TOMÉ OLIVES l baríton menorquí Lluís Sintes i l'organista Tomé Olives recuperen un patrimoni musical de gran riquesa de l'esplendorosa Menorca del segle XIX. Després de presentar a l'illa de Menorca i a Andorra l'escollit repertori provinent dels arxius de l'església de Santa Maria de Maó, el duo musical presenta a la catedral de Barcelona el dit programa, coincidint amb l'edició discogritfi ca del repertori pel segell Columna Música. Fruit d'un intens tre ball de recuperació, adaptació i fins i tot h·anscripció per a orgue de les obres sacres de diversos compositors menorquins del segle xrx, mestres de capella de la dita església, els dos músics menorquins han aconseguit configurar un ampli mostrari de l'obra més excelsa conservada. Peces per a veu de baríton i acompanyament orquestral -del qual han fet la transcripció a orguede compositors com }awne Alaquer i Reyes, Benet Andreu i Pons, Joan Fuxà i Gelabcrt, Damià Andreu i Sitges, Josep Mada Pons i Melià i Ramon Camicer -aquest dan·er lleidatà però vinculat a l'illa du1·ant anys- seran les que integraran aquest programa, que s'emmarca en el cicle de concerts a l'orgue de la catedral de Barcelona que organitza Euroconcert. Com destaca el mateix Lluís Sintes, convertit aquí a Ja tasca investigadora i gairebé musicològica, junt amb l'organista Tomé Olives, es 11·acta d'obres de gran riquesa melòdica, molt en l'estil ita lià de l'època romàntica (Bellini, Donizetti i Rossini), que despunten particula1111ent per sobre de la creació peninsular, a causa de l'aïllament geogràfic i les circumstàncies històriques viscudes per Menorca abans i durant l'època. E 1 PREcRrTicAI¿il(jlf ;iit;l EL MES D'ABRIL, A L'ABAST Òpera catalana sobre text de Valle-lnclan El caràcter insòlit del fe L- estrena d'una òpera encàrrec d'un compositor català- , d'anLu vi atorga a la proposta una dimensió d'autèntic esdeveniment. per J. COMELLAS I protagonista plincipal és el compositor català Enric Palomar, de fo m1ació acadèmica amb Benet Casablancas i Joan Albert Amargós, amo d'una trajectòria oberta que inclou tant la dedicació a la música culta com a la dc tall popular -jazz, flamenc i pop. Aquest compositor ja s'ha endinsat en el món de l'òpera amb la titulada juana, estrenada en un cicle d'Òpera dc Butxaca. precisament a Halle, teatre que ara coprodueix amb el Liceu aquesta estrena. En realitat, una cosa va portar a l'altra i en aquest cas la iniciativa va ser de la direcció artística del Liceu, que va proposar l'obra de Valle-lnclan com a base dcl llibrel, en considerar explíci tament que el text enca ixava am b les característiques de l'estètica musical del compositor. La cabeza del Bautista forma part, amb La rosa de pape/, d'un aplec de narracions que l'escriptor gallec va escriure sota l'epígraf de "melodramas para marionetas". Aplec que s'integrà en un con- E junt titulat Retablo de la a11aricia, la lujuria y la muerle. Som en l'àmbit de l'Espanya profunda i negra, dominada pels fats d'uns comportaments relacionals apassionats, tèrbols i destructius fins a l'excés. En aquest cas l'argument constitueix una paràfrasi de la narració bíblica referida a la mort de Joan Baptista a mans d'Herodes amb la col·laboració lasciva de Salomé. Tema que havia motivat una obra teatral d'Oscar Wilde portada a l'escena operística per Richard Strauss, com és ben sabut. En aquest cas, la història s'esdevé en un llogarret de Galícia en una època contemporània de la que va escriure ValleInchín, i el llibret la segueix amb molta exactitud, encara que amb alguna lleu variant, incorporació d'un nou personatge inclosa. Enric Palomar ha escrit una partitura amb un llenguatge tonal, sense càrrega inteHectualitzant o experimental, que cerca dibuixar el context sòrdid de la història, recorrent en algun cas a elements folklòrics, fins i tot si cal ben identificables. que el mateix escri ptor apunta explícitament a la seva obra. La producció estarà magníficament servida per un quadre vocal de gran relleu presidit pel baríton Nexander Marco Buhrmestcr, amb nòmina a Bayreuth. 1 amb la soprano Àngeles Blancas, addicta als reptes, i el tenor lleuger g1·anadí josé Manuel Zapata, avalat pel seu recent debut al Met. La batuta serà de Josep Caballé-Domènech, el jove director català dc trajectòria ascendent, i la dramatúrgia del veneçolà Carlos Wagner, autor del llibret, un nom amb una trajectòria significativa dc moment en teatres internacionals no de primer ordre. LA CABEZA DB.. BAUTISTA d'Enric Palomar. Llibret: Carlos Wagner, sobre l'obra homònima de Ramón María del Valle-lnclan. A. Blancas. A. M. Buhrmeister. J. M. Zapata. F. Vas. E. Martfnez·Castignani. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. escèni· ca: Carlos Wagner. Dir. musical: Josep Caballé-Domènech. Producció: Gran Teatre del Liceu-Opéra de Halie. LICEU. DEL 20 Al30 D'ABRIL DE 2009. Torroella de Montgrí Dissabte 23 de maig de 2009 ESCOLA MUNICIPAL DE MÚSICA Torroella de Montgrí CI. Onze de Setemhre,2 Telèfon: 971 76 oo87 Fax: 972 76 o6 48 www.escolamuslcatorroelfa.cat categoria A: fins a 7 anys Categoria B: 8 i 9 anys categoria C: 10 i u anys categoria D: 12 anys . ,. escolademusitaaljoventutsmusicals.cat lll llijjii 39 183 MUSICALIA LIED SENSE PARTITURA Pavana trista El cap del rei, fa quinze dies. La nuesa del coll sobre el piló, la cabellera sota la gorra que ha de preservar-la del tall de la destral. Xiscles i empentes pel trofeu de la sang. Temps de follia. Sis anys de daltabaix, des que la tropa dels caps rapats va entrar a la catedral. L'horror del sacrilegi: la destrossa de l'orgue que hi havies estrenat trenta anys abans. I ara en farà un parell que els puritans te'l van desmantellar. L'Església d'Anglaterra, sorda i muda. ¿La conjura romana? També avui penses en el teu mestre, vell catòlic. L'ordre ve del passat. Ho saps. Escrius For these distracted Tymes: una pavana. ~e 294 THOMAS TOMKINS Al segle en què l'escolto els temps també són de confusió, i la teva música és encara un refugi. No s'hi senten l'udol d'aversió pels dignataris indignes, pels botxins i els comandants, ni les crides a lleva dels que invoquen ídols inanes i déus morts, confusos i enfollits més que nosaltres. S'hi sent, només, una pavana trista. per Jordi Cornudella ho mas Tomkins va néixer el 1572 al sud-oest de Gal·les. Va iniciar la seva formació musical prop de son pare, que era organista. Quan el 1596 el van nomenar ilis/ruc/or choristarum a la catedral de Worcester, ja havia estudiat amb William Byrd a la Chapel Royal; aleshores ja feia anys que Byrd, al qual Tomkins es va referir en una ocasió com el seu «ancienl, & much reverenced Master», tenia problemes per haver-se aproximat al catolicisme. Tomkins, sempre fidel a l'església anglicana, va exercir durant cinquanta anys a la catedral de Worcester. on el 1613-1614 va supervisar la construcció d'un orgue nou. El 1642, a l'inici de la guerra civil, els roundhe- T 40 18-1 ads (els radicals puritans es distingien dels reialistes també per l'aspecte: caps rapats contra tirabuixons) van causar danys a l'orgue; el juliol del 1646, quan Worcester es va rendir a les forces de Cromwell, el va n desmantellar. Durant un temps. a la catedral no hi va haver ni orgue ni oficis anglicans. En l'endemig, els revoltats van ap resar el rei Carles I i el va n condemnar per alta traïció a morir decapitat. L'execució va ser el 30 de gener del 1649. Tomkins, que en la lluita entre la corona, el Parlament i els puJitans havia abraçat sempre la causa del rei, va escriure llavors una peça esplèndida: A sad paven: For these distracted Tymes. La partitura manuscrita està datada el 14 de febrer del 1649. De tot això jo no en sabia gairebé res quan, als divuit anys, vaig apendre a estimar la pavana h·ista de Tomkins. Va ser molt més tard, en redescobrir-la al cap de dues dècades d'oblit, que vaig buscar la informació. ¿Què n'he tret de tenir-la? ¿En tenc més la peça ara que abans? ¿Fa més gruix dintre meu? Si hagués de donar una resposta taxativa, diria que no: l'emoció que la pavana em suscita és encara, en dan·er tenne, la mateixa, perquè té molt més a veure amb el meu ànim - i amb la pe~a que aquella música va dei xar-hi fa prop de trenta anys- que no pas amb la vida del compositor i els avatars de la història d' Anglaten·a. Però els versos no volen ser taxatius, sinó enfondir matisos. Jordi Cornudella MUSICALIA PAPER D'ASSAIG ozart al cor per NARC(S COMA Dl RA POETA o he anat retardant. Potser no m'hi veia amb cor. Però cal que m'hi enfronti perquè ja fa temps que en tinc ganes. I he fet passar Chopin al davant, i Schubert, i els he parlat de les cançons més d'una vegada. I el cas és que Mozart havia d'haver estat el primer, perquè per a mi sempre ha estat el primer. ja de petit em fascinava. Potser perquè Ja meva professora de piano me'n va regalar una mena de biografia que duia partitures senzilles al darrere. Wolfgang i Nannerl es van convertir gairebé en personatges d'un conte meravellós i el músic nen, protagonista d'aquell conte, componia unes coses que jo podia tocar. Al llibre, a més hi havia dibui xos. Vistes de Salzburg, instruments musicals, diligències i posades. Alguns d 'aq uells dibuixos eren, si la memòria no m'enganya, fets a la moda de l'època, és a dir en silueta, cosa que excitava tremendament la meva imaginació. Vull dir que, en aquelles ombres, hi havia dc posar els cossos, havia d'imaginar les cares, posar colors a les sedes dels vestits, pedres i marbres als palaus. I sons als instruments, a aquells pianos ajaguts que els dos germans tocaven, a quatre mans. O que ell, el meu amic Wolfgang, feia sonar a totes les corts importants d'Europa. Des de llavors que som amics. Des de llavors que ell és per a mi un amic de l'ànima. com se sol dir. Després va venir Bach, el papà Bach, que li dèiem, però això era ja en l'adolescència i en la primera joventut, quan cantàvem corals i tocàvem la flauta dolça. Però primer va ser Mozart. I si sempre tinc Bach a prop, Mozart el duc a d ins, al cor. Ell és el meu primer amor, és la meva sang i l'aire que respiro. I només de dir el seu nom m'envaeix una dolça emoció que m'omple profundament, que em consola i em fa companyia. EU és, per dir-ho en llenguatge mozartià, la meva passion predominante. Mozart és immens, és generós, mai no es repeteix, juga i canta i plora i riu i demana perdó perquè, home com és, H moltes vegades se sent culpable. No és un heroi, com Beethoven, no. Mozart és de carn i ossos i per això pot ser un amic. La meva formació musical és molt rudimentària. Vull dir que no sóc capaç d'entendre tècnicament les seves proeses. Però amb tants d'anys d'amistat intueixo quan les fa i m'entendreix veureho. M'entendreix veure'! jugar, és clar, és una mica com aquells Sants Innocents de l'himne litúrgic que. al cel. juguen amb la seva corona i la palma del martiri. Sí, corn aquells Sants Innocents sobre els quals Péguy, al seu poema, fa dir a Déu que li cauen bé perquè són de la mateixa generació del seu fill. I fa dir a Déu que aquells nens juguen a la rutlla, amb les palmes i les corones (Péguy ho treu de l'himne, és clar). Bé, Déu diu que s'ho pensa que juguen a la rutlla, no ens creguéssim que li demanen permís. Hi ba peces de Mozart, fragments de Mozart que me'l converteixen en un d'aquells nens del paradís, jugant. una mica d'amagat de Déu, al jóc del seu talent creatiu extraordinari. A vegades m'imagino que a Déu li deu caure la baba, si és que en té, de baba. Però ja m'entenen. I aquí potser ve a tomb aquell acudit que pregunta: quLn compositor toquen els àngels en presència de Déu? I la resposta és: Bach, naturalment. 1 ningú no bo discuteix. I què toquen, quan Déu no hi és, quan toquen per a ells. 1 la resposta és: Mozart, naturalment. I el que és bonic és la coda: I Déu els escolta, d'amagat, darrere la porta. erò també hi ha un Mozart terrible. El Mozart del dolor. del neguit i del desfici i la desolació. El Mozart de la por. Potser és aquí quan Mozart ens és més amic, en fer-nos grans. I és emocionant sentir-lo quan, després del drama en què el vaixell de Ja consciència, agitat per Ics passions, sembla que ha d'enfonsar-se, sap tornar a la calma. Sap fer regnar aquell equilibri sagrat de la superació final. I penso en l'acabament de Les noces de Fígaro, quan les aigües tornen a la scva Uera i sortim més grans, enfortits, d'aquella tempesta en què tot amenaçava de quedar capgirat. Fer les paus, en diem. Les paus amb nosaltres mateixos. I no importa que la història ens quedi lluny i que la superació d'aquells neguits P LEOPOLD. WOLFGANG I NANNERl MOZART no tingui res a veure amb nosalh·es. És el teixit musical, el concert de les veus, la melodia, que es constitueixen en llenguatge universal, ric per a totes les experiències humanes. En això, Mozart és un mestre. Algú pot creure -i això li passa també a Carner- que Mozart és massa enjogassat. massa supetficial. massa lliurat al llenguatge i als seus problemes. És no haver-se adonat del que hi ha sota la seva habilitat, sota la seva inspiració, sota la seva aparent manca de gravetat. És no saber que la seriositat no cal proclamar-la, que no cal enfilar-se dalt d'uns coturns per parlar dels dubtes terribles sobre la vida i la mort. Per proclamar la grandesa de l'ànima humana i per destiHar la meravellosa joia de la vida. No. n'hi ha prou amb sentir humanament. és a dir, carnalment i amb intel·ligència, i també intensament, és clar. I deixar que la pietat bategui al fons de tot. Mozart. com Carner, és un mestre de pietat, d'aquella pietas clàssica que penetra la seva obra. Poques vegades l'art ha comunicat tanta desolació essencial i poques tanta alegria transcendent. Luis Cernuda, en un preciós poema que li va dedicar amb motiu del segon centenari del seu naixement, diu que Mozart és la glòria d'Europa, l'exemple més ah de la glò1ia del món. I que amb la seva música dóna al món forma, ordre, justícia, noblesa i bellesa. Em sembla que és realment així. Però per a mi. a més, és l'amic que fa infinita companyia. :RM-C 294 _ 4_1_ __ 185 I DI s e o s ii,ll(jlf;lir;l BALADA/ GUINJOAN/ RODRÍGUEZ PICÓ 'fres concerts contemporanis BARCELONA MODERN PROJECT. Dir.: Marc Moncusí. COLUMNA MÚSICA. om davant d'una prova fefaent que en música. catalanita t i contemporaneïtat no estan renyides, amb un producte atmctiu i de qualitat. L'enregistrament reuneix tres obres per a instru· ment solista -violoncel, clarinet i piano. respectivamenti conjunt instrumento! de més o menys amplitud dels compositors Lleonard Balada, jesús Rodríguez Picó i joan Guinjoan. tres primers enregistraments a càrrec del Barcelona Modem Project que dirigeix Marc Moncusí i que ja coneixem d'anteriors ocasions gràcies a la feliç iniciativa dc Columna Música, entitat compromesa i idcntilïcada, precisament. amb la música cata· Jana i contemporània. El disc arrenca amb el Concert de Balada, en què participa el solista lurgen van Win i que es S adales m edievals catalanes R. MATEU, SOPRANO. I. ETXEPARE, VIOLONCEL B. GRAELLS DEL BAS, VIOLf. J. C. MARTfNEZ PRAT, GUITARRA i ARRANJAMENTS. COLUMNA MÚSICA. onar continuïtat al repertori nadalenc trad icional català és, tal com cxplicH el llibret que acompanya aquesta edició discognllica, l'objectiu dc Nadales medievals catalanes. Un D caracteritza pels contrastos accentua ts en el marc dels seus tres moviments - l'últim. un brevíssim "Energico, con fuoco''. Segueix. l'obra Barcelona revisited. en un moviment. la composició més recent de les tres (data de 2005) i en què podem apreciar. novament. l'estil característic dc Rodríguez Picó. equilibrat i entenedor. Finalment. el Concert per a piano i orquestra de cambra de joan Guinjoan. obra primerenca de l'autor més veterà del disc i potser per això també un dels més habituals de les programacions. o podem acabar sense esmentar el complet llibret informatiu en tTes idiomes de l'edició i que tant pot ajudar a comprendre'n el contingut i contribuÍ!~ d'aquesta manera. a l'anhelada difusió de la nostra música. Albert Terrens ventall de cançons que mai no passa dc moda (però que no per aquest fet cal que deixi de ser enregistrat) i la tria de les peces -representativa de les diverses pa1ticularitats del que havia estat el territori català en el segle XIV i que dóna com a resultat una mescla de tonades molt populars amb d'altres que no ho són tant- afegeixen interès a aquest disc. Pel que fa als intèrprets. el guitarrista i compositor Joan Carles Martínez Prat. autor dels arranjaments, el violonccl-lista basc lñaki Etxepare i el jove violinista Biel Graells acompanyen la veu de la soprano Rosa Mateu. adcquadíssima per a aquest repertori, ja que a banda de ser reconeguda per la gran riquesa tímbrica del seu instrument, les seves interpreta· cions es caracteritzen per una dicció acurada i una dosi d'expressivitat especialment elevada. Albert Terrens BEETHOVEN Sonata a Kreutzer KALINA MACUT A, VIOLf. DANIEL BLANCH, PIANO. COLUMNA MÚSICA. ues obres clàssiques del catàleg d'un dels compositors clàssics per cxcel-lència. Beethoven, són la proposta d'aquesta edició discogràfica dc Columna Música. Les sonates Prima11era i A D Weber & Rossini JOSEP FUSTER, CLARINET. ISABEL HERNANDEZ, PIANO. Obres deG. Rossini, Arnau Bataller, Zulema de la Cruz, Béla Kovacs i C. M. v. Weber. COLUMNA MÚSICA. eus ací un enregistrament de característiques poc usuals. Es tracta d'un producte fet molt exactament a la carta: per tant, atenent a uns criteris o, millor dit, a una voluntat molt explícita: la dels seus ''ideadors'', amb el protagonisme central del clarinetista valencià fi ncat a Ba rcelona Josep Fuster. El gran objet:tiu és la vindicació dc l'instrument clarinet, objectiu al servei del qual hom ha fet una proposta imaginativa i per això mateix moli interessant. Hom panei:o. dc dos compo~itors molt prope- H Kreut:er no són no- més compo icions culminants del seu gènere, sinó també. com diu el llibret informatiu del disc. autèntics hits de la música clàssica. El seu equilibri i atractiu melòdic les han mantingudes en el repertori fins avui i la seva innuència s'ha estès fins a terrenys ex1 ramusicals. com ho demostra l'espectacle 1eatral basat en una novel·la de Leo Tolstoi titu lada, precisament. La sonata a Kreutzer. amb motiu del qual s'ha fet aquest enregisllamenl. La gravació, per cert. té l'aHicient de permetre'ns sentir el duet i matrimoni format per Kalina Macuta i Daniel Blanch. polonesa i català. respectivament. que sortosament es prodiguen bastant i és fàcil veure actuar en directe al nostre país. Albert Torrens rament coetanis, Rossi ni i Cari Mada von Weber, que van dedicar una notable atenció a l'esmentat instrument i partint d'obres seves es convida tres compositors actuals -Arnau Bata ller. Zu lema de la Cruz i Juan A. Medina- a confegir obres pròpies. Això comporta un maridatge suggestiu entre la concepció romàntica del repertori clarinetista i el concepte contemporani de la creació per a l'instrument. El conjunt formal queda rematat amb l'esplèndid Gran duo concertant. op. 48 de Weber, que posa colofó al CD i acaba l'arc que havia iniciat l'arranjament d'lvan Müller de la cavatina ~una voce pocofa'' d'// barbiere di Siviglia de Rossini. Pel mig, una altra composició d'aquest mateix compositor per a clarinet i piano. Fantasia per a clarinet i piano. les aportacions dels esmentats compositors actuals i una composició de Béla Kovacs ( 1937), titulada, en CO· herència amb el conjunt de l'enregistrament, Sa/u te. Signore Rossini. Tot quadra d'una manera definitiva. losep Fuster i Isabel Hernandez n'ofereixen unes versions sòlides pel que fa a expressivitat: fan entrar en els continguts de les obres de manera natural. amb una gran musicalitat i nuïdesa discursiva. J. C. C. :R,M.C 294 4_3_ _ _--: t87 i .~(i(jl(i!f;j PASSATEMP·S Música per EDUARD V. PATSI encreuada Música encreuada de març 2009 (núm. 293) RMC 294 Horitzontals. 1. Autor del Carnaval dels animals (amb quadradet negre pel mig). 2. Tempo vivo a la partitura. Batuta. 3. Luigi Boccherini. Toldrà, Turina o Txaikovski . Una tim bala vista des de l'orgue. La major. 900 romans. 4. Compositor italià del barroc. Estil de jazz encapçalat pel Bee. 5. Passió que sorgeix entre els protagonistes masculí i femení de l'òpera romàntica. 6 . Processó mariana a ritme de rumba i saeta. Ràdio Televisió d'Olot. 7. L'inici del nom d'en Morricone. Com l'apòstol Pere, ho faríem tres vegades abans que el gall canti. 8. Pintor del Trecento italià. Nom de la Leigh, cantant de folk britànica. 9. Una batuta. Re major. Una timbala. Joaquim. el compositor serialista català, sense els extrems. Les creus de Tartini. 10. Ni núvia, ni Núria: una lletra ha volat. La major. Va fer cas al director. 11. Sense referència en la tonalitat. Orquestra Simfònica de Cardedeu. Verticals. 1. Inici de l'himne religiós dedicat a la Verge Maria musicat per Pergolesi (dues paraules). 2. Compositor italià cèlebre per una sola de les seves obres (i diuen que ell només en va fer l'esbós!). Do antic. 3. Quaranta-nou romans. Vàrem. Imaginem que sóc Rigoletto: això és el que faig amb el Duc de Màntua. 4 . Interpreta les notes de forma clara i precisa. L'inici del nom d'en Salieri. 5. El límits d'un tuareg. Santuari marià italià cristià. La major. 6. Compositor dc Sagunt, arxkonegut per un concert per a gu itarra i orquestra. Od. er. im af, los ... 7. Conec. I digué vocàlicament: Mira l'arpa! Una altra timbala. Serpentó. 8. Atac intenomput. Mil romans. Ajusto de forma musical, rítmica i sonora el final del vers. 9. Típic crit per comprovar la ressonància vocàlica de l'eco. Compositor italià del segle xx. No pas dolent. 10. Nono, Nicolau o Nin (Culmell). Així queden elles, les cantants, després de rebre els aplaudiments del públic. 11. És automàtic que, quan ho notes, poc després s'esdevé el fet. Solucions en el número següent. sidokus.com Instruccions: Per resold re el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do. Re. Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fi la i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan RE Sl DO SOL LA posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular comSOL DO Ml Sl FA posició musical. I encara hi ha una altra pista: si s'interpreten les noMl FA LA RE Sl tes que bi ha a les caselles ombrejades (en ordre: d'esquerra a dreLA SOL RE DO Ml FA Sl ta i de dalt a baix) sonen els primers compassos dc la peça musical Ml SOL l.A DO que s'indica al peu del sidoku. FA RE LA SOL SI FA SOL DO SOL Solucions en el número següent. 44 188 Sidoku de març 2009 (núm. 293) Ordre dels sostinguts al pentagrama Sl FA <www.sidokus.com> El Virolai (Rodoreda!Yedaguer) LA concerts CONCERTS BARCELONA (BARCELONb) 1 ABRIL 2030h Palau Orquesta Sinfónica de Galícia. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Cor Infantil de l'Orfeó Català. Sandrine Piau. soprano. Ann Murray, mezzosoprano. Philip Langridge, tenor. Matt Stone, baríton. Dir.: Víctor Pablo Pérez. Elies de Mendelssohn. (Palau I 00). 3 ABRIL 19 h Liceu Die Meistersinger vo11 Nümberg de Wagner. Dir.: Sebastian \Veigle. 21 h L'Auditori Temporada OBC. Chrístian Tetzlaff, violí. Dir.: Eiji Oue. Brahms, Strauss. 19 h Palau OSV. Orfeón Donostiarra. María GalleJo, soprano. Gemma Coma-Aiabert. mczzosoprano. Josep Bros, tenor. Aleksandr inogradov, baix. Dir.: David Giménez Carreras. Requiem de Mozart. (Concerts Simfònics a l Palau). 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 5 ABRIL llh L'Auditori Temporada OSC. (Tercera audició). 7 ABRIL 20 h L'Auditori (Mart.) Grup InstJumental BCN 216. Homenatge a Frank Zappa. (L"Auditori Contemporània). 8 ABRIL 19 h Liceu Die Meistersinger vo11 Niimberg de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 14 ABRIL 19 h Liceu Die Meistersinger vo11 Niimberg de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h Palau 1 Solisti Veneti. Aleksei Volodin, piano. Mireia Farrés, trompeta. Dir.: Claudio Scimone. Tartini, Boccherini. Mozart. (lbercamera). 15 ABRIL 20 h Palau Robert Alfredo Armera. piano. Akiko Nomoto. piano. Granados. 16 ABRIL 2030h Palau Orchestre Symphonique de Montréal. Dir.: Kent Nagana. Debussy, Strauss. (Palau I 00). 17 ABRIL 19 h Palau Raul Prieto, or~ue. M. Teresa Sierra. piano. Bédard, Langalis. Txaikovski. Dupré. Lutoslawski. ( icle d'Orgue al Palau). 21 h L'Auditori Temporada OBC. Dir.: Yakov Krcizberg. Vasks, Xostakóvitx. 19 h Palau Esbart Català de Dansaires. Dir.: Anna Bigas. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h Liceu Die Meistersinger von Nümberg de Wagner. Dir.: Sebastian Weigle. 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona aud ició). llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 11.15 h Ate. Barcelonès O rq uestra de Cambra Amics dels Clàssics. Dir.: Joan Palet i !bars. 12 h Palau El fantasma del Palau. (Concerts Familiars al Palau). 18 h Palau Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra. Coral Càrmina. Joan Cabero, tenor. Xavier Mendoza, baix. María Hinojosa, soprano. Oriol Rosés, contratenor. David Alegret, tenor. Toni Marsol, baix. Dir.: Fernando Marina. Passió segons sant joan de Bach. (Els Diumenges al Palau). 1830h Ate. Barcelonès Mireia Vendrell, piano. Beethoven, Chopin, Schumann, Berg. (Ass. Massià-Carbonell). 20 h Liceu La cabeza del Bautista d 'Enric Palomar. Dir.: josep Caballé-Domènech. 21 h Palau Quartetto Stradivari. Albert Allenelle, piano. Schumann, Brahms. (Euroconcert). 20 h Liceu Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. Edita Gruberova, soprano. Dir.: Friedrich Haider. Mozart. 2030h L'Auditori (Mart.) Dino Saluzzi, bandoneó. Anja Lechner, violoncel. (L'Auditori Contemporània). 20 h Liceu La cabeza del Bautista d 'Enric Palomar. Dir.: Josep Caballé-Domènech. 20 h Catedral Lluís S in tes, baríton. Tomé Olives, orgue. Romanticisme sagramental a la Menorca de l segle XIX. Alaquer i Reyes, Andreu i Pons, Fuxa i Gelabert, And reu i Sitges. Pons i Melià. (L'Orgue de la Catedra l de Barcelona. Eu roconcer t) . 4 ABRIL 18 ABRIL 19 ABRIL 20 ABRIL 21 ABRIL 22 ABRIL 20.30 h Palau Cecília Bartoli, mezzosoprano. Sergio Ciomei, piano. Rossini, Donizetti, Belli ni, Viardot, García, Ma li bran. (Palau I 00). 23 ABRIL 20 h Liceu La cabeza del Bautista d'Enric Palomar. Dir.: Josep Caballé-Domènech. 24 ABRIL 20 h Liceu La cabeza del Bautista d'Enric Palomar. Dir.: Josep Caballé-Domènech. 21 h L'Auditori Temporada OBC. Mihaela Ursuleasa. piano. Dir.: Hans Graf. Schubert, Schumann. 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 20 h Liceu Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. Edita Gruberova. soprano. Dir.: Friedrich Haider. Mozart. 25 ABRIL RM-C 294 45 189 CONCERTS llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 12 h Palau La volta al món amb 80 instruments de percussió. (Concerts Familiars al Palau). 17 h Liceu La cabeza del Bautista d'Enric Palomar. Dir.: Josep Caballé-Domènech. 18 h Palau Orquestnl Barroca Catalana. Orfeó Català. O ri ol Rosés, conh·atenor. )ordi Ricart, banton. Dir.: josep Vila i Casañas. Bach, Handel. (Els Diumenges al Pa lau). 19 h L'Auditori Nonet Txec. Schubert, MozaTt, Brahms, (Concerts a Barcelona). 19 h Palau Orquestra de Cambra Terrassa 48. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Dir.: Daniel Mestre. j. Ch. Bach, Handel, Yibaldi. (Concert de Tarda al Palau). 21 h L' Auditori Philharmonia Orchestra. Julia Fischer, violí. Dir.: Lmin Maazel. (lbercamera). 2ll5h Ate. Barcelonès Grup Expressionista. Messiaen. (Cicle Música del Segle XX-XXI) 20 h Liceu La cabeza del Bautisfa d'Enric Palomar. Dir.: josep Caballé-Domènech. 21 h Pa lau Rafa l Blechaz, piano. Mozart, Beethoven, Chopin. (lbercamera). 29 ABRIL 20 h Liceu La cabeza del Bautista d 'Enric Palomar. Dir.: josep Caballé-Domènech. 30 ABRIL 20 h Liceu La cabeza del Bautista d'Enric Palomar. Dir.: josep Caballé-Domèncch. (Darrera funció, 2 de maig, 18 h). 20.30 h P alau Frank Peter Zimmermann, violí. Piotr Anderszewski, piano. Beethoven. Szymanowski, janacek. Beethoven. (Palau I 00). 26 ABRI L 27 ABRIL 28 ABRIL CAPELLADES (ANOIA) 25 ABRIL 21 h Paper de Música ¡ Al·la Voronkova, violí. Paganini. L'HOSPITALET DE LLOBREGAT (BARCELONl:S) i La Ventafocs dc Rossini. Espectacle fam iliar de Comediants. 19 ABRIL 18 h Teatre Joventut 23 ABRIL 21 h Teatre Joventut ¡Pegasus. 25 anys, 1983-2008. Teatre Kursaal ¡Don Giovanni de Mozart. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). MANRESA (BAGES) 29 ABRIL 21 h REUS (BAIX CAMP) Í OSV. Orfeón DonostiaiTa. María Gallega, soprano. Gemma Coma-Aiabert, mezzo¡ soprano. Josep Bros, tenor. Aleksandr Vinogradov. baix. Dir.: David G iméncz Car¡ rcras. Requiem dc Mozart. 5 ABRIL 18 h Teatre Fortuny 17 ABRIL 21.30 h Teatre Fortuny 18 ABRIL 21.30 h Teatre Bartrina 25 ABRIL 21.30 h Teat re Fortuny l Ann l-lampton Callaway. (Festival Internacional de Jazz de Reus). Teatre Municipal ¡ Claudia Schneider, mezzosoprano. Cor Sarabanda. Cor Lutiana. Coloma Bonn in, ¡ )ames Carter Q uin tet. (Festival Internacional de jazz de Reus). ¡Alvin Quecn Trio. (Festival Internacional de fazz de Reus). ROSES (ALT EMPORDl) 26 ABRIL 19 h i piano. Dir.: Mariona Castelar. (Moments Musicals). SABADELL (VALLl:s OCCIDENTAL) 22 ABRIL 21 h La Faràndula 23 ABRIL 21 h La Faràndula 24 ABRIL 21 h La Faràndula 26 ABRI L 18 h La Faràndula l Don Giovanni de Mozart. Dir.: Daniel Ma rtínez. (Òpera a Catalunya). ¡ Don Giovanni de Mozart. ¡pera. (Òpera a Catalunya).Dir.: Daniel Martínez. Funció a càrrec de l'Escola d'Òi Don Giovanni de Mozart. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). ¡Don Giovanni de Mozart. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). TERRASSA (VALLl:s OCCIDENTAL) 2 ABRIL 21 h Centre Cultural EL VENDRELL (BAIX PENEDl:s) 46 190 ¡ Le Concert des Nations. Dir.: Jordi Savall. (Fundació Caixa Terrassa). . 3 ABRIL 22.30 h Bib. Terra Baixa i Avoi jaçç Quartet. 4 ABRIL 22.30h Aud. Pau Casals 1 Perica Sam beat Flamenca Big Band. 11 ABRIL 22.30 h Aud. Pau Casals 17 ABRIL 20.30 h Músics La Jazzturia Quartet Band. 24 ABR IL 20.30 h Museu Deu Xavi Díaz Quintet. jazz 25 ABRIL 22-30 h Peter King Quartet. Jazz. Aud. Pau Casals G-7. Jazz. La música, com a expressió innovadora dels sentiments, ha estat per a Siemens, des dels seus inicis, un pont d'apropament i unió entre les persones. La Fundació Ernst von Siemens, creada el 1972, atorga un prestigiós premi musical: Benjamin Britten, Herbert von Karajan, Andrés Segovia, leonard Berstein o Claudio Abbado, entre d'altres, avalen l'alt nivell de les personalitats guardonades. El dia a dia esdevé una cosa similar. Els nostres enginyers desenvolupen solucions tecnològiques altament innovadores, en harmonia absoluta amb les persones i el seu entorn. "10 Des de fa més de 100 anys desenvolupen a Espanya solucions en enginyeria elèctrica i electrònica perquè els nostres clients dirigeixin amb èxit els seus negocis. Perquè sabem que el nostre èxit depèn de l'èxit dels nostru tl fêh ~ ~ El d;rector d'èx;t necess;ta harmon;a en les seves ;nnovadons. llJ'~ ~·· ';1.. www.siemens.es ,: 11 . ~=: ~- SIEM EN S DE CAIXA CATALUNYA dóna suport a la programació de El Palau de la Música Catalana