Revista Musical Catalana. Núm. 295 Maig 2009
Editorial: Fe i continuïtat en els projectes / PANORAMA Temporada Liceu 2009-2010. M'encanta el nou i m'apassiona el vell. Jaume Comellas / El Conservatori de Terrassa compleix 100 anys. Jaume Comellas / Dietari d'un crític en exedència. Àlex Robles. La ràdio clàssica catalana a Europa. Antoni Batista / Mikrokosmos: Crisi musical?. Pere Artís / Tangents: Es perd un llençol. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Ostracismes. Xavier Chavarria / Impromptu: De clonar, les avantguardes i les acadèmies. Francesc Taverna-Bech / Cobla: Brotons, 50 a Vancouver. Josep Pasqual / L'Auditori de l'Ateneu de Banyoles i el 10è aniversari de Juventuts Musicals. Josep Jofré / El Premi Maria Canals se'n va anar a Letònia. RRMC / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Ricard Bordas. Albert Torrens / Crítiques: Mercedes Conde Pons, Jaume Comellas, Josep Barcons, Lluís Trullén, F. Taverna-Bech, Josep Pasqual, Xavier Chavarria i Albert Suñé / El Cor de Noies de l'Orfeó Català a Hondarribia / TEMA 200 anys del naixement de Mendelssohn. Dos segles de presència de Felix Mendelssohn / El cas Mendelssohn. Victor Estapé / MUSICALIA Kaija Saariaho. Una traductora de sentiments en música. Mercedes Conde Pons / El mes de maig a l'abast. The Academy of Saint Martin in the Fields amb Marriner a Palau 100. Estrena de Rodríguez Picó amb l'OBC. Fidelio al Liceu amb Karita Mattila. Recordant Isaac Albéniz. Mercedes Conde i Jaume Comellas / L'ombra allargada de... Ferran Sala. Núria Peláez / Paper d'assaig. Des del bressol. Jordi Cornudella / Discos / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / CONCERTS / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
M VIS TA MUSIC s~J;iaho Yell i ~ou El gran nom de la Junts al Liceu Felix Mendelssohn oomposició femenina Vist enllà dels tòpics 2009-10 • 4a ÈPOCA 5 Fe i conlinuïta l en els pro jectes PANORAM A 6 Temporada Liceu 2009-20 I O. M'en can ta el nou i m 'UJlassiu na e l vell per .T. C. C. 9 El Conservalori d e Terrassa complcLx 100 élnys per J. C. C. 11 12 Mikrokosmos : Crisi musica l? per Pere r.lrUs Tangents: Es perd un llençol per Jordi J'vlaluquer Ars Sublilior : OstTacism cs per Xavier Chavarria EL RAPTE EN EL SERRALL. A LA PROPERA TEMPORADA DEL LICEU 14 De l se u a lfm.: Sra Victò ria dels Àngels per Jaume Comellas Impromptu : De clonar·, Ics avantgua rdes i Ics acadèmics per F'rancesc Taverna-Bech Cobla: lli'Otuns, 50 a Vuncou ver 15 per Josep Pasqual ··········----------------------···--··-····-·--·········--··············--·······················--······-------------- CENTENARI DEL CONSERVATORI DE TERRASSA Coi.1.ABOREN EN AQUEST NÚMERO: Pere Artís, Josep Barcons. Antoni Batista, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Jordi Cornudella, Víctor Estapé, Josep Jofré, Jordi Maluquer, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Núria Pelaez, Albert Suné, Francesc TavernaBech, Albert Torrens i lluís Trullén. Dietari d'un c1·ílic eu excedència. ÀJex fiobles. .La ràdio clàssica cala la nu a Elll'opa per Antoni /Jcrlista MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE REDACCIÓ: Teresa Martínez. PuBLICITAT: Gestac Indústria, 13, pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 Afe: molist@gestac.org PREIMPREssló: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: SADE DIPÒSIT LEGAL: 8·34.432/83 ISSN: 1887-2980 NÚM. 295 EDITOR I AL RMC CONSEU. EDITORIAl: Fèlix Millet (president). Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONSELL DE DIRECCIÓ: Jaume Comellas (director), Pere Artrs (editor), lluís Millet (director musical) i Montserrat Urpí (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAl: Ferran Sendra. ANY XXVI ar i 16 1.1AudiLo•·i d c l'Aleneu dc 13unyoles i el IOè an h ersari d e Joven luls lusicals 17 18 El Premi Ma ria Canals se'n va anal' a Lclònia per Josep Jofré perRRMC ................................................................................................................................................................................................ Ho ha n d it, ho hau escl'il ......................... ..................................................................... ............................................ . ............................... 19 A propòsi l d e... Hicard Bo1·d as 20 C1·íUques per A lbert 'Tbrrens per Ja ume Comellas, J\!crcedes Conc/e Pons, Lluls Trullén, Prancesc 'lèrvema-Bech, Josep Barcons, Josep Pasqual, Xavier Chat•fll'l'ia i Albert w ié ·28···· -¡ii ·c~;.-~j~-;-·;;¡~~- d-~- ¡~o;:l:~ó--c~ ~~ii~--.-¡~~~~.~-~:;:¡¡;¡~ ------------------········- TEMA El cas Mcndelssohn per Vlctor Estapé MUSICALIA Kaija Saa ria h o. na traductora d e sentime nts e n música 32 per l\l ercedcs Conde Pons 35 El mes d c maig a l'abast. The Academy of Saint Maa·Lin in U1e Fields a mb Marl'iner a Palau 100. l!:.sii'Cna d e Rodl·iguez Picó am b I'OBC. Fidelio a l Liceu am b Karila Mallila. Hecordantlsauc Albé niz . . . . . . .. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 4 . . . . . . . . . . . . . . . . . .. c/Palau de la Müsic:a, 4-6 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 72 10 WEB: www.palaumuslca.org Alt:: revlstdpalaumuslca.org Palau de la Mllslc:a catalana. telèfon d'alanció al client 902 44 28 82 (de diLns a dlssable. de 9.30 a 21 h) Elsftdot. . . . .I~A..__c:mu. --ricln*roplnl6diii _...._IIIMITA CATNMA no Ml.slcAL -•...-.crcw~atlllllno tnlllllncllt=r•• Ien-~·· ~==-~ Membre c1e rAppec. .............................................. . . . . . . . . . . . . ._. . . . . . per il!fercedes Conc/e Pons i Jaum e Comel/crs Uom bra a lla rgada de.- Ferran Sala 40 per Núria Pelae::. Paper d'a ssaig. Des d el bressol Cornudella 41 per Jordi............................ ........................................................................... ............................ 40 Discos Música cnca·cuud a. Sidol us.com 44 per.Ecluard V. Patsi ·············-----·-····················-·················------------------------------------------------······ 45 Con certs Revista de I' ESMUC, pàgines centrals 3 /95 .....• •' ··/ PALAU MÚSICA CATALANA 1908 ·2008 Els Diumenges al Palau Conc ert 1 Diumenge, 22 de febrer de 2009, 18 h . ...................................................................................... XVII Temporada 2008· 2009 Concert 4 Diumenge. 26 d'ebril de 2009, 18 h . ...................................................................................... ENSEMBLE MEDITERRAIN ORQUESTRA BARROCA CATALANA Ulum Ruiz Fo,....., dal'not, Eduordo C8lzada. fagot; <lffeóca.- .,.._ .,.. r..-c.c.a~ Renoto Hupka. llOfT1P8; Danlela Jung, viOI; Pnlllpp Ntekol, viola. Bruno Borralhlnho, \'loloncel; Dotmor Kurlg, conlroòoo<, Dunja Robotti, plano E. Oohnànyi: Sextet en Do mejor. per a Clarinet, trompa, pí;Jno, viO/(, viola I vlolollCfJI L v. Boothovon: Septet en Mi bemol major, op. 20, per a clatinet, fogot, tromPB. violf, viola, violoncel i contrabaix Concort 001""*"'1 ""'' Josep VIla I CUo11u. ctinoctor J . S. Bach: Der Ge/st hJift unser Schwachheit auf, BWV 226 J. S. Bach: Komm, Jesu, komm, BWV 229 J. S. Bach: Fürchte dlch nlcht, ích bin bei dir, BWV 228 G. F. HAndel: Te Oeum for the víctory ol Dettingen HWV 283 Unic;aja f'u 11 da tl ó n Concert 5 Diumenge, 24 do maig de 2009, 18 h . ...................................................................................... BCC NATIONAL ORCHESTRA OFWALES ·. Concert 2 Diumenge, 22 de març de 2009, 18 h • ...MÏGÜEL.ÀN.G'E'L'oRTEGA........................... CHAVALDAS, piano FERNANDO ARIAS, violoncel (Guonyadot del Premi 8 Pri'ner Palau 2007) ~11 l.ortlo, plano Thleny Ascho<. dlreclor M. Ravel: Ma Màr9 1'0ye F. Mendelssohn: Concert per a pi8no i orQtJeS(1a núm. 1, en Sol menor. op. 25 I. Stravinsky: L'ocell de foc (1945) L van Beethoven: Sa>ata per a vicloncel i piano, núm. 2, op. 5 I. Stravinsky. Sure ltaiana per 8 violonel i piano J. Cervelló: Homenatge. per a violoncel sol S . Prokófiev: Sa>ate per 8 violoncel/ piano Concert 3 Diumenge, 19 d'abri de 2009, 18 h . ...................................................................................... ORQUESTRA NACIONAL CLÀSSICA D'ANDORRA Cota! c.rmlna Joon Coboro, tonor (f\4w1pols0!) X.~ Mo-•o. babc ~ Mario Hinojooa, ecprano per detormfnor, contralt Oovld AJegrv~ tenor Toni Moraol, bol>c(Pflat lllrlos/ FornMdo MOifno, - Unic:aia f' tta th cU• Concert 6 Oiunenge. 21 de ;..ny de 2009, 18 h ,........... .............. . ............................................................ ORQUESTRA DE L'ACADEMIA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU Co< dol Clr1ln Toetre doll.lc4u Co< do Comin dol Pot..J do la Música Catolana s.lvador Brotona, óniCIOr A. Borgunyó: L'aplec S. Barber. Simfonia ntim. I , op. 9 G. Gershwln: Un BrnericA a Parfs L Bemsteln: Chichester psalms J. S. Bach: Passió sego11s sant Joan Organltta I petroclno: INFORMACIÓ I VENDA: lntemot: www.palaumusica.org · A les taquilles del Palau de la MUsica Tel.: 902 442 882 · Ne: laquillesOpalaumusica.org 1111 CAlAU 0kUO - rAtAU Df LA MUSICA Amb ol petrocjnl do: Amb la col-laborocló do: EDITORIAL n prestigiós director simfònic, amb trajectòria dilatada en cadascuna de les iniciatives que configuren la seva brillant trajectòria professional, aca ba de manifestar quelcom tan sensat com que els fonamen ts més importants per construir una orquestra és que les institucions que les regeixin tinguin fe en el projecte i tot seguit permetin dotar-lo de continuitat. Es tracta d'uns conceptes bàsics i elementals, gens rebuscats, amb un nul ànim intel·l ectualitzadm~ fills del senti t comú més comú - o menys comú, qui ho sap?-, que conviden a una aten ta reflexió a casa nostra, on es percep que massa sovint, i des d' iniciatives i instàncies molt transcendents, hom hi circula ben al marge. Aquesta reflexió ens mena en primer terme a observar que quan sí que s'hi ha circulat, els resultats han estat plenamen t satisfactoris - exemple de l'actual OBC a les èpoques de Toldrà, de Ros Marbà i fins i tot de Franz-Paul Decker en bona part. I que quan no s'ha fet aix1, onsevulla que hagi estat, hom ha anat caminant generalitzadament més a empentes i rodolons que no amb pas ferm. Tot això sense negligir allò que expressa Sachs a Els m estres cantaires de Nuremberg: ({L a bondat de les regles consisteix a suportar també de vegades l 'ex- ~\..\ o .,.1$' cepcw. , 41 r."', Un segon terme situa el perquè d'aquestes formes d 'actuar que han menat a les tentines al-ludides: quins mecanismes o quines dinàmiques, internes o externes, han fet possible que s'hagi actuat d'aquesta manera, o que no s'hagi pogut evitar fer-ho. Aquí entrem en una via delicada i alhora fonamental: perquè en última instància sense l'eradicació d'aquests foc us - infecciosos- , o d'aquests perquès, el més fàcil és que les dinàmiques actuacionals es perpetuïn on sigui que s'hagin de prendre les decisions. I amb això no podem negligir que en tot plegat hi ha sempre un rerefons d'imprevisible i que, per tant, fins i tot partint dels press upòsits més idealment nobles, racionals i generosos, hom no arribi a assolir els objectius pretesos: però en tot cas reconeguem que serà més fàcil que s'aconsegueixin, que no si hom no els té ben presents i no està disposat a defensar-los amb tota convicció. Fe i continuïtat en els projectes '/" ,.C\ 5 197 PANORAMA TEMPORADA LICEU 2009-201 0 M'encanta el nou i m'apassiona el vell Ignoro si el poeta sarrianenc Josep Vicenç Foix era o no un aimant de l'òpera. Però en tol cas, d'have1·-ho estat, la programació de la pròxima temporada liceística Ji hauria pogut resullar un bon esquer inspirador d'aquests versos tan coneguts pertanyents al seu poemari ol i de dol. Perqu è definejxcn amb una considerable exactitud l'ideari que presideix, o que es desprèn, de la proposta del nostre Teatre per a la pròxima temporada. Per una part, la I'Ccuperació d'un aplec de sis útols operísti cs que formen part del gran repertori, més un clàssic cata là també repesca t, i per l'altra, quatre més representatius dels corre nts avançats del gèn ere. I com a propina una con cessió al gènere sarsu ela, que ara es porta molL reivindicar, potser sense qu e n'hi hagi per a tant. (Per J. e_.e_. __ RMC .l~J5 om podria parlar d'una pro· grarnació equilibradn, en tot cas lïns a un cert punt, ca r hem de tenir en compte que el vcll - inclocnt·hi sarsuela- juga un pa· per quantitativament molt més destacat que el nou. com ho demostra que ocupa 8 1 dc Ics 9 1 representacions, i el contempornni. IO; guarisme aquest darrer ponderable si hom té en compte que s'han d'afegir dues versions de concert d'El jugador de Prokófiev i que les J I representacions de L'arbore di Diana, encara que sigui una òpera del XVIII, ad- H 6 6 198 - quircixcn caràcter dc novetat; no de re- pertOI'i convencional. Ent rant en el detall, pel que fa al "vell", destaquen les cinc obres amb una mitjana d'absència liceística d'una vin· tena d'anys, que juntament amb la darrera producció de Piko11aia Dama. i Dolia Francisquita, configuren la parcel·la del gran repertori. Per ordre de programació són I/trova/ore, Tristan und !solde, La filie du régimenl, Die Entführung aus dem Serail i Der Rosenkavalier. A la part oposada. en la del "nou·· se situen quatre títols. Król Roger del po· lonès Karol Szymanowski, Les mame· lles de Tirésias de f rancis Poulcnc. l'abans \!Smentat El jugador de Serguei Prokólicv i 1-lypermusic Prologue d'Hèc- FIORENZA CEDOLINS Hèctor Parra és un jove compositor català vinculat al'IRCAM. tor Parra, aquesta representada al Foyer. Els tres ptimers són d'una contem· poraneïtat relativa, ja que el primer és del 1924, el segon del 19 16 i el tercer del 1944. O sigui que l'obra més jove té més de 60 anys de vida. En tot cas se situen en una línia programadora que en els darrers anys ha permès gaudir de bona part de l'obra escènica de compositors com Britten. Bartók, Xostakóvitx i Janacck i. també important. en produccions que han rebut una acceptació sen· se reserves. Pel que fa a Hypermusic Prologue -q ue es representarà al Foyer-, es pot parlar d'una obra estèticament molt avançada. Hèctor Pal1'a és un jove compositor català vinculat al prestigiós centre dc creació experimental! RCAM -creat per Pierre Boulez a redós del Centre Pompidou. Justament el conjunt emblema d'aquesta institució, I'Ensemble lntercontemporain. alhora coproductor amb el mateix IRCAM de l'estrena, en serà l'intèrpret instrumental fom1ant part d'un complex elenc internacional en to· tes les instàncies de la producció: interpretació, direcció, dramatú rgia, il·luminació i escenografia. La producció in· clou també el Gran Teatre del Liceu, l'Obra Social Caixa de Catalunya i el festival d'Òpera de Butxaca i oves Creacions. instància que ignorem si es disposa a recuperar la seva interrompuda tasca. A part queda la presentació al Liceu PANORAMA PIKOVA IA DAMA de L'arbore de Diana, probablement la millor òpera del valencià Vicent Martín i Soler, un ··altre·• rival de Mozart a la cort vienesa. que aquí llueix el seu talent en un tema de caràcter neoclàssic compost sobre llibret ni més ni menys que de Lorenzo Da Pon te. Aquesta òpera arribarà en una coproducció amb el Tea tro Real de Madrid que s'estrena a Barcelona i que signa dramatúrgicament el conegut Francisco Negrín i musicalment Harry Bicket, també un nom fa mi liar. eus: e ntre el conegut, l'allò per conèixer engrescador i la relativa escassetat de noms grans. Després dels títols, el component més vistent de tola programació operística és el capítol de veus. El resum del conjunt explicita molt bé les grans línies del que aportarà la pròxima temporada. Hom podria parlar d'una oferta d'una velocitat de creuer interpretatiu notable, però sense gaires puntes de velocitat extrema. Hi ha molt de conegut. feliçment conegut, però poc d'excepcional. I també hi ha força de presentació molt atractiva de noms que sense figurar encara entre els grans. estan en un camí ascendent en el mercat líric internacional. A la pri mera categoria fi guren, entre força d'altres. f iorenza Cedolins, Deborah Voight, Patricia Ciofi, josep Bros, Ofèlia Sala, Pet·er Seiffert, María Bayo, Kwangchul Youn , Bo Skovhus, Jan Bostridge, Ewa Pod ies, Anthony Michaels Moore, Krassimira Stoya nova i Laura Aikin. Al segon apartat -presentacions molt prometedores- hi ha la soprano Olga Guriakova, les mezzo Elena Manistina i Michaela Schuster, i els tenors joel Prieto i Pavol Brcslik. V TRIS TAN UND /SOLDE I finalment, en el capítol dc noms d'excepció hi ha el gran tenor canadenc Ben Heppncr. ja conegut en recital, sens dubte juan Diego Flórez, els debuts absoluts de la mezzosoprano Luciana d'Intimo i de la soprano Diana Dam rau: el de la soprano Anne Schwancwilms -com Heppner- en òpera. les actuacions de les veteranes Elena .Obraztsova. Julia juon i Ann Murray, i fi nalment la presència de Paa ta Burchuladze -com aquestes tres esmentades- també en un paper secundari. Convé advertir del debu t liccístic dc la mezzosoprano Magda lena Kozcma, gran especialista en el repertori barroc, que obri rà el cicle de concerts amb un dedicat a obra de Vivaldi . amb direcció d'Andrea Mm·con. losep Pons dirigirà un concert dedicat a obra de Szymanowski -alternantse amb les representacions dc Król Roger-. comptant també amb el cor dc la casa en la versió de l'Stabat Alater i la Simfonia número 3 del compositor polonès. Antoni Ros Marbà conduirà l'oratori Elijah de Felix Mendelssohn amb un Hi ha una oferta vocal d'un nivell mitjà considerable pero' sense gaires puntes elevades. quadre dc veus en el qual figuren René Pape i Eva Mei, i la col·laboració. amb el cor del Liceu. de la Polifònica de Puigreig. El \Var Requiem de Benjamin Britten dirigit per Michael Boder clourà aquesta par·cel·la. Pel que fa a les batutes operístiques. sorprèn l'escassa presència del nou titular Michael Boder -Der RosenkaJialier i Piko11aia Dama- a les acaballes de la temporada, més el War Requiem de Bcnjam in Britten el mes de juliol; per tant, també en els darrers metres del cicle. atsoper de Viena- i Christof Loy (Die I®C 295 7 199 PANORAMA BALLET SASHA WALTZ & GUESTS Ballet amb gust de classicisme m b una oferta lleument inferior a la de la temporada passada, tres sessions menys, hi domina clarament el repertori clàssic amb les actuacions de dues gra ns companyies britàniques: I'English National Ballet - que repertori de gran espectacularitat basat en tres coreografies de Mikun oferirà haïl Fokine-, i el retorn després de vint-i-cinc anys de The Royal Ballet amb un clàssic entre els clàssics -o potser seria millor dir un romàntic-, com és La bella dorment sobre coreografia d'un altre nom mític: Marius Petipa. El contrapunt més trencador e l portarà el debut del Ballet Sasha Waltz & Guests, que oferirà una coreografia de la creadora de la companyia, Sasha Waltz. bastida sobre Impromptus de Pranz Schu bert. A MONTSERRAT CABALLÉ Entfiilmmg aus dem Serail), una co- ~e 295 producció dc La Monnaie i l'Òpera de Frankfurt. També caldrà estar atents a l'estrena de la versió d'l/ trOIIG/ore, a cura delconegut duo dc realitzadors Gilbert Deno i William Orlandi. Es tracta d'unacoproducció Gran Teatre del Liceu. Théalrc du Capi tolc dc Tolosa dc Llenguadoc. Òpera dc Viena i, curiosament, e l Teatre de Lleida; un escenari que s'inaugurarà amb aquesta producció. Rem¡¡rquem encara la signatura de David Pountney per a Kr6f Roger, de qui ca l recordar la versió de Tlie fairy queen que va oferir I'ENO a principi de la temporada 2002-03. o ntserrat Caba llé a l capítol de re citals. Cinc grans dames de la lírica, la majo·ia ja veteranes, omplen totalment el capítol de recitals. Destaca per raons òbvies l'actuació de la soprano espanyola Mo ntserrat Caballé. que actuarà acompanyada per la seva filla Montserrat Martí. el tenor Nikolai Baskov i el baix Scrghiy Mahera. L'haurà precedit la mezzosoprano Felicity Palmer amb el piano de Simon Lcpper, i la seguiran la també mezzosoprano Joyce DiDonato, amb un repertori mol variat, acompanyada al piano per David Zobel, i la soprano Fclicity Lott, a qui acompanyarà el ballarí Oliver Sferlazza i el pianista jason Carr. que oferiran un petit muntatge dirigit per Laurcnl Pel ly. Tancarà e l cicle la soprano Christine Schiifer, que debuta al Liceu. M 8 200 Números que pinten l'estat de la crisi a temporada pròxima té la major part de la seva feina entrat l'any 201 O. Atès que un pèl més de la meitat del pressupost total -pràcticament 30 milions d'eures dels 59 del total- COITen a càrrec de les institucions, hom confia que aguantaran e l clima dominant poc eufòric econòmicament i que res no es ressentirà d'aquesta proposta, per altra part amb un creixement nominal de tan sols un I ,22%, o el que ve a ser e l mateix, un decreixement en termes reals. De fet, serà una temporada sense que es faci operatiu el nou contracte programa, per tant s'actua amb l'anterior perllongat i de fet tots, o gairebé tots, els guarismes mostren una clara intencionalitat - i exigència- de contenció i fins i to t recessió dels diversos paràmetres. Observem en aquest sentit que s'ofereixen 12 funcion s menys que la temporada anterior, de les quals 7 corresponen a òpera, que hi ha menys de 21.000 localitats d'adquisició lliure (fora d'abonament), que corresponen a 13 representacions, fet que aigualeix l'eslògan refundacional de l'actual època d'" El Liceu de tots" o quelcom així; oimés quan la majoria de les que s'ofereixen són per a les representacions dc sarsuela, no d'ò pera. El percentatge d'aportació de mecenatge es manté en el 13%, guarisme que també pot resultar afectat en l'avenir més immediat. Si ens disculpen la insistència argumental, continuem creient que des d'un present consolidat però estàtic -dc fel, estanc-, s'imposa un debat molt profund i molt am pli sobre el fu tur d'aquesta insti tució. Un debat que estableixi de manera rigorosa aspectes tan cabdals com la seva funció social en el si de la societat catalana, la responsabilitat d'aquesta mateixa societat considerada de manera global e n el seu desenvolupament , el paper de gran referent històric del gènere a nivell estatal que ha de mantenir i potenciar, l'ampliació de la seva projecció a tota la societat catalana, i l'ambició vers nous estadis de prestigi. Seria una mane ra molt saludable i productiva dc commemorar e l desè an iversari de la reconstrucció. L PANORAMA El Conservatori de Terrassa compleix 100 anys Un doble con cert celebrat els dies 3 i 6 de març, resp ectivament a l'Auditori Municipal de Terrassa i a la catedral del Sant Esperi~ va esdevenir la fita central de la commemoració del centenari de l'Escola Municipal de Música-Conservatori de Terrassa. per J. C. C. irigits per Xavier Casademunt, hi van intervenir el Cor de Veus Blanques del Conservatori de Terrassa. Cor Intermedi i Cor de Veus Mixtes del mateix Conservatori i la seva Orquestra de Cambra. Amb una primera part exclusivament orquestral, la segona va oferir el. Magníficat en Do major de johann Sebastian Bach, comptant amb la col· laboració de les sopranos Anna Basagaña i Emilia Uroz, la mezzosoprano Núria Ramon. el tenor David Ruiz i el baix Albert Crespi. El dia 4 s'havia celebrat l'acte institucional centrat en una conferència de la historiadora Àngels Ventayol sobre el tema "Un segle d'història", i un homenatge a professors jubilats de la institució, ultra diverses actuacions musicals. Encara que oficialment va començar la seva tasca l'any 1909, l'Escola-Conservatori de Terrassa té l'origen en el segle XVII en un acord o "concòrdia" entre el municipi i la parròquia del Sant Esperit -avui catedral-, pel qual l'organista de l'esmentada església oferia classes de música als ciutadans terrassencs remunerat per l'Ajuntament: acord que es va perllongar fins a l'inici de les activitats de l'Escola Municipal, avui ja Conservatori elemental. La primera època de l'Escola va ser de constant creixement i va comptar amb directors de la categoria de Joan Llongueras i Joaquim Pecanins. L'arribada de la dictadura de Primo de Rivera va comportar un clar procés de regressió, essent destituït l'esmentat Pe- D I®C 295 EL MAGNIFICAT DE BACH A LA CATEDRAL DEL SANT ESPERIT DE TERRASSA canins per Ics seves tendències catalanis tes. El seu substitut, Ramon Serrat, persona sense inclinacions polítiques manifestes, va haver de fer front a lactisi provocada d'una banda per la manca de recursos i també per la creació d'una escola privada paral·lela, justament anomenada Conse1vatori. bastida en part per professors marginats de l'oficial. entre els quals el mateix Pecanins, que en va ser director durant I Oanys; tanmateix sense que això impedís un creixement constant del nombre d'alumnes. L'arribada de la República significà la fusió dels dos centres. La postguerra va ser obligadament una època molt trista per a l'Escola. incloent-hi la mort l'any 1944 del seu director Ramon Serrat. Després de diversos anys d'existència precària, l'any 1955 es va crear l'anomenat '·cuerpo de directores'', que significà que n'assumís la direcció el valencià Enric Garcés, que alhora era titular de la Banda Municipal de Terrassa. Un any més tard l'Escola va aconseguir el reconeixement de conservatori d'ensenyaments oficials i l'any 1959 traslladà la seva seu a la Masia Freixa. Postetiorment Emic Garcés va ser cridat a dirigir la Banda Municipal de Bar- celona i deixà la direcció a Josep Freixas i Vivó, que va iniciar una etapa dc desenvolupament que ha arri bat fins a l'actualitat. Pel camí, l'any 1976 es va convertir en Conservatori de grau professional. La insuficiència d'espai de la Masia Freixa -d'altra banda. un edifici noble de gran interès axquitectònic- comportà el trasllat a l'antic Institut Copèrnic. L'any 199 1 es va jubilar Freixas Vivó i la direcció va recaure en josep Ballester, ja situats a l'època de les reformes dc les lleis d'ensenyament. A Ballester el va succeir l'any 200 I Lluís Alcalií, a qui correspongué la tasca de gestionar el trasllat a la seu actual. creada expressament per al Conservatori. Seu que compta amb una superficie d'equipaments de 6.000 metres quadrats i que inclou un auditori amb capacitat per a aproximadament 500 espectadors. Actualment el Conservatori dc Terrassa acull més de 800 alumnes, atesos per una seixantena de professors, alhora que promou diverses formacions d'estudiants, com orquestra i banda simfònica. orquestra de guitarres, diverses agrupacions corals, big-bands. etcètera. El seu director és Francesc Castillo. 9 201 'li!iij¡,lH anys Vorsprung durch Technik !H n,·¡¡u¡ll'I¡·¡¡ 1 :~ili ill 'i,fu!, .¡¡,,¡F.' Tan sols després d'haver sentit moltes emocion s és possible crear-ne de noves. arro Auó1 PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA ' AlexRobles La ràdio clàssica catalana a Europa Salvador Espriu va cantar Europa, el gran continent on havien de fluir i confluir els seus espais mítics, Sepharad i Konil òsia, Lavínia i Sinera. Europa, el contenidor geogràfic que ja van definir els grecs i que van configurar els cristians, no debades sant Benet n'és eJ patró gràcies a la difusió cultuTal que van fer els bornes i les dones del seu orde, que té entre nosaltres Montserrat com a capital. Lper ANTONI BATI STA atalunya Música va néixer suaument, diria que amb timidesa, sense fer soroll, la qual cosa, d'altra banda, hauria estat contradictòria acústicament parlant. Ara. amb el mateix tarannà, ha aconseguit la fita de ser present a la Unió Europea de Radiodifusió. la UER, presència en un dial obert que obrirà portes - i mercatsa la nosh·a música. El director d'orquestra d'aquesta partitura ha estat Àlex Robles, director de l'emissora. jo estimo especialmenti'ÀIex, perquè és un gran professional, però, sobretot, perquè la bondat encara el fa millor. El vaig conèixer a l'era plistocènica. quan era un jove -és clar que encara ho és perquè la carona de nen petit i u·apella segueix allà mateix. Exe1·cia de mà dreta del mestre Simon Johnson a l'Orfeó. En una lournée que van fer per les Canàries i que jo vaig cobrir periodísticament, l'Àlex no era només el músic que picava pedra, era també l'animador d'un grup humà amb les seves complexitats, sensibilitats i insensibilitats. Tenia gràcia ex- C plicant acudits, molts de collita pròpia, ço és autèntics gags, i gràcies a la tal gràcia, vam passar el tràngol d'una baixada en picat del Teide en una guagua conduïda per un suïcida. Després, però, va arribar el mestre Casas Bayer. grandíssim músic i amb tota seguretat el millor explicador d'acudits a l'Est del riu Hudson. Amb aquell viatge, I'Àiex obria un parèntesi a la seva tot just iniciada vida professional: la solemne bajanada de la mili. Els seus companys de l'Orfeó li van regalar una batuta i l'home es va emocionar fms a enrotllar-li els rínxols que el temps li ha allisat. Amb aquella batuta. ha dirigit Catalunya Música fms a pujarla als cims més aguts de r excel·lència. o em puc estar d'esmentar -fet i fet això és un dietari- que em penso que em puc atribuir sense hipèrbole haver-me inventat l' Àlex crític en premsa escrita i com a presentador de televisió. El vaig portar a "La Vanguardia" i després ens vam inventar el programa BTV Clàssica, en tots dos casos amb la complicitat del meu amic i millor mestre que he tingut en l'ofici que més m'agrada, en joan Tapia. Bon i practicant melòman. Les seves crítiques eren sempre molt ÀLEX ROBLES acurades, precises, ni una nota dc més ni un silenci de menys, i el polsim d'humor. és clar, certament tan connatural a la música com ho és la tTagèdia. A la tele, Iriscava amb desimboltura amb els més sagrats dels monstres; el recordo, jo patint darrere la càmera, en moments memorables amb els mestres Decker. López eo. bos i Ros Marbà. i una empatia que cm va fer sana enveja amb María Bayo. Àlex Rabies té la força per duplicat que traspuen el seu nom d'heroi savi i el seu cognom d'arbre objecte referencial de metàfores sobre la solidesa. Al costat de la seva intel·ligència, coneixements musicals i la prudència sense la qual seria impossible ésser català, ha bastit una emissora temàtica que programa amb tota la polifonia que la música demana. Varietat, exigència, un permanent estar al dia. informació i crítica, entreteniment culte i bona pedagogia. Amb ell. Catalunya Música ha entrat a Europa, esperem que w1 any en el qual el Barça torni a guanyar la Champions. Esperem també que el Barça retorni a TV3 i que Catalunya Música retorni a aquestes pàgines dc la "Revista Musical Catalana". En la música, com en el país. quan no sumem, inexorablement restem. RM e 295 25 Ofo de descompte Els subscriptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 25% de descompte en la compra de dues entrades per concert, 111111 a les taquilles del Palau de la Música Catalana, per als cicles de la temporada 2008-09: Concerts Simfòrucs al Palau, Música de Cambra al Petit Palau, Cambra Coral, Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra , Cobla, Cor i Dansa al Palau, Cicle d'Orgue i Els Diumenges al Palau. Cal presentar el darrer rebul de la subscripció. 11 203 El Museu de la Música i L'Auditori Crisi musical? per PERE ARTIS mmergits com estem en un ambient dc crisi, cm pregunto si també ha anibal al món musical. J constato que: en infraestructures estem prou ben dotats. A Barcelona, el Palau de la Música, el Liceu i L'Auditori amb lots els seus annexos. A fora de la capital hi ha una xarxa notable de pelites sales i de teatres que també fan funcions d'auditori. Però em pregunto: Si aquestes infraestructures són gestionades correctament, cosa més que dubtosa en molts casos. Si els currículums escolars possibiliten la iniciació musical dels infants; en teoria sí. però a la pràctica tot depèn de l'autèntica vocació i coneixement del mestre. Si els joves intèrprets troben cicles suficients per passar al món professional; llevat dc casos moll comptats -entre els quals l'cxcel·lent El Primer Palau- constalo que no. Si els fest iva ls d'estiu són un miratge efímer d'un punt dc l'any o l' iceberg d'una activitat sostinguda durant el curs. Si Ics agrupacions corals són ajudades institucionalment; i també constato que no, perquè no són adscrites al Servei de Música dc la Generalitat sinó al Servei de Cu ltura Tradicional i Popular al costat dels castellers, els grallers i els diables. Si hi ha una política elïcaç d'encàrrecs als compositors, i també la resposta és negativa. Finalment. com és que no hi ha cap músic en el namant Consell Nacional de Cultura de la Música i les Arts? Parafrasejant aquella dita del got mig ple o mig buit, lamentablement em decanto per aquest darrer. Però una crisi és etimològicament un punt d'innexió que també es pot resolch·e positivament si hi ha voluntat d'aconsegu ir-ho. En dclïnitiva, si hi és, la crisi de la música no és una altra cosa que una crisi de valors perquè s"ha optat per la línia d'abandó d'aconseguir l'excel·lència i deixatar-se en la mediocritat. Però no desesperem: optimista com sóc dc mena. estic segur que ens en sortirem dc superar l'aparent situació d'atzucac en què ens trobem. Perquè tenim un solatge i un gruix de molt temps que ha guanyat sempre la partida en situacions de perplexitat i desconcert com la que ara ens trobem. I ~e 295 12 20-1 homenatgen Albéniz na exposició titulada "Albéniz, un modernista universal" i un enfilall d'activitats de diversa índole -concerts, conferències, publicacions, etcèteraconfiguren un nucl i de propostes que des d'ara i fins ben entrada la pròxima temporada promouen conjuntament el Museu de la Música i L'Auditori, en homenatge a Isaac Albéniz en la doble escaiença del centenari de la seva mort ( 1909) i dels cent cinquanta anys dels seu naixement. L'exposició, comissari ada pel director del Museu, Romà Esca las, ofereix un recorregut per la trajectòria del compositor, tot remarcant-ne a lguns trets fonamentals, com per exemple, tal com indica el títol, la seva voluntat de crear una obra transcendidora d'engavanyaments localistes. Formada en la gairebé totalitat per material dels fons propis del museu. la mostra, de dimensions discretes, està dissenyada de manera molt elegant per Dani Freixa i conté algun element d'un atractiu i encant especials. L'exposició es podrà veure fins al 27 de juliol. Pel que fa a activitats concertístiques, algunes s'integren en els cicles habituals de L'Auditori -OBC, Centre Robert Gerhard, Festival de Música Antiga, Temporada de Cambra- i d'alITes s'han programat específicament per a la doble commemoració. És el cas del ja realitSALA DE MÚSICS CATALANS DEL MUSEU DE LA MÚSICA, zat programa que respon AMB EL PIANO RONISCH QUE VA SER D'ALBÉNI Z al títol de "Cabaret Albéniz per a orquestrina" d'acord amb partitures dc caràcter lleuger recuperades pel Museu dc la Música , i el també esdevingut concert de dues guitarres a cura d'Stefano Grondona i Laura Mondiello, que van tocar amb guitarres Torres del fon s Llobet del mateix Museu. En el cu rs dels diversos concerts, hom oferirà una visió força rica dc l'obra compositiva d'Albéniz. amb propostes com l'estrena de l'obra Escenes simfòniques, partitura també recuperada pel Museu, en interpretació dc I'OBC. En el seu moment, hom entrarà més en detall en la parcel·la programada per l'OBC. A part queda el concert promogut pel Centre Robert Gerhard amb l'actuació de I'Ensemblc Mcditerrain, que interpretarà la Suite espanyola. També es comptarà amb la participació del Taller de Músics amb un programa amb composició. arranjaments i direcció d'Enric Palomar, dedicat bàsicament a l'àmbit flamenc. Com a activitats complementàries hi ha un cicle de quatre conferències que pronunciaran Francesc Font bona. Francesc Cortès, Montserrat Bergadà i )acin to Torres. Alhora s'editarà un titulat Quadern Isaac Albéniz, un geni romàntic, obra de )avier Pérez Senz, i es realitzarà la coedició facsímil de Ja composició Azulejos, la seva obra pòstuma per a piano. acabada per Emic Granados, a cura conjuntament del Museu dc la Música i de la Biblioteca de Catalunya. Ambdues institucions són dipositàries dels manuscrits originals. L'Arxiu del Museu custodia la primera part composta per Albéniz. donada per la néta del compositor l'any 1976, mentre que la Biblioteca dc Catalunya conserva la part acabada per Granados. Un acció dc característiques originals és una visita teatralitzada que se celebra rà el dia t 6 d'aquest mes, la nit dels museus, en doble sessió a Ics 9 i a Ics tO de la nit, amb l'actuació de l'actor Oriol López lnsa en el paper d'Albéniz i l'acompanyament musical al piano, clavicèmbal i teclat de Paul Parera. Uns dics abans, el 20 d'abril s'hauril mostrat la restauració, a cura dels equ ips tècnics del Museu, del piano que va ser propietal del compositor, amb concert inclòs a cura de Daniel Ligorio i comentaris de Romà Escalas i Robert )aumandreu. Esmentem rinalment la instal·lació del bust del compositor al Foyer de Ja Sala I de L'Auditori. Es tracta d'una escultura deM. A. Soto que es va realitzar en els anys trenta a partir d'una subscripció popular i1úciada després de la mort del compositor. U I No T 1e 1A R ti:Z;t:t•l¡l;i.1.(1 Ofèlia Sala tanca el cicle homenatge a Victòria dels Àngels a El Monegal n recital a càn·ec de la soprano valenciana Ofèlia Sala clourà el pròxim dia 31 de maig el cicle que s'ha celebrat al llarg d'aquest curs a El Monegal (Sant Llorenç de Morunys), en homenatge a la soprano Victòtia dels Àngels. Ha estat una iniciativa que va començar el dia 7 de març, amb una taula rodona sobre la cantant amb la participació dc persones que la van h·actar intensament, com Helena Mora, Manel Garcia Morante, Jaume Aragall, Josep Cuní i Jaume Comel las, i va continuar amb un recital a cura de la soprano Yrcne Martínez Roca acompanyada al piano per Manel Garcia Morante. Posteriorment es va oferir una versió de Madama Butterfly, guionitzada per jaume Radigales amb narració de l'actor Jordi Bosch i interpretació d'un aplec dc destacats cantants catalans, com Mireia Pintó, Carles Daza, Mònica Luczas, Stanilas Arnícz. etcètera. Aquest mateix mes de maig, el dia 9, tindrà lloc un recital a cura de l'Aula de Cant de l'Escola Victòtia dels Àngels, dedicat a obra de Toldrà. l Ofèlia Sala clourà aquesta manifestació del cicle de la manera més brillant possible, amb un recital de lied. U lOa Fira de Música al Carrer de Vila-seca I dies I. 2 i 3 de maig té lloc la toa edició de la Fira de Música al Carrer de Vila-seca. En aquest ocasió s'ha volgut tomar a les arrels i l'esperit de la primera edició i, per tant, la Fira gira entorn de l'emergència creativa. tot apostant pels grups joves més interessants i amb gran potencial de creixement i d'èxit entre el públic, en un mercat que cerca nous valors i noves creacions. Les propostes de la Fira es diversifiquen en diferents àrees: secció de nou folk pop en català (novetat d'enguany), secció de pop minimalista en català, músiques del món i el mestissatge, secció especialitzada en música moderna magribina ... Per segon any continua la secció especialitzada en l'Euroregió Pirineus-Mediterrani, amb la voluntat de consolidar-se com a plataforma d'intercanvi musica l entre Ics terres adjacents de Catalunya i la Catalunya Nord. També és important destacar les propostes de música pop d 'autor català i la secció especialitzada en les Illes Balears. ParaJ.Ielament, a banda de la programació oficial de la Fira i dels concerts populars, hi ha activitats per als professionals (jornades tècniques, trobades, etc.), tot convidant-hi els principals protagonistes de projectes innovadors en l'àmbit de la indústria cultural catalana. E I TANGENTS Es perd un llençol per JORDI MALUQUER ins no fa gaire els melòmans que llegien diaris podien gaudir d'un bon hàbit. S'informaven del concert que volien sentir per les prèvies que es publicaven. I en els rotatius grans podien trobar-ne l'endemà passat la crítica corresponent. Això servia perquè els que havien anat al concert poguessin contrastar la seva opinió amb la del crític i els que no ho havien fet, informar-se de com s'havia produït. Ara això s'ha perdut. Malgrat l'estol de bons crítics que col-laboren en els grans diaris, la crítica ja no su rt puntualment l'endemà passat i a vegades no surt, o bé quan surt és telegràfica, sense cap guarniment. No sé si els directors periodístics s'adonen que maltracten un públic potencial que depassa els cinquanta mil afeccionats i que és culte i, per tant, llegidor de diaris. 1 donen en canvi pas a infom1acions sobre grups de tota mena, sovint irrellevants, i la publicació de crítiques dels quals no deu aportar ni un sol lector a la publicació. A vegades sembla que els gus tos personals dels caps de secció d'espectacles s'imposa al pes real dels esdeveniments i no parlo en aquest cas d'esdeveniments mediàtics com I'U-2. Una assignatura pendent en la premsa diària sovint és la proporció entre la informació prèvia d'un esdeveniment, feta per un periodista, i el comentari posterior fet per un crític. Les contradiccions sovint són flagrants. I és que la coherència, tant en la vida personal, en la política i per tant. també. entre la informació i la crítica. és una virtut difícil. F ARS SUBTILIOR Ostracismes per XAVIER CHAVARRIA quest és w1 país petit. estret i curt de mires, a qui costa reconèixer el talent i les figures pròpies. Ho he patit i ho pateixo encara." Són paraules A dc Leonora Mi là, però ho podrien ser de molts altres músics o artistes en general. Sembla un tòpic, però es confirma dia rere dia. I Leonora Milà és un dels casos més fl agrants: què més ha de fer per ser ple· nament reconeguda a casa seva'? Leonora Milà sempre s'ha considerat pianista, però tam bé compositora. Sempre ha dut aquesta mena de doble vida musical. aquesta via artística paral·lela que s'enriqueix mútuament. Des que va debutar al Palau. amb només set anys, Leonora Milà ha actuat an·eu del món i sempre amb grans èxits. El seu so pianístic és realment especial. té un color molt personal, captivador i difícil d'oblidar. Així mateix. la seva és una música integral, sincera. en estat pur, surt de l'ànima i va directa al cor. El seu catàleg depassa el centenar d'obres: peces per a piano sol. cançons, música de cambra, música simfònica, tres concerts per a piano i orquestra, una òpera (Woyzeck und Ma rie) i tres ballets, entre els quals destaca poderosament Tirant lo Blanc. Però, ai las!, la música de Leonora Milà no s'adscriu a cap corrent estètic concret: fui g de l'es peculació tonal i dels experiments estètics. Milà defuig constan tment etiquetar la seva música, encasellar-la en un esti l concret: escriu d'una manera absolutament lliure i admet sense recança que la seva escriptuJ·a s'assembla més a la de fa cent anys que no a l'actual. I confessa sentir-se allunyada dels cercles de creadors musicals actuals: pensa que ja fa temps que la creació musical d'avantguarda avança desorientada, sense nord. Lluitadora, apassionada, treballadora infatigable, amant dels reptes, ha hagut dc fer surar el seu talent gràcies a l'esforç i la constància. a una estricta disciplina de treball. o obstant això, en l'època i al país en què li va tocar viure, això no era precisament gens fàcil de portar: la dona era invisible professionalment, i la creació artística li era vetada. Com tantes altres dones en aquella època, Leonora Milà va haver de lluitar molt, ser fidel als seus instints musicals i ser tenaç en la Feina per poder tira r endavant la seva tasca creativa. I esperar temps millors. Afable, tendra, riallera i optimista, Leonora Milà està molt cofoia de la Medalla d'Or que li va concedir l'Ajuntament de la seva vila nadiua, Vilanova i la Geltrú, l'únic reconeixement oficial i institucional que ha rebut fins ara al seu país. Ens estem perdent una artista integral, de pedra picada. ~e 295 13 205 DEL SEU AFFM. ' Sra. Victòria dels Angels (en defensa de vostè, que altres no ho necessiten) Estimada amiga: I®C 295 Per a mi sempre és un plaer comunicar-me amb vostè, perquè tant li fa la distància que ens separi -com es pot avaluar la d'ara?-, mai no he deixat de sentir-Ja molt íntimament a prop meu. En tot cas, li ho adverteixo, ara ho fa ig excepcionalment perquè m'h i sento empès i obligat, que no per plaer. Tot ve d'una nova insistència pública - no cal entrar en el detall-, referida al fet que un sentiment seu molt íntim i molt libi ador -el tracte rebut per part del nostre històric teatre d'òpera- no tenia justificació objectiva. Es tracta d'una línia argumental que s'ha propagat d'ençà de la seva mort i dels intents perceptibles d'apropament de la seva memòria. L'ajut dc la descoberta tardana d'algun document que vostè segurament no va poder conèixer, amb molta probabilitat significatiu, no ho dubto, ha esdevingut una mena de falca postrema en què ha recolzat en bona part un argumentari molt esgrimit. El tema, ho reitero, és molt delicat perquè afecta valors tan importants com la seva imatge i Ja seva memòria. I aquí en primer lloc voldria deixar clar que considero que aquesta actitud en principi està mancada d'elegància envers vostè perquè pressuposa que l'esmentat sentiment, que de manera tan insistida i inequívoca ha manifestat durant tant i tant dc temps, tan sols pertany a l'esfera intangible de les percepcions i de Ics elucubracions fantasmals; per tant, alienes a l'àmbit de l'objectivitat, del món real i de la veritat; deixant-la per tan t. a vostè, en una situació galdosa, només amb l'aixopluc de la desconeixença d'aquesta descoberta a què IMPROMPTU m'acabo de referit~ per altra part de transcendència decisòria, o definitivament capgiradora -em permeto opinar- difícilment demostrable. Estimada amiga, justamen t des del molt que l'he conegut i del moll que l'estimo i he estimat, no puc acceptar aquest estat dc coses: perquè jo tam bé tinc les meves certeses documentals, les meves objectivacions i les meves veritats; o més ben dit, i del tol important, les seves, les de vostè. La primera és que ens va deixar sense que l'abandonés un raurau emocional corsecador, que va ser per a vostè un incòmode company de viatge durant més de mig segle. La segona és que el mateix moment del retorn a l'escenari liceístic després de 25 anys d'absència, va ser destinatària d'una rebregada, que sense que caJguj sobredimensionar-ne la importància. li va remoure ferides emocionals mai del tot no cicatritzades. I la tercera. aquesta del tot decisiva, és que hi va haver una ofensa personal molt greu i directa per part d'algú importantíssim de la casa que ens ocupa. I tot acceptant que com vostè mateixa ba reconegut públicament, potser té una sensibilitat molt, o fms i tot massa fina, el que acabo d'exposar no es pot negligir de cap de les maneres. Que justament de cap de les maneres no veig que sigui tingut en compte pels soi dissants objectivadors contumaços. Del seu affm. Jaume Comellas De clonar, les avantguardes i les acadèmies per FRANCESC TAVERNA-BECH mb raó s'ha dit que la primera condició o virtut de l'art i per tant de la música és l'originalitat. Ce11ament, crear música vol dir que el que s'escriu o compon ha de tenir com a qualitat essencial. la d'ésser inèdita. En altres paraules: que el que s'hi manifesta i s'hi escolta és quelcom que lïns aleshores mai no s'ha escoltat; per tant. el seu curs ha d'ésser original, personal i intransferible... En veli tat, si l'home va ésser creat a semblança del Déu creador, podem dir que amb les arts l'home assoleix la facultat de crear. És a dir, si Déu, de les tenebres i els abismes creà l'univers i la llum; així, a semblança de Déu, l'home, dels ritmes i els sons caòtics crea la música. Tanmateix, si reflexionem sobre la comesa dc la creació musical, així com del curs de la història musical, h11uríem dc preguntar-nos si aquesta premissa tan fonamental de la creació com és la de descobrir i establir nous camins al desenvolupament de l'art de la música és la condició primera que s'ha de complir inexorablement en cadascuna dc les solfes que han estat creades per la munió de generacions de compositors que han passat per aq uesta terra. ¿Tots ells en escriure les seves obres han intentat com a primer propòsit de la seva labor. la d'ésser originals? Per mica que s'hi pensi es comprova que la música, com totes les arts, A 14 té i ha tingut camins. funcions i objectius molt diversos que no sempre es limiten estrictament a manifestar o posar en relleu el !Tel personal. o bé la recerca exclusiva de l'oJiginalitat. I també cal preguntar-se si Déu, en crear l'univers, es preocupà solament de crear quelcom inèdit. ¿Caldlia potser suposar que al dan·ere de crear el que no existia, s'hi trobés una intenció tan o més profunda? Per què la possibilitat de l'home d 'equiparar-se a Déu, per què la transitolietat de l'ex:istir o bé la presència de tota una problemàtica que encercla el dubte del ser i el no ser, del bé i del mal? D'alguna manera, donar resposta a tots aquests dubtes és quelcom que l'home intenta aconseguir amb l'art. En certa manera potser la música necessita de l'avantguardisme per explorar noves possibilitats en l'expressió sonora, també és cert que amb l'academicisme el compositor intenta afermar i assegu rar el repertori dels mitjans sonors per ductilitzar l'expressió del pensament i gairebé ben segur que el compositor pot convertir-se en un donador de novetats quan utilitzant els coneixements i els materials sonors de l'època es proposa explicar les inquietuds estètiques, lïlosòfiques. socials. religioses. etc. que afloren i coexisteixen en el món d'avui ... Mor el compositor Josep Solà COBLA l passat 23 de març va morir als 78 anys d'edat josep Solà i Sanchcz, impulsor del Premi SGAE de Sardanes durant vint-i-quatre anys i compositor molt conegut i reconegut en diversos àmbits de la música, amb gairebé 750 obres registrades. ascut a Mollet del Vallès. el primer contacte professional amb la música el va iniciar en el camp de la música lleugera. en el qual va destacar especialment com a compositor de balls i cançons. L'any 1958 va formar la seva pròpia orquestra de ball. i actuà a les millors sales de Barcelona i Madrid. També va compondre per al cinema posant música a més de seixanta pel·lícules, i obtingué diversos premis per les bandes sonores de Fuego, Elmago de los sueños i /andro, entre altres pel·lícules. L'any 1960, i durant cinc anys. actuà a Ràdio Barcelona al costat del locutor joaquín Soler Serrana, en els famosos xous musicals diaris. Després va ocupar la mateixa funció a Ràdio Nacional d'Espanya a Barcelona, al costat del locutor Luis del Olmo. L'any 1972 va forma r part de la planti lla de Televisió Espanyola, tot destacant-hi com a director d'orquestra i compositor de música per a novel·les, sintonies i programes especials. També fou nomenat director musical a Barcelona de la casa Columbia. josep Solà també va ded icar temps a la música simfònica; les seves o bres han estat estrenades per, entre d'altres, el Trio Mompou. I'OBC i I'OSV (aquesta darrera va est renar la seva suite en tres temps Divertimento tonal al Palau de Música dc Barcelona) i va destacar com a compositor de música per a sardana i per a cobla (El campanar de Mollet. Les campanes de Sant Mori, que va guanyar la 17a edició del Premi Ceret-Banyoles). Brotons, 50 a Vancouver E Jordi León, Premi Agustí Borgunyó J ordi León, compositor de sardanes, flabiolaire, fundador i exdircctor dc la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona, actual director de la Cobla Mariccl dc Sitges i oboè de la Banda Municipal de Barcelona, ha estat distingit amb el Premi Agustí Borgunyó com a reconeixement al seu treball per a la sardana i la música de cobla, sobretot en defensa i divulgació del flabiol. jordi León és l'autor de l'únic i ofi cial mètode d'ensenyament de flabiol. El jurat era format per lordi Lara , joan Lluís Moraleda, Josep Pasqual i Lluís Subirana. Aquest guardó l'atorga l'entitat Sabadell més Música i des de l'any 2004 hi han estat prem iats El Foment de Banyoles. la Fundació Orfeó Català-Palau dc la Música, Joan Lluís Moraleda, Manuel Oltra i Salvador Brotons. Checa i Menor homenatgen Albéniz a Londres os joves músics catalans, el pianista josé Menor i el director Carles Checa, oferiran un concert d'homenatge a Isaac Albéniz el dia 22 d'aquest mes de maig al Cadogan Hali de Londres. D'aquesta manera hom s'afegeix a Ics celebracions del centenari del naixement del músic de Camprodon amb una iniciativa que comptarà amb la cabdal aportació de la Royal Philharmonic Orchestra. El programa està format per la Rapsòdia espaiïola opus 70, orquestrada per George Enesco, el Concierto fantóstico opus 78. suite espaiïola, en arranjament de Frühbeck de Burgos i tres quaderns de la suüe l beria -Evocación, Triana i Mó/aga-, respectivament orquestrats per Arbós, Rueda i Suriñach. Carles Checa és un jove director barceloni format al Conservatori Superior de Barcelona amb Albert Argudo. Posteriorment va treballar també amb Antoni Ros Marbà, Kurt Masur. Francesc Llongueras i George Pehlivanian. Actualment és director musical del Festival Internacional de Música Serranía de Cucnca. josé Menor també es va formar al Conservatori Superior Municipal dc Barcelona, on fou deixeble dc Maria jesús Crespo i Carles Guinovart. Posteriorment va ser becat per estudiar al Royal College of Music de Londres i més endavant estudià a la Yale University dels Estats Units. En el seu historial figuren nombroses participacions en mas/erc/asses professades per destacats pedagogs, així com una llarga llista de distincions acadèmiques i en concursos. D Concert amb obres de compositors del Conservatori de Barcelona l Departament de Piano del Conservatori Municipal dc Barcelona ha organitzat aquest 8 de maig ( 19 h) un concert extraordinari. Un bon nombre d'alumnes interpretaran 30 obres de piano dels compositors del Conservatori, 16 de Ics quals són estrenes escrites especialment per a aquesta ocasió. Des de fa molts anys aquest departament dóna a conèixer periòdicament Ics obres de piano dels compositors catalans amb audicions interpretades pels mateixos alumnes. Aquest fet comporta per als estudiants un bon coneixement de la música dels nostres temps, a la vegada que fa difusió d'aquestes obres. E per JOSEP PASQUAL ls catalans, de fer didàctica del que som. en tenim molta experiència. Haver d'explicar, per exemple, per què parlem en català, entra dintre d'una rutina que es fa especialment intensa d'Ebre enllà. D'una manera o altra, ensacabem convertint en ambaixadors de proximitat exercint una tasca intensa (i, de vegades, extenuant) de d ivulgació del fet català. Fins aquí, de tan habitual, tol normal. El que resulta sorprenent és que a casa s'hagi de ser didàctic, divulgador o ambaixador del fet musical per a cobla. Per sort, el fet musical per a cobla té prou atractius davant del públic neòfit (el que no té prejudicis) que no necessita gaire presentacions per convèncer. I això Salvador Brotons ho sap molt bé i ho utilitza tant com pot. Membre musical d'excepció del selecte grup de catalans universals, Brotons. a diferència d'altres, n'exerceix plenament. I per convèncer abans de vèncer, ho fa a través de la música programant habitualment compositors catalans. I defugint rutines preestablertes, entre els seus creadors de capçalera figuren alguns dc genuïns per a cobla, com ara Joaquim Serra, Fèlix Martínez i Comín i Agustí Borgunyó. Fins ara ho ha fet a través de transcripcions per a conjunts simfònics. però ja no es conforma amb això. Els dies 12 i 14 de març va dirigir a Israel el seu Concert catalanesc per a orquestra i tenora amb la Raanana Symphonette Orchcstra i jordi Molina com a solista de tenora. L'obra tancava un programa en què destacaven la sardana Camperola d'Eduard Toldrà i el poema simfònic Puigsoliu de Joaquim Serra, amb el qual va obtenir un èxit rotund. Una proposta musical que va servir de preàmbul dels concerts que dirigirà el 23 i 24 de maig als Estats Units amb els quals va una mica més enllà. Hi dirigirà la Vancouver Symphony Orchestra amb un programa a mida amb el qual celebrarà el seu 50è aniversari i que inclou la novetat de presentar la cobla com a formació instrumental simfònica. La feina de divulgació de Brotons resulta molt remarcable des de dues perspectives divergents i complementàries: dc portes enfora, per la funció de divulgació exterior pròpiament dita d'un fet musical peculiar i genuí d'una qual itat clarament exportable; de portes end ins, per la credibilitat i confiança que atorga que una personalitat del seu carisma i prestigi internacional tingui tan present la creativitat per a cobla tant des de la perspectiva compositiva com des de la interpretativa. Així doncs, moltes felicitats, mestre Brotons. tant pel seu aniversari com per la feina feta. I sobretot, per la que farà. E RMC 295 15 207 PANORAMA L'Auditori de l'Ateneu de Banyoles i el 10è aniversari de Joventuts Musicals Des que el passat 18 d'octubre de 2008 es va estrenar l'Auditori de l'Aten eu de Banyoles, cadascun dels concerts que s'hi han programat han tingut una acollida extraordinària, fins a arriba r al ple absolut en bona part dels recitals. per JOSEP JOFRÉ a ser el cas del grup polonès Krokc, que va reunir molts dels seus seguidors d'an·eu de l'Estat, dels Gli lncogniti i la seva estimulant lectura de Vivaldi que s'estrenava a Catalunya, o d'un altre autor de culte, el Sr. Chinano, que va arrossegar molts dels seus incondicionals. També va desbordar les expectatives el nou cicle de concerts familiars que s'ha estrenat amb l'Auditori. Les claus de l'èxit del trimestre inaugural, més enllà del factor novetat que suposa l'estrena d'un espai cultural, van ser diverses. En primer lloc. la diversitat i qualitat de les propostes. Però també cal destacar l'excepcionalitat de molts dels artistes programats, que eren estrena o única actuació a Catalunya, tot cercant complementarse i no pas rivalitzar amb programacions tan potents i properes com la d'un Auditori de Girona. La bona i cxitosa recepta es va repetir en la programació del primer trimestre del 2009, en què va ser especialment present la diversitat de gèneres, en els quals tot tipus de públic va poder trobar una cita interessant. Així. per al concert inaugural del trimestre, l'Auditori de l'Ateneu es va vestir d'etiqueta amb l'actuació d'una formació llegendària de música de cambra, el Trio Guarnel'i de Praga (31 de gener). Però tot seguit va ser el torn dels més petits, que van poder gau. dir de la producció de l'Auditori dc Barccl0na Aigua (8 de feb rer). I l'Aud itori ~a canviar totalment de registre en pocs d[es perquè els Gossos ( 14 de febrer) hi presentaren el seu concert de ISè aní• 'VCrsari. De la música popular moderna es va passar a la més sofisticada dc la mà dc l'iranià Enscmble Rezvan ( I dc març), que s'estrenà a Catalunya ljderat per una dc les poques cantants que queden als seu país. La veu femenina va continuar essent la protagonista en l'espectacle següent, Dones amb nom propi (7 de març). que va comptar amb la participació de vocalistes tan especials com Nina o Sílvia Pérez. La chanson i la nostàlgia van terur el seu racó amb el concert Brel, JO anys ( 14 de març) i a continuació va ser el tom d'una de les gran veus del flamenc actual , el cantaor de Huelva Arcangel (21 de març). en actuació úruca a Catalunya. El públic familiar tingué una V RMC 295 16 208 nova cita amb Els quadres de Hartmann (29 de març), una estimulant posada en escena de la cèlebre obra de Mussorgski a càrrec de l'Orquestra de Cambra Terrassa 48 i l'actor Enric Arquimbau. I a les portes de la Setmana Santa anibà una de les propostes estel· lars. una trobada entre tres dels millors músics africans, Ballaké Sissoko, Driss el Maloumi i Rajery (4 d'abril), que ha estat batejat J MA (Mali, el Manoc, Mauritània) i que ha estat escollit el millor disc de world music de l'any a Europa. es activitats musicals de l'Auditori de l'Ateneu del primer trimestre del 2009 donen pas als concerts emmarcats en la commemoració dels deu anys d'activitat de Joventuts Musicals de Banyoles, tal com expressen les parau les següents de Miquel Cucnca, actual president de joventuts Musicals de Banyoles: "Va ser la nit de/9 de maig de 1999. El Teatre Municipal de Banyoles s'omplia en aquella ocasió per acollir un co11cert molt especial. No és que fos el primer recital que s 'lti celebrava, de fet des de la inauguració del teatre l'abri/1995 ja hi havien tingut lloc diversos concerts, per bé que esporàdicament. Però aquella nit l'i11terès de la vetllada anava molt més enllà del d'un concert isolat. Al damunt de l'escenari, u11 trio de violf, violoncel i piano que s'havia constituït tan sols uns mesos aba11s. El públic assistent no ho sabia però amb poc temps aquella fonnació havia d'esdevenir un dels conjunts de cambra més importants de l'Estat. El concert servia per presentar una entitat musical que, probablement l'audiència tampoc 110 ho podia ende11inar, amb els anys es va convertir en una entitat cultural de referència a Banyoles i comarca. Perquè aquella nit el Trio Kandinsky fou l'encarregat de posar música al concert de presentació de Joventuts Musicals de Banyoles. Tota una dècada s'ha escolat des d'aquell recital memorable i esperançador. I el Trio Kandinsky tornarà a Banyoles, convertit ja en un conjunt de prestigi intemacional (el bo i millor de/nostre panorama musical junt amb el Quartet Casals), per tocar en un espai nou com l'Auditori de I'Afe11eu, i per celebrar l'aniversari de joventuts Musicals de Banyoles. Ells seran una de les propostes destacades de la programació musical L que l'esmentada enfitat organitza en l'activitat d'abril a juny de l'Auditori banyolí. Una programació que és Lm reflex fidel del que ha esdevingut, deu anys després, joventuts Musicals de Banyoles. Durant aquest temps diversos equips han encapçalat el projecte, primer sota la presidència de Jordi Garcia, després amb Montse Babot, i actualment amb el qui subscriu aquestes línies (Miqu el Cuenca) . .. Abans de l'actuació del Trio Kandffisky el IOde maig, just deu anys després de la seva primera actuació, s'han programat l'espectacle familiar El somni de Zyriab (26 d'abril) i el grup mongol H.osoo & Transmongolia (3 de maig). Després dels Kandinsky serà el torn de l' Altissimo Ensemble (23 de maig), una formació anglesa de cordes ben singular, un membre de la qual és la banyolina Helena Massip. També hi actuarà el grup Mokoomba (30 de maig), que portarà a Banyoles els ritmes més salvatges de Zimbabwe, el Chano Domínguez Trio (6 de juny), encapçalat pel gran pianista gadità i amb la fu sió de jazz i flamenc com a senya d 'identitat, tot cloent-se el trimestre amb el celebrat espectacle familiar Wimoweh (28 de juny). J oventuts Musicals de Banyoles, després de deu anys de la seva fun dació, ofereix el IV Cicle de Concerts a la comarca, amb un interessantíssim estol de joves intèrprets. El Cicle d'aquest any, que té com a títol "Música i patrimoni al Pla de l'Estany" i que convida a descobrir alguns dels espais més interessants del patrimoni hjstòtic i artístic de la comarca a través de la música clàssica, el va obrir la pianista Katia Michel (22 de febrer) a l'Hotel La Sala de Camós. També joventuts Musicals de Banyoles és l'encarregada dc programar el g¡uix de la temporada de l'Auditori de l'Ateneu, que compta igualment amb una programació de músiques modernes, com ara l'actuació estel·lar del sol·licitadíssim grup Manel (8 d'abril), això sense oblidar les activitats generades per l'Escola i el Taller de Música. Tots aquests elements j entitats, amb cites com el Festival dc jazz o el Festival (a)phònica, i amb un paper destacat de jMB, han contribuït perquè des del maig de 1999 el panorama musical banyolí hagi crescut fins a convertir-se en un dels més fecunds del país. El Premi Maria Canals se'n va anar a Letònia I pianista letó Vesta rd Shimkus (24 anys) va resultar guanyador de la cinquanta-cinquena edició del Concurs Maria Canals que es va dur a terme al Palau de la Música Catalana el mes de març. Vestard Shimkus també va resultar elegit pel públic. Per a ell van ser els I 0.000 eu ros amb què està dotat aquest premi, mentre que el segon lloc va ser per al jove pianista coreà Jong Yun Kim ( 19 anys), que es va endur 6.000 euros, i finalment l'italià Scipione Sangiovanni (2 1 anys), aconseguí el tercer premi i 3.000 cu ros. Enguany s'ha promogut per primera vegada un concurs de trio de violí, violoncel i piano, que va ser guanyat pel Trio Demianc (9.000 euros), seguit del Quintilian (6.000 e uros) i pel Monte (3.000 euros) . El fet que els nou membres d 'aques ts tres tTios apleguin vuit nadonalitats fa innecessari detallar-les. Com a novetat d'estructura de la competició, hom ha potenciat la figura del semifinalista i s'hi ha ofert una final amb la participació dels sis finalistes, que van interpretar un programa de 50 minuts de durada i de composició lliure, només amb la imposició que una de Ics obres fos d'un compositor espanyol. Els jurats dels dos concursos van ser presidits per Carlos Cebro, que alhora és el director artístic del concurs. El jurat de piano el completaren la britànica Sulamita Aronowsky, catedràtica de la Royal Academy of Music; Raquel Millàs, professora superior de piano de I'Esco- E la de Música dels jesuïtes de Casp; Pascal Le Corre, professor i director d'estudis del grau superior del Conservatori de Música de París; Eva Osinka. concertista polonesa; Erik T. Tawastsjema. catedràtic de piano de l'Acadèmia de Música Sibelius d'Hèlsinki; Mikhaïl Aleksandrov. dc Rússia. membre de jurats de diversos concursos; Dag Aschatz, concertista s uec; Maite Berrueta, catedràtica del Real Conservatorio Superior de Música dc Madrid; Thomas Boeckheler, catedràtic de la Universitat del Mozarteum de Salzburg, i Akiko Ebi. concertista. Al concurs de piano es van presentar 124 concursants, procedents de 33 països, dels quals van resultar seleccionats 89, encara que d'aques ts només 56 van ser presents a Barcelona. Pel que fa a trios, la inscripció va ser de 19 pat·ticipants, dels quals van competir setze. Enguany el Concurs Maria Canals novament s'ha volgut ob1ir a la ciutat, trencant l'habitual dinàmica d'aquests tipus de manifestacions. recloses a l'àmbit estricte competitiu. Aquesta línia va començar a manifestar-se amb la colpidora presentació, en un breu concert de josé Enrique Bagaria al Castell dc Montjuïc, com a imatge de voluntat dc projectar-se arreu de la ciutat. Inevitablement, l' impacte va ser considerable. Posteriorment I' Off Concurs va permetre que els pianistes eliminats en la primera prova actuessin a diversos indrets de la ciutat, alguns d'ells prou insòlits, tot oferint un total ..-..·-·-·-------------··-··-·---·--------------------------.. de 42 concerts. Van ser llocs com l'estació d'Universitat de la línia 2 del Mctro, diversos museus. centres cívics, escoles de música. biblioteques i fins i tot una presó. Es tractava de fer accessible la música clàssica, de donar-la en proximitat a la gent del carrer, dc fer més immediata la relació poble-artista. En alguns casos es va comptar amb la participació d'alumnes de centres docents musicals -Conservatori del Liceu. escoles privades i municipals. Es va celebrar una marató de concerts simultàniament a deu centres cívics de la ciutat, i es va oferir una obra encàrrec fet al compositor Bernat Vivancos, titulada Versal'o11a. En general. aquestes iniciatives van tenir una bona acollida. Cal remarcar la bona resposta aconseguida per l'emissió per lnternet dc les proves del Concurs a tra vés del canal Maria Canals TV i de Youtube. Hom podia no solament seguir les proves, sinó també opinar a través del xa t. RRMC RMC 295 ·------·--·-- · -- · -· ---~,--·-·-----··------·--·--··--·--------, MUSICA L CATAlAN A EVISTA i RI CI PALAU DE LA M ÚSICA, 4 -6 . - 08003 BARCELONA • BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu comptelllibreta atenguin els n:buts que els present.arà el Consorci del Palau de la Música Catalana, pel pagament de la meva subscripció a 'Revista Musical Caialana' ENTITAT OFICINA I J DC I LI NÚM. COMPTE Titular compte: ..................................................................................................................................................... 11 ~ I I I 1 I I I I I DNI: ....................................................... . 6 Í BUTLLETA DE SUBSCRIPCI ¡ Nom i cognoms del s ubscriptor: ................................................................................................. .................................... !. ~ Signatura: : 1 ¡ (o bé taló bancari adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana'). Per a subscripcions a l'estianger, consulleu el preu. ÚSICA (ORFEÓ CATALA, FUNDACió Oltl'OO CATALÀ-PALAU DE LA DE LA Mbancària PALAU ALS FllXERS DEl. t..d.o..miciliació INCORPORADES lja.nçan_ SERAN -nu··-GRUP DADES 4 €. ___·_2____ _d_e___25 ta- anuaJ la--q-u_o_ •..".'_bSEVES A .•::· ••LES M ÚSICA I CONSORCI DEL PALAU DE LA MúSICA CATALANA), AMB SEU AL CARRER PALAU DE LA MÚSICA 4 6. DE BARCELONA. C P 00003. PER FER·NE LA GESTIÓ GENERAL, I EN AQUESTA ADREÇA POT EXERCIR TOTS El.S DRETS D'ACCÉS, Ra::nRCACIÓ, CANCEL·LACIÓI OPOSICIÓ. ...- ....·----·----··.. ····--·--·-··-··-·-- i :¡ Adreça: .......................................... .................................. ............ ............................ ................................................................. ............... Població i Codi postal: .................................................................................................................. Telèfon: .................................... Fa·r-·é-e·-~e-cu·u- l'irnp- o--n ii ~j:.' ...-...·--·--·---·-........ i 17 209 PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT Un important director - EL FINLANDÈS ESA-PEKKA SALONE~ encapçala el recorregut d' aques ta secció i posa en evidència la seva amagada DEDICACIÓ A L'ESCRIPTURA MUSICAL. La presència a Ba1·celona del MÚSIC BALCÀNIC GORAN BREGOVIC, un artista excepcional pel fet literal de la SEVA FORTA PERSONALITAT, és present en un ampli ventall d'intervencions que pouen en conceptes molt importants, musicals i no sols musicals, des de la seva condició de fill D'UN MÓN GEOPOLÍTIC I CULTURAL MOLT RIC I TAMBÉ MOLT TORTURAT. Des de L'Auditori, enguany amb un relleu acusat per COMMEMORAR ELS SEUS PRIMERS 10 ANYS D'EXISTÈNCIA, hom apunta de ma nera molt ambigua el futur del podi de I'OBC. Finalment, un NOM POC coNEGUT A CASA nostra -com acostumen a ser els que es mouen a l'àmbit del cant i dc la pedagogia coral- , ens ofereix una significativa imatge del MOMENT QUE VIU LA MÚSICA AL SEU PAÍS, HONGRIA, i l'evolució que ha representat el canvi de règim polític. «Cuando estoy dirigiendo, DE ALGUNA MANERA EL COMPOSITOR ESTA SlEMPRE AHI, del mismo mo- BMC 295 do que e l director aparcce por alguna parle cuando escriba músic<t. No puedo establcccr esa dicotomía EN ELSENTIDO DE TEN ER DOS PERSONAU DADES. Toda se concreta en una sola persona con dos partes, cada una alimentando la ot ra por difcrcntcs vías. Posiblemcnte LA PERSONALIDAD DEL COMPOSITOR SEA LA DOMINANTE, pcr:o no puedo contcmplarlas por separada. [ ... 1 Esta claro que despu6s dc haber tenido COMO COMPAÑEROS DE ESTUDIO$ A GENTE COMO SAARIAHO O LINDBERG. con los que me he mantenido en contacto a lo largo de los años, es lógico pensar que sus obras pueden haber influïda en lo que hago. del mismo modo que la mía puede haberles inlluido a ellos. Pcro, puesto a encontrar ot ras conexiones. DIRIA QUE Ml MÚSICA NO ES ESPECIALMENTE LO QUE ALGUIEN ENTENDERÍA POR FINLANDESA. [ ... ) Puede que esté entre mis prioridades [ DEBUTAR AL METROPOLITAN OPERA HOUSE] , pero vuelvo a insistir en que lo principal es sentirme realmcnte fascinada por el ti tulo que mc propongan. Y en cste caso hablamos DE UNA ÓPERA 18 210 crcyeron interpretar personajes históricos. Los seres humanos estan condicionados. Si les dejas la oportunidad de CONVERTIRSE EN ANIMALES, SE CONVERTIRAN EN ANIMALES. La cultura no nos protege. [ ... ] A los artistas occidentalcs les gusta decir grandes cosas. COMO QUE LA MÚSICA PUEDE CAMBIAR EL MUNDO. Vengo de un país comunista y sé dónde esta el poder. Aunque trabajo con la mis ma temperatura que los artistas accidentaIcs, SÉ QUE HAY UN LARGO CAMINO HASTA SER ILUMINADO. Las luces pcqueñas ayudan. pero en el fondo no cambian nada. [ ... ] Copio como todos. NO SOY DIOS; ES EL TRABAJO DE DIOS CREAR. Me llaman compositor por·que COMPONGO LO QUE VA EXISTE. AS[ HA SIDO SIEMPRE, desde Stravinsky, Gershwin, Bono, Lennon ... Se u·ata de un viejo método: TOMAS ALGO DE TU TRADICIÓN, ROBAS Y DEJAS ATRAS COSAS PARA QUE OTROS CON TALENTO ROBEN TAMBIÉN. La cul- tura es eso, una transformación continua. [ ... 1LAGUERRANOESSÓLOMATAR GENTE, quemar casas, LA GUERRA MATA UNA INFRAESTRUCTURA CULTURAL, DE JANACÉK COMO DESDE LA CASA DE LOS MUERTOS, que es maravillosa. co- mo lo es la producción que ha hecho Chéreau. Mi actitud no scría lo mismo ante cualquier ópera.» Esa-Pekka Salonen. juan Antonio Llorente, "ABC'', 14 de març de 2009. «El més impactant és comprovar que la música sal ta fro nte res amb una extrema fa cilitat. Deu ser veritat q ue LA CRIMINALES DE GUERRA. CONOZCO A RADOVAN KARADZIK. QUE ANTES DE LA GUERRA ERA POETA. Algunos de mis profe- sores dc lfl Facul tad de Fi losofía estan en La Haya. Eran políticos pcqueños que [...1LA MÚSICA, ALS BALCANS, ÉS UNA PROFESSIÓ DE GITANOS. Quan encara era un adolescent, vaig portar el meu primer sou a casa després d'una petita ac tuació. Mon pare es va emprenyar moltíssim. Em va dir: " FILL. SISPLAU, NO ET DEDIQUIS A AQUESTA FEINA DE GITANOS!"[ .. .] Tota la vida he estat envoltat dc músics gitanos. [ ....1 ». Goran Bregovic. Pau 13ori, "AVUI" . 17 de març de 2009. «L'OSC mai descansa, ni pels que hi treballen ni pel que informeu. EL SEU Dl- edilïcada por los hombres con gran dificultad durante mucho tiempo.» Goran Bregovic. Ramón Lobo, "El País", 16 de març de 2009. «Creo que conozco a CASI TODOS LOS ment les televisions o ràdios comercials. MÚSICA VA SER LA PRIMERA EINA HUMANA PER EXPUCAR-SE EL MÓN, ABANS FINS I TOT QUE LES LLENGÜES, LA POLÍTICA O LA RELIGIÓ. [ ... 1 És clar que no [esperava tenir un èxit tan gran]. Però, la veritat, CADA VEGADA HI HA MÉS GENT QUE BUSCA ESCOLTAR UNA MÚSICA DIFERENT dc la que serveixen contínua- RECTOR, EIJI OUE, TÉ ENCARA CONTRACTE LA TEMPORADA VINENT, de manera que encara hem d'esperar per veure què passa. JA HEU POGUT VEURE QUE HI HA MÚSICS QUE ES MANIFESTEN EN UN SENTIT I CRÍTICS QUE HO FAN EN UN ALTRE. A partir d'aquí farem un conjunt de valoracions i prendrem una decisió que, ara com ara, no hem pres. En qualsevol cas està bé q ue els mús ics siguin un col· lectiu implicat amb la direcció.» joan Oller. V. Gaillar/G. Vidal, "El Punt Barcelona", 15 de març de 2009. «... però DESAFORTUNADAMENT ELS TEMPS CANVIEN, TAMBÉ A HONGRIA. Sota el règim socialista hi havia una educació musical molt important a les escoles perquè el govern pensava que era un aspecte important dc la formació de la gent, PERÒ ARA. DESPRÉS DEL CANVI POLÍTIC, MOLTES ESCOLES MIREN CAP A UNA ALTRA BANDA. DIUEN QUE NECESSITEN MÉS TEMPS PER A IDIOMES, O MÉS INFORMÀTICA, O MÉS MATEMÀTIQUES o economia ... i menys música. jo penso que això no és bo ... I ... J No, no hi ha més gent cantant que abans. Per a nosaltres, aquest és el problema. Bàsicament hi ha el mateix nomb re dc gent cantant o potser menys. EN ELS TEMPS DEL COMUNISME TOTS ELS MUNICIPIS TENIEN EL SEU COR, era una qüestió dc prestigi i, per altra banda, cantar en un cor era l'única oportunitat per a molts de viatjar cap a l'Oest d'Europa. [ ... 1 PERÒ ARA LA GENT NO ES MOU Sl NO COBRA. Els temps són diferents. [ ...] Nosaltres també, una ho ra a la seU11ana. LA FORMACIÓ MUSICAL DELS MESTRES ÉS VERITABLEMENT BONA però sempre es queixen del ma- teix: què podem fer amb només una hora a la setmana?» Péter Erdei, director coral hongarès. Martí Fener i Núria Tura, ''La Circular del Secretariat de Corals Infantils dc Ca talunya", gener-febrer-març de 2009. PANORAMA A PROPÒSIT DE ... La participació en un enregistram ent nominat als Grammy Ric ard Bordas Ara fa u ns mesos, apareixia en la llista de nominacions als Premis Grammy l'enregistramen t d'una òpera barroca, Psy che de Lully, en què prenia part el contratenor català. El disc, finalment, no va ser premiat, però l'ocasió ens serveix d'excusa per tenir una conversa amb el cantant. per A LBERT TORRENS -Va enregis trar Psyche als Estats Units, on viu des de fa anys. Quina és la presència de l'òpera barroca en aquell país? -Malaurada ment, és molt escassa. El segell que ha editat aquesta producció, CPO, s'encarrega també de tot el q ue es fa al Festival de Música Antiga dc Boston, q ue se celebra cada dos anys i és el més important dels Estats Units. juntament amb el de Berkeley. Produeixen molt, i amb molt bona qualita t. òperes i o bres de concert que no es fan gaire, i aquesta ha esta t la tercera nominació que han rebut. Fora de Boston, q ue és la ciutat de la música antiga per exceJ.Iència als Estats Units -molt més que ova York-, també es ra alguna cosa a Sea ttle, San Francisco i algunes alt res grans ciutats. Ara bé, al Sud. on jo visc, pràcticame nt s'ha d' importar to l - músics i instruments-, pe rquè tene n pocs coneixements dc la pràctica i l'estètica barroques... -Quin model interpretatiu s'hi segueix, doncs, a l'hora d'enfrontar-se a la música a ntiga? -Els gru ps de música a ntiga, estè ticament, sempre miren a Europa i va n una mica a remolc. Els grans mestres d 'aquí fan coses allà i hi ha grups d'Europa que també e ls visiten, però últimament no els surt gaire a compte per motius econòmics i burocràtics. Al Sud, com que no estan acostumats a escoltarne amb ins truments o riginals i ta mpoc no tenen pressupost per impo rtar-nc, in- PARLEM AMB ALGÚ QUE HA INTERPRETAT, EN~\ MATEIXA ÒPERA, DOS PA- P ER S P ER A CONTRATEN OR -UN DE GREU I L'ALTRE AGUT-, FET QUE VA SUPOSAR UN REPTE A L'HORA DE LA PREPARACIÓ VOCAL. P ERÒ TAMBÉ AMB UN MESTRE DE CA- PEL LA D'U rA ESGLÉSIA PRESBITERIANA AMEH.l CANA ON VA DIRIGIR, EL PASSAT M ES DE MARÇ, LA Passió segons sant Joan DE .J. S. B ACH. TOT PLEGAT FA DE ~e RlCARD BORDAS U PER- 295 SONA'f GE DE CONTRASTOS, UN CATALÀ ESTABLEl'\T ALS ESTATS U NITS QUE O S'ESTÀ DE RECONÈIXER QUE, DE TANT EN TANT, S' ENYORA DE C ATALUNYA, AMB LES SEVES VIRTUTS I ELS SEUS DEFECTES. te nie n tocar estilísticament tan bé com poden. -Com es presenta tot això al públic americà? Hi ha afició per la clàssica? - A Charleston -la meva ciutat- hi ha una o rquestra simfònica amb instruments moderns. però cal dir que Ics ins· titucions públiques pràcticament no hi do nen suport, el d ine r públic és testimo nial. També hi ha una sala dc concerts i teatres an tics, ja que Charlcsto n és una ciutat històrica, i s'hi fa la versió americana del Festival d'Spoletto. I la clàssica hi és present durant la temporada, combinada amb el flamenc, pop o el jazz. Però la cul tu ra popula r d'allà, el counlry i el musical, estan molt més a rrelats que no la clàssica. -Vostè dóna classes en una universitat. Com són aquests centres rorma· ti us? -Jo treballo en una universitat privada, cristiana baptista, que té un depa rtament dc música amb musicoteràpia, educació, mús ica sac ra, in te rpretació. etcètera. Ama. un conservato ri està molt més dedica t només a la música, mentre q ue, a la universitat, a més de les disciplines a rtfs tiques, per grndua r-se han de rcr matemàtiques, llengua. història .. . És molt més generalista. -També s'ha dedicat, des de sempre, a la direcció coral. En quina mesura ho pot compagi nar a mb la interpretació? - Jo ja d irigia cors aquí, a Catalunya, pe rò com q ue ta mbé cantava dc contrateno r, i això als anys vuitanta e ra una veu emergent. no tan establerta com ara, em van aconsellar d 'anar a estudiar a Anglaterra, on vaig començar una carrera. Però ja pensava que acabaria tornant a la d irecció coral. perquè m ·apassiona. i en part perq uè ja sabem que la veu no és un instrumen t que d uri per sempre. També és cert q ue cantant amb directors molt bons he tingut experiències difícils de valorar en comparació amb estudiar direcció. I com que cimercat del cant als Estats Units és molt reduït. quan cm va sortir la possibilitat dc dirigir cors. vaig decidir combinar-ho. i a ra m'hi ded ico meitat i meita t. 19 211 i)-1:1•1¡#;1,1,(1 eR fT I e A Uns molt mestres 'Mestres cantaires' DIE MEJSIERSINGER VON NOilNBERG de Richard Wagner (lli· bret i música). Albert Dohmen. Reinhard Hagen. Bo Skovhus. Ro· bert Dean Smith. Veronique Gens. Stella Gregorian. Norbert Ernst. Roger Padullés. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Dir. escè· nica: Claus Guth. Dir. musical: Sebastian Weigle. UCEU. 29 DE MARÇ DE 2009. per J. Comellas esu lta gratificant començar i fer presidir la rítica d'una òpera exalçant la tasca dc l'equip canor, en el context dc sccundarització a què massa sovint es sotmet aquesta parccl·la. I en fer-ho no ens mou l'afany de ser originals, sinó el convenciment que el fet més rellevant de la versió de Die Meistersinger... ha estat gaudir d'un equip cantaire autènticament mestrívol. valgui el joc de paraules. Des del primer a l'últim intèrpret -i fins i tot em permeto afegir-hi fins el darrer membre d'un molt brillant corvan oferir un treball d'un altíssim nivell, compacte, sense fissures perceptibles, honest i ri· gorós, que va tenir com a moment ensenya la impagable interpretació del quintet del tercer acte, d'una grandesa inexpressable. En tot cas, tot plegat no exempt d'insuficiències que de cap de les maneres poden entelar la visió de conjunt. En aquest context primmirat, Albert Dohmen, en una línia de cant poderosa i convincent, pol· ser no va saber donar, per una certa tibantor actora!, la dimensió paternalista que exigeix el personatge del sabater Sachs. En una tessitura una mica oposada, Robert Dean Smith va confegir un enamorat una mica tou. que. per entendre'ns, "nemorinejava" un pèl. Bo Skovhus ja sabem que és un excel·lent cantant i un molt bon actor que aquí va haver d'ofelir la gamma més variada de registres de tot el repari iment. Modèlica la interpretació de Norbert Emst, l'aprenent de sabater, i gairebé el mateix es pot dir d'Stella Grigorian, en el de la criada Magdalene. El quadre de com primaris, magnífic. Sebastian Weigle va optar per una versió ''lleugera''. carn- brística, que s'escau molt amb l'esperit de l'obra, servit per una orquestra que es mou sempre més bé -potser per una més grassa planificació d'assajos?-, en aquest tipus d'obres generoses en espectre sonor que no en les "altres", i ja ens entenem què volem dir. I sí, cal parlar de la dramatúrgia, és clar. Absolutament trencadora, rotundament heterodoxa, però també molt creativa. Algun excés a part - final del segon acte-, i al marge també de la dificultat d'assumpció del devessall de conceptes exhibit - també aq uí podríem parlar d'excés-, el cet1 és que hi va haver fidelitat a l'essència de l'òpera, coherència global del discurs, dosi d'i· ronia gratificant i inteHigència per bastir un sadollador espectacle operístic. Vetllada musical plena de colors carrer) de Ludwig van Beet· hoven, amb un tercer moviment ~1b te~1a !.variacio~s sobre • Pna ch'w I 1mpeg11o ', ple de gràcia, que justifica el sobrenom del dit trio, a causa de la popularitat de la melodia, que feia que tothom la cantussegés pel carrer. Els músics van escoll ir, tot seguit, tres de les vuit peces op. 83 per a oio de Max 13ruch. Dc gran expressivitat i contrast. i poc sovint interpretades en concert. aquestes peces van esdevenir un dels moments més destacats del concert, malgrat el diàleg inoportú i impertinent amb una persistent tos des del públic. Aprofitant el llenguatge pictòric, es va poder copsar una pintura de gruixudes pinzellades que conflueixen en un tot amb forma però també amb màgia i moviment, en què els colors aparentment toscos i contrastats dels timbres de piano •. violoncel i clarinet, es van fusronar en aquest concert per formar una unió indissociable plena de màgia. L'intensíssim Trio en Do me· nor de Johannes Brahrns, per bé que menys pessimista respecte d'altres obres del mateix compositor, va omplir la segona part. En aq ucsta part. tots h·es músics van assolir fites de com penetració ún iques, tot desplegant cadascú la seva forta personalitat artística. però posant-la. això sí, al servei de la música. Es tractava. sens dubte, d'un grup d'amics reunits per fer bona música i gaudir-ne. i el públic així ho va percebre. Un conegut Minuet de Mozart com a bis, ho va corroborar. El Pavcl Hass. encapçalat per Veronika Jaruskova. s'ha guanyat malgrat la seva joventut artística (amb només quatre anys d'història). un reconeixement unànime internacional, i el treball efectuat al costat de membres del Quartetto Italiana, el Mosaïqucs. el Borodín o l'Amadeus, esdevé clau en la seva percepció musical. L'acoblament sonor mostrat en una obra deliciosa com el Quartet de Ravel, d'una sensibilitat musical proporcional a la seva complexitat tècnica, no es percebia exclusivament per una puresa dc sonoritat realment notòria. sinó també per la capacitat per submergir-se acuradan1ent en les particulars relacions intervàliques i recrear una atmosfera onírica propera al simbolisme. Si el seu Prokófiev va estar caracteritzat pel so punyent i vehement. sense perdre. però, moments d'aquell ressò neoclàssic, el seu Dvorak ens transportava per la naturalitat de tracte a aquella màgia que els conjunts dc cambra del centre d'Eumpa saben transmetre amb una bellesa plàstica Fascinant. A pocs compassos del final. la violinista Eva Karova va sentir-sc indisposada i el concert va finalit· zar sobtadament. El Pavel Hass Quartet és un conjunt de cambra que. sens dubte, opta a un futur enlluernador. jor "Gassenhauer" (Cançó de ~e 295 TEMPORADA MUSICAL CAIXAFORUM. Joan Enric Lluna, clari· net. Llurs Claret, violoncel. Josep Colom, piano. CALXAFORUM.15 DE MARÇ DE2009. per Mercedes Conde Pons - -- -- - n dels luxes dc programar un concert de cambra a l'auditori dc CaixaForum , malgrat Ics seves limitades condicions d'aforament, és el d'arribar al centre cultural de "la Caixa" amb prou temps com per gaudir d'alguna de Ics exposicions temporals que hi tenen cabuda. Coincidint amb el concert que es va programar amb tre:. grans músics dels Països Catalans, al pis de sobre es podia gaudir d'un recorregut pictò· ric per la trajectòria artística d'un dels pintors més personals U del segle xx català. La retrospectiva de l'obra de Joaquim Mir, amb excel·lents i impressionants pintures dc la seva etapa mallorquina i la seva darTC· ra etapa a Vilanova i la Geltrú. van ser l'apetitiu ideal a una vetllada musical de primer nivell. El clarinetista valencià Joan Enric Lluna i els catalans Lluís Claret -violoncel- i Josep Colom - piano- van oferir algunes de les obres per a oio en aquesta formació més representatives del repertori. D'aquesta manera, el concert es va iniciar amb el Trio en Si bemoll ma- Joventut i maduresa IBERCAMERA (TEMPORADA DE CAMBRA). Pavel Hass Quar· tet. Prokófiev: Quartet núm. i op. 50. Ravel: Quartet en Fa major. Dvo· nik: Quartet núm. 13 op. 106. PALAU DE LA MÚSICA. 23 DEMARÇ DE2009. per Llu ís Trullén n any després del seu debut a lbcrcamcra. el Pavel Hass Quartet -que pren el nom del compositor txec deportat l'any 194 1 i mort a Auschwitz tres anys després- tornava a la temporada de cambra per oferir-no un programa eclèctic i de gran complexitat tècnica i expressi- U 20 2 12 va, amb obres tan paradigmàtiques com el primer Quartet de Prokófiev, el celebèrrim Quartet de Ravel i el Quartet núm. 1.) de Dvorak. una de les obres que juntament amb el Quartet americà o els Quintets del compositor bohemi esdevenen referències del seu catàleg cambristic. eR rT I e A ilj:C•i¡#;J$(1 En les llums dels primers anys del segle xx PALAU 100. Philharmonia Orchestra. Solveig Kñngelborn, soprano. Juha Uusitalo, baríton. Dir.: Esa-Pekka Salonen, Schònberg, Zemlinsky. PALAU DE LA MÚSICA. l7 DE MARÇDE2009. per F. Taverna-Bech oncert magní!ic, tant per l'interès de la música -força allunyada de convencionalismes i les solucions fàcil s-, com per la brillantor dels intèrprets, no solament dels solistes i del directOJ~ sinó també el conjunt simfònic. l potser aquest hauria d'ésser el comentari que delï nís aquest concert. La raó d'aquesta reflexió, potser també la genera el desenvolupament del concert: com deia Ravel, la música cal interpretar-la justament amb el que ens mostra la partitura, és a dir, no li calen ornaments, ni en l'efusió sonora, ni en l'aspecte discursiu. Cert, sobren actituds teatrals i estan fora de lloc subtilitzacions en el sentiment de l'eloqüència. l aquest va ésser el mèrit d'Esa Pekka-Salonen. Ell va ajustar el gest al que exigien les partitures, atorgant clares coloracions al tramat instrumen- C tal. impulsant el ritme de les frases amb diafanitat i precisió, rebutjant sempre l'espectacularitat del discurs. Per la seva banda, l'orquestra va donar resposta puntual i d'extraord inària exactitud al que li sol·licitava una batuta que marcava rigorosament el tempo i el matís. Quant a l'actuació de la soprano Solveig Kringelbom, diríem que la seva veu posà de manifest una dicció de tensa expressivitat i una emissió no solament àgil, sinó també d'una coloració Jica en contrasts i dinamisme. Igualment Juha Uusitalo va brillar per la musicalitat que imprimí en el cant de les seves intervencions, amb unes facultats vocals que destacaven per l'emoció expressiva i la ductilitat amb què donava forma al seu discurs. Ja en l'aspecte compositiu, diríem que la versió simfònica Bellesa i catàstrofe TEMPORADA OBC. Steven lsserlis, violoncel. Dir.: Josep Pons. A. Parera, E. Elgar, A. Sch!lnberg. L'AUDITORI, 20 DEMARÇ DE 2009. per Josep Barcons l concert s'encetava amb la nova peça simfònica del compositor manacoli Antoni Parera i Fons, un Nocturn per a un capvespre blau on el mestratge d'escriptura es feia manifest amb visos de rapsòdia: un devessall melòdic que -a partir d'una paleta mediterrània pròdiga en melismes i modalismes serens- suggeria la llum crepuscular, parlava dels racons omb1·ívols i reu·atava la fragància dels paisatges. E Tanmateix, aquestes virtuts quedaven eclipsades pel fet que al mateix concert es programés una de les més grans obres simfòniques del segle XX. Escrit fa més de I 00 anys, el Pe1/éas et Mélisande d'Arnold Schonberg continua captivant per la magnificència del seu discurs. Un discurs que Josep Pons va saber ordenar amb rigor i atenció, conduint molt bé l'Orquestra en els diversos estadis de la dramàtica història Bany de classicisme vienès EUROCONCERT. Rosamunde Quartet. Haydn, Schubert, Beethoven. PALAU DE LA MÚSICA. 4 DE MARÇ DE 2009. per LI. T. l debut al nostre país del Rosamunde Quartet en la temporada Euroconcert va estar centrat en la interpretació dels tres autors que juntament amb Mozart representen el classicisme vienès i el pas del món clàssic al romàn- E tíc: Haydn, Schubert i Beethoven. Després de quiJlZe anys de carrera intemacional i amb un repertori que abraça des del període clàssic fins al segle xx, els Rosamunde van mostrarnos unes capacitats tècniques dc la bella Nit transfigurada ci'Amold Schonberg ens va impactar per la rica varietat de la seva coloració instrumental. Resulta admirable com Schonbcrg treballa aquesta obra -concebuda originalment per a sextet de corda- i hi assoleix una inqüestionable dimensió simfònica. Tanmateix. també s'ha d'admetre que aquest enriquiment dc la gamma sonora. en certs moments deixa massa en segon terme l'expressió poètica, entre intimista i apassionada. de la música. Per la seva banda, cal posar de manifest que saludem amb veritable alegria la recuperació de la música dc Zemlinsky ( 1871-1942). compositor vic- nès contemporani de Mahler, Schonberg i Strauss que també exercí com a director. Creador que sense pretendre cap revolució estètica i tot i dedicar-se a promoure la música més avançada dels seus col·legues, com Schonbcrg, Mahler, Stravinsky, Berg i Weill, va quedar-se en una estètica de marcat tremp romàntic. Tanmateix el seu lirisme de pronunciat ca- ràcter expressiu i la seva paleta orquestral exuberant en coloracions i contrastos. el situen com un dels compositors cabdals de la música dels inicis del segle XX. Escoltar la seva Simfonia lírica, op. 18 per a soprano, baríton i orquestra ens va commoure profundament per la intensa emoció que imprimeix als poemes de Rabindranath Tagore amb un teixit orquestral que mai no decau en fonnulismes, ni en la recerca de processos que impactin l'oient. Veritablement, amb Zemlinsky s'ha estai injust i cal reivindicar el lloc que mereix una obra en la qual trobem l'expressió profunda i autèntica d'un poeta del so. dels dos amants. Si bé la progressió discursiva -més enllf1 d'allò programàtic- quedava molt ben explicada (i això, en 45 minuts ininterromputs de música és una fita a l'abast de pocs intèrprets!). el preciosis· me d'escriptura instrumental dc Schonberg no sempre sortia a relluir amb tota la seva es· plendor i riquesa de detalls. Enmig de Ics ducs obres simfòniques. s'hi situava el O:Jncert per a 11ioloncel d 'Edward Elgar, amb la presència -per primera vegada amb I'OBC- del prestigiós violoncel·lista Stcvcn lsserlis. El so que lsscrlis extreu del seu Stt-adivarius és petit. però ja se sap que qui té coses importants a dir no necessita cridar gaire. I això és el que féu lsserlis al llarg de tot el concerr: dir allò que volia dir amb delicadesa màxima, una netedat excepcional i una articulació reveladora. L'orquestra, permeable a aquesta bellesa, deixava preveure una versió de referència, amb finor de la corda, un gran treball de les fustes i un timpani clarificador. El que semblava una construcció magnífica, però. va ensorrar-se com un castell de cartes quan, inexplicablement! -la peça és un estàndard del repe1toli-, enurs orquestrals imperdonables van trencar la màgia sonora que flotava a l'ambient. Una màgia que va tornar a aflorar en el bis: un arranjament d'El cant dels ocells que esperem que torni a sonar novament. de la mà d'lsserlis, a casa nostra. i musicals dc qualitat contrastada. Una dc Ics característiques del conjunt rau en l'equilibl"i dc la sonoritat. La facilitat per poder arrencar els sons més punyents de la música del sublim Quartet op. f31 de Beethoven. per endinsar-se en la perfecta concepció clàssica -mostra d'equilibri i puresa de línies renectida en l laydn- i dibuixar amb profunda sensibilitat els sons dc la Viena inconfusible que Schubert va plasmar en el Quartet en Mi bemoll. con tatavcn el treball d'un conjunt que constantment s'identifica amb l'obra que interpreta. Les seves versions no resulten excessivament emotives ni cauen en sons abruptes fru it de realitzacions de dinàmiques exagerades; aquell equilibri de què fèiem esment esdevé clau per cercar en tot moment la puresa de la música. la naturalitat i. en definitiva, fer-se seva aquella màxima que un quartet s'ha de concebre com una conversa civilitzada enu·e quatre persones intcl·ligents. RMC 295 21 213 l);i:C.I¡(iU·• CRfTICA Mendelssohn's íntims CAMBRA CORAL Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Ulrike Haller, soprano. Ariane Prüssner, mezzosoprano. Jordi Armengol, piano. Dir.: Daniel Mestre. Mendelssohn. PETIT PALAU. 5 DE MARÇ DE 2009. per M. C. P. oc més d'una hora de concert, en sortir de la feina i abans d'anar a sopar. Un horari ideal i un formal idoni són Ics claus dc l'èxit dels concerts que es programen a la sala de cambra del Petit Palau. El tercer concert ofert pel Cor de Cambra del Palau dins del seu cicle Cambra Coral va homenatjar la famí lia Mcndelssohn amb un concert amb obres per a veu i piano. piano sol i cor dels P dos germans. Fanny i Felix Meodelssohn. Liderat pel director assistent de la formació coral, Daniel Mestre, el Cor de Cambra va iniciar el concert amb el motet Richte mich, Gatt (Jutja'm Senyor) op. 78, núm. 8, amb una versió intimista i poc contrastada que, malgrat la netedat de so de les cordes, no va donar l'amplitud necessària a la resolució brillant de la peça. La mezzosoprano i membre del Cor de Cambra Alia ne Prüssner va interpretar tres dolços Lieder de Fan ny Mendelssohn amb un exquisit gust, per donar pas posteriorment als tres Lieder per a cor a cappella de la mateixa Fanny, en què es van poder copsar novament els grans dots compositius de la ge1111ana del conegut Felix. Després d'una Romança sense paraules interpretada al piano per )ordi Arlllengol amb bon ofici, malgrat una certa timidesa expressiva, novament el Cor va interpretar el cicle de Felix Mendelssohn lm Freien zu singen op. 59 (Cançons per cantar a l'aire lliure), amb què es van viure els moments de més gran eixamplament emo- tiu. propiciat per petites joies com el Comiat del bosc. El concert va finalitzar amb l'himne Hi5r mein Bitten Herm (Escolta la meva pregària, Senyor). en què la soprano Ulrike Haller va interpretar amb intenció i adequació estilística la part solista. Una altra vegada va destacar el Cor per l'homogeneïtat del seu so, però també per la contenció expressiva en els moments més expansius. Diferències de concepte interpretatiu, difícilment qüestionables. Com a propina, un fragment de l'oratori Elies, tan íntim i plaent com la resta del concert. Versió d'Elies per a la memòria RM-C 295 PALAU 100. Orquesta Sinfónica de Galícia. Cor Infantil de l'Orfeó Ca· talà (Oír.: Glòria Coma Pedrals). Cor de Cambra del Palau de la Músi· ca Catalana (Oir.: Jordi Casas i Bayer). Sandrine Pia u, soprano. Palo· ma Silva, soprano. Ann Murray, mezzosoprano. Philip langridge, te· nor. Mark Stone, bar!ton. Dir.: Víctor Pablo Pérez. Elies de Mendelssohn. PALAU DE LA MÚSICA. I D'ABRIL DE 2009. per LL. T. ---------------------------------- lies dc Mcndclssohn va esdevenir des dc la seva estrena a Birmingham el 1846 l'oratori que conjuntament amb el llegat de Handel i llaydn més popularitat va assolir a l'Anglaterra victoriana, fama posteriorment estesa arreu del món. El mateix autor esc ri via que "Per amor al Cel hem de fer u11 retrat delmó11 real com aquells que es troben en cada capítol de l'Antic Tes- E lament''. l certament. l'Elies escoltat al Palau -darrera de les quatre interpretacions realitzades a Espanya anteriorment pels m¡1teixos integrants- va esdevenir un quadre musical inoblidable per la seva comunicació interpretativa. Víctor Pablo Pérez va plantejar una versió oberta, romàntica. eloqüent, d'acord amb una música ttiomfal propera tant a la majestuositat de Paulus com al refina- ment de la Simfonia mim. 2. Mark Stone (Elies) va cantar amb brillantor, exposant amb una veu d'un registre central bellíssim les complexes àries, ariosi i recitatius. saldats amb la categoria intemacionalment reconeguda. Ann Murray, una de les grans dames de la lírica del repertori barroc i clàssic, va mO$trar-sc elegant. refinada, amb un sentit dramàtic extraordinari. Sandrinc Piau va exposar una veu càlida. matisada i rclinada, i la soprano Paloma Silva - una dc les promeses de la lírica espanyola- va acompli r delicadament el seu breu rol. La versió serà recordada per Ics intervencions del Cor dc Cambra preparat per Jordi Casas. Les veus es sobreposaven fins i tot a una exccl·lent Orquestra de Galícia (cors dels profetes de Baal o els darrers episodis de l'oratori) i es mostraven delicadíssimes en els passatges de diàleg amb els solistes. I com a complement, el Cor Infantil de l'Orfeó. que va cantar un cop més com els àngels. Una versió de l'Elies que quedarà guardada en la memòria de tots els qui varen tenir la fortuna d'escoltar-lo. Lucia "Netrebko" Lammermoor LUCIA DE LAMMERMOOR de Gaetano Donizetti. George Petean. Anna Netrebko. Giuseppe Filia noti. Stefan Kocan. Marian Talaba. Cor i Orquestra de la Wiener Staatsoper. Dir.: Marco Armiliato. WIENER STAATSOPER. 21 DE MARÇ DE 2009. per Josep Pasqual a presència d'Anna Netrebko és un dels grans desitjos del públic liceista als quals convé posar solució, i un cop vista aquesta Lucia. també es l'a bo de celebrar que Marco Armiliato tingui una pròxima cita a Barcelona amb un Tro11atore que ja es preveu imprescindible. Enmig d'una austera producció signada per Boleslaw Barlog que L 22 214 més que clàssica resultava carrinclona, Armiliato va signar una de les millors Lucia recents no només per l'aplom i dinamisme amb què va cond uir l'orquestra, sinó per la complicitat que va generar amb el quadre de veus per fer aflorar els matisos més dramàtics i més emocionals. Amb una seguretat insultant especialment en la gamma aguda, Petean va atorgar a Em·ico una profunditat i un convenciment homologables ab del Raimondo de Kocan (espectacular el seu ''Dalle stanzc ove Lucia"). però que no es van ni intuir en la personificació que Talaba va fer d'Arturo, insegur en el pla musical i nul en el teatral. Filianoti, vell conegut a Barcelona (i apreciat malgrat els seus darrers Elisir del Liceu), va gaudir d'una dc Ics seves grans nits l'c nt una recreació d'Edgardo dc caràcter dual entre el lirisme intimista i la tragèdia extravertida. Si el timbre dc la seva veu es va fe r esplendorós en els duets amb Nctrebko per assegurar una preciosista escena de prometatge. només se li pot retreure una tensió innecessària en el "Fra poco a me ricovero~ que van provocar intranquiJ.Jitat. Tot i que els dots com a actriu no li sobresurten. el fraseig impol·lut de la Nelrebko va dotar la Lucia de les dosis justes de calidesa, compungiment i desesperació per capital itzar el protagonisme especialment en els punts àlgids dc l'ària de "Regnava nel silenzo" i l'escena de la bogeria, en la qual va resultar remarcable el cm'àcter entre misteriós i fanta smagòricque va donar la substitució de la flauta per una glass harp. Repàs històric del Palau en clau musical ELS CONCERTS DEL CENTENARI. Real Filharmonía de Galicia. Orfeó Català. Alba Ventura, piano. Daniel Hope, violí. David Russell, guitarra. Dír.: Antoni Ros Marbà. Falla, Berg, Rodrigo, Montsalvatge. PALAU DE LA MÚSICA. 9 DE MARÇ DE 2009. per M. C. P. n dels concerts més representatius simbòlicament del Centenari del Palau de Ja Música Catalana va ser el que posava punt final als actes de celebració d'aquest primer segle de vida dc l'emblemàtic edifici modemista. En aquest concert s'aplegaven quatre de les obres més significatives de la producció musical del segle xx que van veure la llum en aquesta casa de la música. Per a aquesta ocasió. es va convidar el director català Antoni Ros Marbà -vinculat des dels inicis de la seva carrera al Palau-, que va acudir a la cita amb l'orquestra de la qual és titular, la Rea l Fi l- U ha1monía de Galicia, que va sonar eficient en les seves intervencions. Les quatre obres seleccionades es van inte1pretar per ordre d'antiguitat, tot començant amb el Concert per a clavicèmbal o pianoforte i ci11c instruments, compost per Manuel de Falla entre el 1923 i el 1926. Greu en-or de concepte. d'inici, interpretar el dit concert amb un piano en comptes de fer-ho amb un dels instruments per al qual va ésser compost originalment -n'és més habitual la interpretació amb clavicèmbal-, malgrat la solvent prestació al piano de la catalana Alba Ventura. No és gra- Quatre mans virtuoses EUROCONCERT. Ferhan &Ferzan Onder, piano. Brahms, Dvorak, Uszt. PALAU DE LA MÚSICA. 24 DE MARÇ DE 2009. per LL.T. L es dues ge•manes bessones Ferhan i Ferzan Onder, d'origen turc i amb nacionalitat austríaca, tomaven al Palau per oferir-nos un recital de piano a quatre mans enlluernador. en què la musicalitat i els focs d'artifici tècnic van donar-se la mà per cercar amb música celebènima uns resultats encisadors. La vistositat i espectacularitat de les cclebènimes Danses hongareses de Brahms, la poètica re- collida en cadascun dels valsos llegats pel compositor alemany, la bellesa plàstica de les Danses eslaves de Dvorak i la màxi ma expressió del virtuosisme amb la Rapsòdia núm. 2 de Liszt (un velitable "estudi d'execució transcendental" per a piano a quatre mans amb un heroisme abassegador), van configurar l'espectacular recital de les germanes Ondcr. Una de les vi11uts musicals d'aquest duo de moda del pian is- Gui(tar)ness i Brouwer 20è FES11VAL DE GUITARRA. Orquestra de Guitarres de Barcelona. Orquestra Catalana de Guitarres. Dir.: Sergi Vicente. Soler, Handel, Vivaldi, Albéniz, Giménez, Brouwer, Sanz, Vicente. l 'AUDITORI. 24 DE MARÇ DE 2009. per J. B. quest escrit no és tant una crítica com una crònica. Una crònica d'un esdeveniment que -si bé pot ser que no entri al llibre Guiness dels rècords- no passa desapercebut. Perquè... com poden passar desapercebuts més de 250 guitanistes dalt d'un escenari? Això és el que va succeir el 24 de març passat en la p1·cscntació de I'Orquesh-a Ca- A talana dc Guitarres, integrada per alumnes i professors de la Xarxa d'Escoles de Música del Liceu, i impulsada i diligida pel guitarrista Sergi Vicente. Un Sergi Vicente que, fa justament vint anys, creava també l'Orquestra de Guitarres de Barcelona. Tot i que una orquestra dc guitarres és gairebé una contradicció en els tem1es (l'atac tuït que Falla especifiqués la idoneïtat de l'instrument solista, tot coneixent la seva predisposició estilística al ncoclassicisme durant un període de la seva can-era. El resultat tímblic, a més. canvia radicalment segons que es faci servir un instrument o l'altre i ai>tò va quedar en evidència en la interpretació pianística, ja que els efectes percudits que al clavicèmbal s'adiuen a la perfecció, al piano sonaren maldestres i fora de lloc. El prestigiós violinista Daniel I-lope va ser l'escollit per inte1pretar el Concert per a violí i orquestra •·a la memòria d'wt àngel'' ( 1935) d'Alban Berg. Una obra estremidora i de gran dificultat solista que Hope va saber resoldre amb eficiència i moments de gran emotivitat, malgrat uns inicis titubejants. Resulta difícil d'escoltar sense caure en l'avorriment o en els prejudicis viciats donad<J la seva popularitat. el Concierto de Aranjuez ( 1940) de joaquín Rodrigo. si no és de la mà d'un gran guitanista. David Russell, de prestigi assolit ja fa temps. va interpretar l'obra amb una netedat de so mai sentida i una cxactirud miJ.Iimètrica. Això sí, segurament hi va faltar l'espontaneïtat pròpia de la música que sona a nova malgrat la seva antiguitat, potser pel mal ús fet al llarg dels anys d'aquesta esplèndida partitura. Sense ànims d'escombrar cap a casa, però, la interpretació més sentida, emotiva i d'èxit, va ser la de l'Orfeó Cawlà en la recuperació del Cant espiritual ( 1960) de Xavier Montsalvatge, sobre el frapant poema de joan Maragall. que va aconseguir a la fi fer realitat uns dels versos més humans del poeta català: ..jo que ¡;oldria aturar tants mome11ts de cada dia per fê'ls e fem s a dilitre del meu cor... ". me mundial -gràcies no només als seus celebrats concerts. sinó a enregisn-aments entre els quals figuren versions de les Goldberg o de Les quatre estaciOIIS de Vivaldh cal cercarlo en la sincronització de moviments, dc respiració. de conceptes: dues veritables gotes d'aigua no només" nivell físic, sinó també musical. Com Ics Labèque o com altres parelles dc germans properes a nosaltres, com els Pérez Molina o les Vela, es produeix una veritable simbiosi interpretativa, una comprensió que va més enllà del fet musical. I les gennanes Onder cerquen tocar el piano amb elegància, amb una plàstica sempre enfocada a la recerca de la sonoritat que m6s s'apropi a l'estètica de l'autor: els ritmes brahmsians mai no van resultar feixucs sinó equilibrats, el fraseig de Ovoník s'emmarcava dins uns ritmes idènticament precisos i per sobre de tot un Liszt monumental per la contundència de Ics octaves, per la rotunditat, per l'equilibri en els arabescos que es desenvolupen en el registre agut del teclat. Majestuós, tècnicament impecable i d'una fortalesa musical indiscutible, així es pot definir el seu pas per Liszt. Els bravos van aportar un nou tret d'elegància: una de· licada versió del coralfesus bleibet meinefreude 8\\IV 147 dc Bach, amb el qualles germanes Oder posaven punt final al conce11. polsat no permet la necessària homogeneïtat sonora de les veus que sí que s'obté amb la corda fregada o el vent), el ce11 és que durant aquests vint anys l'Orquestra de Guitarres de Barcelona no només s'ha mantingut, sinó que ha anal guanyant en qualitat, projecció i envergadura. Així es va poder comprovar en la primera part del concert, en què la formació va oferir un programa dedicat a la música barroca i espanyola. Un repertori en el qual, a fa lta de varietat tímbrica, l'orquestra jugava a emfasitzar -amb gran efectivitattant els contrastos dinàmics com certs recursos sonors de l'instrument. ja fossin cops. rasgueados o pi:::::icati. El moment excels de la vet- llada, però, va ar.-ibm· quan el reconegudíssim músic cubà Leo Brouwer es posava al capdavant de la formació per celebrar un doble aniversari: els seus 70 anys, i els 20 de l'orquestra. Aquest guitarrista. compositor, director i pedagog va entusiasmar no només el públic, sinó la h·entena de guitarristes que tenia davant, fent oblidar -traient-ne partit!- la pràcticament impossible simultaneïtat d'atacs. Així, els arranjaments del seu cèlebre Paisaje cubano con /luvia o de la poètica Canción de cww van transcendir -amb el seu gest precís- les respectives versions originals per a quartet de guitarres i guita n-a solista, tot arribant a assolir moments de grandíssima bellesa sonora. 'RM-C 295 23 215 Clam jazzístic sobre "aquesta dissortada terra nostra" FESnYAL DEl MIL·LENNI. He mirat aquesta terra. Cantata jazz sobre poemes de Salvador Espriu. Concepció i autoria musical: Ricard Gili. La Locomotora Negra. Coral Sant Jordi (director, Lluís Vila). Carme Sansa (actriu). Paula Nogueira (soprano). Oli Silva (tenor). Dramatúrgia: Quim Lecina. Direcció: Ricard Gili. PALAU DE LA MÚSICA.19127 DE MARÇ DE 2009. per J. C. C. nventar. crear quelcom ex una ti pologia de qualsevol proposta artística, constitueix unu aventura enormement difícil i per descomptat arriscada. Omplir-la dc contingui i reeixir-hi ja constitueix un súmmum , que 6s d ifíci1menlassolible en uns nivells acceptables. Aquest súmmum , damunt una proposta fo rç<tdarnenl adjcctivable dc cantata profana jazzística. és el que vàrem po- I IU)I!O, der gaudir gairebé 4.000 espectadors en les dues sessions -a Palau ple-, gràcies a una iniciativa molt personal de Ricard Gili, que ell mateix ha construït fins als darrers detalls, dosificant i conjuntant amb tola precisió un aplec dispers de materials nobles. D'aquesta manera, idea i materialització han connuït en una proposta formalment brillant i rigorosa, i ideològicament sòlida a més d'oportuna; o el que és el ma- La vareta màgica de Valdivieso CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. OSV. Stefan Schilli, oboè. Dir.: Manuel Valdivieso. Amargós, Vaughan Williams. Mussorgski. PALAU DE LA MÚSICA. 22 DE MARÇ DE 2009. per Xavier Chavarria l®C 295 oncert atractiu i agradable el que va oferir rosv amb Manuel Valdivieso com a director convidm, i Quadres d 'un c1 exposi ci ó dc M. Mussorgski com a plat fort. A la primera pari, hi van sonar ducs obres molt contrustades: I'Oberlurn pc:r a deixalles reciclables i orquestm dc Jo<11l Albert Amargós, una obra brillant i lluminosa. plena de melodies inspirades. ritmes sincopats i una orquestració riquíssima que generen una música plena dc força i energia. de C tall "hollywoodià"; música sorprenent, que atrapa i sedueix a la primera audició. Les deixalles del títol, ampolles dc vidre, llaunes, plàstics i bidons, tenen el seu moment de glòria en una mena de solo als minuts inicials. però durant l'obra el poderós i aclaparador fulli orquestral en va ocu ltar el so constantment. El Concert per a oboè i orquestra de corda en La menor de Vaughan Williams és una obra d'esperit diametralment oposat a l'anterior, d'atmosfe- Protagonisme del clarinet TEMPORADA ONCA. Josep Fuster, clarinet. Gerard Claret, concertino director. Xostakóvitx, J. Rodríguez Picó, K. M. van Weber. PETIT PALAU. 26 DE MARÇ DE 2009. per F.T.-8 . mb bona afluència de públic, l'Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra, dirigida pel seu concertino director Gerard Claret. va celebrar el tercer concert del seu cicle, "L'ONCA convida". Una cxccl·lcnt lectura dc la Simfonia de cambra op. 1 /Ba de Xostakóvitx va introduir-nos en el món personalíssim d 'aquest compositor rus que es pot considerar com el sim fonista tonal més emblemàtic del gè- A 24 216 nere simfònic, el qua l fa poc més de cent anys va iniciar el vienès )oseph Haydn. D'aquesta música, entre càlida i apassionada. Gerard Claret i els seus músics en van crear un admirable cosmos sonor, ja sigui per la contraposició d'una sonoritat molt rica en color i clima expressiu. així com per l'equilibri del clima coJ.Ioquial en el fraseig. En definith·a, va ésser una versió memorable de la poderosa creativitat de Xos- teix, d'una pem1ancnt vivor explícita. Gili ha recuperat la par-cel·la cívica referida a Ics constants històriques de la realitat de Catalunya del pocmari de Salvador Espriu - parccl·la massa oblidada darrerament i tanmateix actual i viva- , per construir un discurs que avança de manera directa, però alhora ramificant-sc per diversos viaranys dc llenguatge, que sovint intcractuen entre ells: recitat dc poemes, cant coral i de solistes vocals i interludis instrumentals jazzístics, en la millor línia del tarannà "locomotriu negre". Tot això amb la inspiració, construcció i conducció del gran oficiant de la proposta , Ricard Gili. Posats a retreure, segurament ho faríem dc l'excessiva brillantor i concepte de gran espectacle, que potser distTeu una mica l'essència més pregona del discurs. La resta és cosa d'uns intèrpt-ets absolutament identificats, característica que significa l'expressió d'un gran goig per la tasca feta i el lliurament d'un plus afectiu i sentit per allò que hom viu, que s'uneix a uns mèrits artístics objectius reconeguts de tot l'equip. res pastorals i perfums britànics. en què l'oboè solista gaudeix de passatges vinuosíslics i dc gran bellesa. que Stefan Schilli va trenar amb molta seguretat i bon gust. La corda de la Simfònica del Vallès el va acompanyar amb molta destresa, empastada i atenta, amb un so feble però delicat i precís. Les bones sensacions que va deixar la corda a la primera part es van multi plicar a la segona en sentir les seccions de l'usta i metal l. veri tables protagonistes d 'una obra tan exigent i compromesa com Quadres d 'u11a exposició de Mussorgski. amb exccJ.Ients intervencions solístiques i de conjunt: la trompeta a la Promenade i fent dc Schmuvle al sisè quad t-e; magnífic el sàxo al \!ell Castell, la tuba a Bydlo i tota la secció de metall a les Catacombes del vuitè quadre ... Tret d'alguna esllavissada rítmica al segon quadre (El Gnom ), l'orquestr-a va sonar en tot moment equilibrada i polida. amb pianíssims exquisits i amb la noblesa de so que requereix. l'obra. He de confessar que feia mesos que no sentia l'orquestra vallesana en concert, i la sensació en 1-eh·obar-la va ser com la d'aquell que no ha vist un nadó durant setmanes i ja gairebé ni el reconeix.. Sens dubte. el treba ll i les condicions dc I' OrquestTa han anat millorant dia rere dia i això s'acaba notant en la música que fan; però ben segur que la batuta intel·ligent. segura i eloqüent de Manuel Valdivieso va tenir molt a veur-e en aquesta lluïda actuació. takóvitx. A continuació el públic va poder aplaudir l'esh·ena d'un interessant Concertino per a clarinet i orquestra de Jesús Rodríguez Picó, partitura que sembla formular una dialèctica entre la tradició dc la línia clàssica i les aportacions de la música del jazz que es conreava entre els anys vint i trenta de la passada centú ria. El clarinetista Josep l~uste r vu ésser l'a rtífex essencial d'aquesta obra per expressar-hi amb vitalisme i bri llantor el discurs del clarinet. instrument del qual Rodríguez Picó és un coneixedor profund i en aquesta obra ho posà de manifest amb una escriptura sense artificis però sempre blillant de color i atmosfera impactant en l'expressió. Josep Fuster no va tenir problemes per donar interès al seu discurs virtuosístic amb subtilesa i bellesa sonora. Veritablement, en la versió de l'obra de Rodríguez Picó i per cloure l'audició, s'oferí en ver~ió conce11ant el Quintet per a clarinet de Weber~ en què josep Fuster va moslrm· el seu alt nivell com a concertista. La plenitud, puixança i bellesa del seu so, la justesa i agililat del seu fraseig, així com la imaginació per conferir color i poesia al discurs, van atorgar a la música de Weber el seu profund estil romàntic, qualitat a la qual igualment col·laborà l'orquestra andorrana, que donava sòlida resposta a la direcció emocionada i profunda d'un músic veritable com és Gerard Clar-et. , Seminari amb Emile Naoumoff Al llarg de Ja nostra vida podem tenir la sort de trobar un pianista que toca molt bé, o al. gú amb un coneixement profund de la música, o algun mestre que sap _!ransmetre tot aquest coneixement de manera clara, profunda i lúdica alhora. Però molt rarament trobem totes aquestes qualitats r eunides en una sola persona. Aquest és el cas d'Émile aoumoff, a qui hem tingut el plaer d'escoltar, gaudir i aprendre en un Seminari que ha donat a l'ESMUC entre el16 i el20 de març d'aquest any 2009. I per ALBERT BOVER pianista l professor de piano del Departament de Jazz de I'ESMUC / mil e Naoumoff és un fenomen musical poc corrent en si mateix: una carrera brillantíssima, nen prodigi, alumne de Nadia Boulanger dels vuit als disset anys, membre (igual que Bernstcin, Copland, Markevitx i tants d'altres) de La Boulangeric, com ell mateix es definia , pianista amb coneixement profund de tota la música occidental des de l'edat mitja fins ara, una àmplia discografia -43 discos-, abundants publicacions de composicions i transcripcions, professor al Conservatori dc París ( 1984-1998) i des de 1998 a la Indiana University School of Music, a Bloomington. Durant la seva estada a I'ESIVIUC, aoumoff ha mostrat una energia i coneixement envejables. De manera divertida, però mostrant sempre un gran respecte i interès, ha escoltat i ha ajudat els alumnes que han tocat per a ell, motivant-los i inspirant-los a fer millor música en tot moment. En contra del que deia C. B. Shaw, Naoumoff pot tocar (i tanl si pot!) i ensenyar alhora al mateix ni vell. Caldria felicitar també en Jordi Camell (antic alumne d'ell a Fontaine bleau, cap del Departament de Clàssica de I'ESMUC) per haver-lo portat a Catalunya i haver realitzat l'esgotadora tasca de traduir, per a tots els professors i alumnes que hi vam assistir. tot el que aoumoff anava dient a les classes, aj udat també a vegades per en jordi Torrent, exalumne seu a la Universi- E 2 tat de Bloomington, Indiana. El primer d ia vam gaudir d'un vídeo on vam poder veure el nen Naoumoff, alumne de Nadia Boulanger, a l'estudi d'aquesta rebent una lliçó pública sobre una obra de Mozart. Émilc Naoumoff va parlar de les seves classes amb ella: ell, un nen petit amb una senyora gran que era tota una eminència. Va subratllar que, en les seves classes, més que la nota escrita, era important el dibuix, el disseny de la frase. Va insistir que Mademoiselle Boulanger remarcava constantment la necessitat de donar als alumnes la capacitat de reciclar-se, de meraveUar-se amb la música i no quedar-se només amb allò que havien après d'una manera fixa i imposada. A la tarda, els estudiants de piano van tocar alguns Preludis i Fugues d'El clave ben temperat i la Tocata en Mi menor de J. S. Bach. Émile Naoumo(f va recalcar que no ens hem de fiar de l'Urtext sinó del "Yourtext", referint-se al fet que cal interioritzar l'obra, fer-la teva, cantar-ne les diferents veus, escriure-les per separat, mirar quins punts pensem que seria important destacar, pensar i realitzar els gestos expressius i saber on cal accentuar i puntuar l'obra. És amb aquests paràmetres que construïm l'esperit de la música barroca, de la retòrica dels gestos musicals. En el moment d'interpretar hem de poder, d'una manera o altra, manipular la psicologia de l'oient. aoumoff va explicar amb convenciment que en la música polifònica no hi ha "dalt i baix", no hi ha una melodia i un acompanyament, sinó que hem de tocar i escoltar polifònicament. Fins i tot, i especialment, també quan és difícil ferho. Per poder aconseguir-ho suggetia tocar encreuant les mans, tocant unes veus tot cantant les altres imaginant cada veu amb un instrument diferent i també tocant amb l'esquerra el que correspondria a la dreta i a l'inrevés. Per exemplificar la claredat del discurs polifònic i el manteniment d'una bona pulsació, va posar exemples en els quals reduïa el discurs sonor tot tocant només els valors llargs i portant el tempo amb figures més llargues. És a dir, no subdividint-ho tal corn molts de nosaltres hem agafat com a hàbit. Ens va fer entendre que, en la música barroca, la melodia es fonamenta en els valors llargs mentre que els valors curts juguen el rol d'ornamentació, és a dir, de decoració d'aquestes notes Uargues. Totalment a l'inrevés del que passa en la música romàntica (va exemplificar-ho amb un Nocturn de Chopin). a insistir en el fet que, per articular millor Bach, és important conèixer com aquest escrivia per a orgue i per a clave, i també tota l'obra d'autors anteriors a Bach de polifonia vocal i per a llaüt i tiorba. Conèixer les característiques de tots aquests instruments, com es toquen, com estan afinats i imitar també els cops de l'arquet de la corda i les respiracions dels flautistes i els cantants. V ACTUALITAT Al llarg de la setmana Ém ile Naoumoff va deixar molt clar que per tocar el piano cal sumar la importància dcltTC· ball de l'oïda i el coneixement de tota la música no escrita específicament per a aquest instrument. Ho comparà amb un text teatral: per entendre l'obra que anem a veure necessitem un bon actor que la comprengui i que ''digui'' bé el text. De la mateixa manera, no n'hi ha prou a ser bon músic, a senti r la música, sinó que també cal fer-la arribar. explicar-la bé, esdevenir transparent. En definitiva, esdevenir l'obra mateixa. No n'hi ha prou a recitar les notes (Ics paraules), s'ha de narrar l'obra (la història que volem explicar). Cal tocar, doncs, amb bona oïda, escoltant amb sensibilitat totes les notes, amb el pont de la mà fort i els dits fe1ms, no tocant amb el braç ni aixecant el colze, evitant gestos innecessaris del canell. Ens cal també un cervell analític acti u que no es distregui jutjant en cada instan t si ho fem bé o malament, que estigui concentrat en l'acte musical , en la transmissió de l'obra. No com un robot perfeccionista. I dimecres 18, Naoumoff ens va oferir un concert extraordinari a l'Institut Francès, on va mostrar tota la seva potència musical i artística, al mateix temps que un carftcter d ivertit i charmante en les presentacions i comentaris que anava fent a les "flors del meu ram" com deia, que anava tocant. La transcripció original de la Passacaglia en Do menor per a orgue de J. S. Bach va obtir el concert amb una profunditat commovedora, seguit d'una peça de caràcter molt més lleuger, la Sonata en Sol major op. 17 de J. C. Bach. El Nocturn núm. 7 de Fauré va ser un dels moments més màgics del concert: tot i que el piano no era el més òptim possible per a l'ocasió, les sonoritats, la claredat dels plans sonors, l' ús del pedal eren impressionants. Naoumoff. com els grans intèrprets, transcendeix el piano: ja no sentim un piano millor o pitjor, o no estem jutjant: "Ah, si toca molt bé aquest pianistan, sinó que sentim més enllà, directament la música, sentida i escoltada per ell, projectada des de la E seva ment a la nostra oïda, dins nostre. I és després, quan ha acabat, que ens adonem que hem escoltat un músicintèrpret-artista o un intèrpret-músic d'una gran qualitat. El concert va seguir amb peces de Dupont, Nadia Boulangcr i Blancafort. i va concloure amb dues composicions originals: la "Passacaglia'' de la seva Sonata, i Las Brisas, una espagnolade com ell va dir, homenatge a Albéniz. Ém iJe va mostra r aquí un coneixement brutal de la tonalitat, dels recursos pianístics, de l'explotació de tots els registres del piano i de Ja dinàmica . Ell, més que el pianoforte, toca el "ppppiano-fffforte". Els dies següents vam escoltar alumnes de l'ESMUC tocant música de cambra de Brahms, Beethoven, Bach, Txaikovs ki i Mozart. El més sorprenent va ser quan va afirmar que tenim el concepte equivocat que la música de cambra és tocar junts, i no ho és, sinó que és tocar mirant en la mateixa direcció. D'altra manera el discurs sonor es verticalitza i la música es va parant. Cada músic ha dc tenir la seva autonomia. També va insistir sovint que els pianistes toquessin més fluix les octaves de la mà esquerra, escrites per a pianos amb menys potència sonora als segles XVIII i XD<, per no tapar els altres instruments, o buidessin els acords, per poder sentir més la textura que es crea e ntre els diferents instruments. Quan ell ho mostrava, el seu concepte quedava clar, l'obra s'entenia molt millor, podíem sentir millor els altres instruments. de la manera que ell ·'esculpia" els acords, destacant algunes notes de les dues mans. Ell ho anomenava el voicing. Molt interessant va ser quan va explicar que els pianistes, que notmalment treballen a casa sols. ho fan com a solistes i comencen a posar pedal per sentir-se més "segurs i còmodes". Agafen vicis i es creen una imatge sonora equivocada de la que hauria de ser després quan tocaran amb els altres músics. Va suggerir Ja idea que disposessin d'un sparring. talment un tennista quan entrena, per treballar els plans sonors (concepte aquest que va repetir molt durant tot el seminari) ja des de bon inici. Perquè si no, finalment, arribem a pensar IJ]Uiiij que assajar vol dir únicament tocar bé la nostra part i mirar d'anar junts. El dia següent (i ja retomant a les classes del seminari), davant d'una int·crpretació fragmentada amb canvis de tempo d'una Sonata de Beethoven, Naoumoff va fer especialment esment al fet que cal pensar tots els elements temàtics al mateix temps per tal de no compartimentar-los. Va treballar amb l'alumne com tocar un compàs i sentir i cantar dins nostre el compàs que ve després, encara que això ens dugu i a una cacofonia mental. Va insistir molt en el l'e t que no hem de ser presoners dc Ics barres dc compàs. Va demanar a l'alumne que fos més conscient de les anacruses, les síncopes i les hemioles va escriure el compositor per tal d quir i clarificar la in l'obra. ' L últim dia al matí el va dedicar a parlar de les h·anscripcions. Ens va regalar una sublim interpretació dc la seva transcripció al piano de!l?èquient dc ra uré i també ens va explicar, gairebé confessar, la seva "bèstia musica l inclassificable'': una mitja composició i mitja transcripció per a piano i orquestra dels Quadres d'una exposició de Mussorgski. inicialment escrits per a piano. Divertidíssima va ser l'anècdota que explicà del gran Rosh·opóvilx (que és qui en va dirigir l'estrena a Washington) tot sortint de la dutxa a l'habitació de l'hotel, ballant mig nu, i demos trant-li amb el seu ball com havia de sonar el ballet dels pollets: no tant com un ballet francès sinó més aviat com un ballet de pollets regats amb vodka! A la tarda hi va haver un petit concert de cloenda en què van tocar al piano sol els alumnes lmma Gil i Marc Castellà i el Trio de Marc Freixes, piano, jordi Guasp, violí, i Tomas Alcaide, trompa (el Trio de Brahms op. 40). Seguidament Ém ilc Naoumol'f, en un torn obert dc preguntes, va parlar de la improvisació en el període clàssic, de com ha de ser dins l'estil i de com ell improvisa (tocant Bach) la mà dreta damunt d'un baix continu. Va parlar també de la importància de solfejar i escollar bé les notes i no només els intervals per treballar Ics obres fora del piano. Després ens va emocionar tocant-nos la seva transcripció del Preludi Coral dc Bach BWV 622 "O mensch, bcwein dcin Sünde gross··. Tat com havia dit uns dies abans sobre Bach sent transcendit per la seva obra. l'Émilc Nao umo iT va ser transcendit per l'altíssima qualitat de la seva interpretació. que va provocar un silenci respectuós abans de l'aplaudiment que li vam oferir tots els assistents en reconeixement per tota la música que ens va transmetre amb la seva gran intel·ligència sensible i musicalitat. 3 1Jj4iii ARTICLE L'esperit del directe 1 I per ALBERT NIETO o hi ha dubte que tota gesticulació que realitzi l'intèrpret -ja sigui discreta o més ostensible, ja sigui una lleugera expressió facial o un gran moviment de braços, o bé l'estatisme més absolut- actua sinèrgicament junt amb la percepció auditiva perquè l'espectador capti la interpretació dc manera global. La gesticulació es converteix així en un factor primordial per aconseguir que l'espectador quedi subjugat per la prestació del músic en un recital, i qui hagi tingut ocasió dc veure-escoltar pianistes com ara Sviatoslav Richter, Van Clibum. Paul Crosslcy, Lang Lang, Gianluca Cascio li, Alberto Rosado, o el clarinetista Joan Enric Lluna, sabrà a què m'estic referint. Ja Liszt fou conscient d'això, i en va fer una referència explícita: N «Un mateix 110 ha de tocar per a la gent asseguda a les butaques centrals (... ). siltó per a aquells que ocupen les galeries i que paguen deu pfennings per les seves entrades; ells no només han d'escoltar, sinó també veure». 2 4 També Albéniz, conscient del valor expressiu dels si lencis, ho portava a la pràctica quan interpretava l'inici del seu Corpus Cltristi en Sevilla: deixava descansar les mans sobre el seu opulent abdomen durant els silencis que separen els "redobles dc tambor». tot ressaltant així el caràcter dc solemnitat. Per contra, l'absència d'expressió gesIlla!. o la seva inadequació. produeix una percepció fal sejada del caràcter de l'obra que s'interpreta. Per a mi va ser una experiència impactant veure les cares serioses i preocupades dels membres d'una orquestra de corda en intetpretar l'alegre i vita lista Vistes al mar d'Eduard Toldrà: res més paradoxal, contTadictori i inversemblant. L'observació del pianista Alfred Brendel és aclaridora quan comenta 3 l' impacte que va patir en veure's tocar el piano per televisió per primera vegada i adonar-se de fins a quin punt els seus gestos i ganyotes s'apartaven de la música que interpretava, i fins i tot arribaven a estar en contradicció amb el sentit musical que pretenia transmetre. _ .........c... - ·- .... ..-.,.,. ,... ........... !'-..... ltlk fn.now r-m..... ,..,.,_ 4c htiW A. . . r. - _.,.._ •...-,._._,_. ... ..- __ ... ............. *""" ,;..,;.._....~ JU.Jet..,lkTt Clloti•. c:-.-tn o..... l re.tt"t lf••· Ash.-t""- k• ... .w, ... k ~ ¡illlbo &.nr.-•. L'-"'""• f<~ i• tnq-...r Iu ,.n..t 4c IE4fct,- -..-...t IJ ••• (ah ¡¡ec ;.wr ro-r " - -· ... lot" . . .~., '' Af'f'À• "iuc•ot<J. aD et .¡-r..u ! ...,JI Caricatures sobre Franz Liszt per la revista hongaresa " Borsszeb Jankó" E n el terreny pedagògic, ha arrelat el fet d'incorporar la gesticulació al final del procés d'estudi d'una obra com a darrera baula, després d"'aprendre les notes" i els altres elements musicals -fraseig, dinàmica, pedal, so ...-, com si d'una pròtesi ortopèdica es tractés. Aquests hàbits són qüestionats avui dia, quan impera un entom cultural que valora la naturalitat. Si és natural que cada moviment tingui una continuïtat o una conclusió, per què no deixem doncs que la mà i el braç continuïn el seu moviment després de fmalitzar una frase, en comptes de congelar-lo o limitat·-lo? Lazar Berman ho ratifica establint una bella similitud entre els moviments d'un pianista i els d'un genet, perfectament coordinat amb els moviments del cavall. 4 En el fons, la sinceritat en exterioritzar les emocions, "obrir-sc" al públic, atorga la raó a un gest determinat. Per tot això, és evident que s'estableix una diferència transcendental entre una La cinta magnètica capta fins al detall més minúscul del so produït, però no arriba a capturar aquell miracle de comunicació que s'estableix entre l'intèrpret i qui l'escolta, que és on sentim que té estada la música. audició només auditiva -fonogràfica o bé radiofònica- i una audició visual-en video o en directe-, ja que en l'audició auditiva òbviament no intervé el factor gestual. Salvant les distàncies, se1ia comparable a l'audició d'una obra de teatre sense poder observar els gestos dels actors -expressions facials incloses- que, juntament amb la dicció, són fonamentals per provocar en l'espectador una passió o affetto determinat. Igual s ucceeix en el cas d'un músic, ja que la scva gesticulació reforça el caràcter de la música que interpreta. Com apunta el gran pedagog Dimitli Bashkirov, el pianista ha de fer fins i tot pantomima,5 a la manera d'un Marcel Marceau. Casualment -o potser no ho sigui tant-, Pantomima és el títol d'un dels petits "jocs''f> didàctics que ens proposa Gyorgy Kurtaj. Fins i tot, fent un pas més enUà ¿no seria oportú ressaltar l'estrèpit de la Marxa turca 7 de Mozart intentant suplir amb els nosh·es peus l'efecte que produïa el "pedal turc" dels pianos de l'època? A aquesta posició s'acosta molt el pianista Lang Lang quan, per expressar el seu goig en interpretar el tema final del tercer moviment del Concert per a piano i orquestra núm. I 7 de Mozart, dansa exultant amb els peus i en laira joiós el braç esquen·e, que fa rebotar en el teclat. I és que, en el fons, de tota música emana la dansa, que és consubstancial amb el moviment. Diversos músics ens ho recorden: Charles Rosen proclama que «la música és so i gest corporal , i la seva connexió primitiva amb la dansa no acaba mai de dissiparse del tot». Per a Gustav Mahler «tota música procedeix de la dansa». s El pianista francès Samson François va més i J ARTICLE i{jUIJj Exemple 1 ~l"uCOJi'll •t!.h ll' :i · . . ·-~ .. ....., - ··¡;...r ¡;,..;. j Exemple 2 ~ e~ -• .-ll.,J..¡o. ~l•k.~~.·, • i - ~~ I~ 1 l ~ II !I~ •• -¡ ~ t ' ~ • .t. e. !!. ~.,.---- 1./L • ~· 'i n. enllà, i especifica que «la bona música és aquella que es pot dansar».9 Si estem a l'aguait d'aquestes afitmacions, podem apreciar com fins un estudi de Debussy com Pour les Arpèges composés transpira un ritme dansant; o com la sarabanda barroca, que ha perdurat fins als nostres dies, impregna l' Hommage à Ramea u de Debussy. Però el psicoanalista i escriptor Arnoldo Liberman encara va més lluny, i empeny l' intèrpret a fer servir una àmplia varietat de gestos, «Tal com ho fan els óssos panda quan estan en zel i juguen a estimar: amb una riquesa de carícies, moviments, actituds i gestos fascinant. Al zoo vaig tenir una curiosa intuïció del que significava realment la música: un jugar amb'. No es podia assistir de forma inexpressiva al joc de l'amor. En la mesura que els panda es comunicaven el seu desig, era impossible no participar-ne activament. La música era reconèixer, després del primer desconcert i gràcies a aquell engranatge inefable - a costa d'integrar-me, contagiar-me, completar-me, cuetejar... dansar, en definitiva-, reconèixer dic, captar, minut a minut, la permanència d'allò que és fugisser». 10 a presència del pianista i el seu gest culmina la comunicació completa, aquest "miracle" que el poeta i escriptor Miquel Desclot descriu amb summe mestratge: «... i, tanmateix, tot i el refinament de L na alunma de Liszt. que conta les virtuts "escèniques" del gran pianista hongarès: «Escoltar-lo em provocava una sensació quasi espectral, i l'aire semblava omplir-se d'esperits. És un veritable mag! No és menys interessant mirar-lo que escoltar-lo, ja que la seva cara canvia a cada modulació de l'obra i la seva expressió reflecteix allò que està tocant». 12 També Schumann va quedar entusiasmat pel pianista: « ... Cal escoltar-lo i també veure'[: Liszl no podria de cap manera tocar des de darrere dels bastidors, perquè es desaprofitaria gran part de la seva poesia». 13 Aquestes dues constatacions també concorden amb la sèrie dc vuit caricatures publicades l'any 187 3 per la revista hongaresa "Borsszcn )ankó" ,14 que incideixen en l'aspecte histriònic del que podia representar veure en acció Liszt; no endebades, es va conve11ir en el blanc preferit dels caricaturistes, per damunt fins i tot de Paganini, Berlioz o Wagner. Dins la tècnica pianística, sorprèn que una qüestió a priori tan impensable com la digitació pugui tenir una incidència gestual tan forta. La finalitat d'una d igitació és respectar el text en els seus múltiples elements: tempo, articulació, dinàmica, timbre ... : però quan el gest que provoca una determinada digitació realça l'expressió musical i produeix una influència en l'espectador, es dóna un salt qualitatiu. A la cançó infantil d'origen (Tancès Ah, vous dirai-je, Maman, represa per Moza11 a les seves Variacions K V JOOe i que és recreada per Xavier Montsalvatge en el tercer moviment dc la Sonatine pour Yvette (exemple 1), amb l'ús contin uat del dit del cor podrem moure el nostre braç més àmpliament i transmetre alegria al públic. Podem suposar que Christian Zacharias digita l'alegre tema del primer moviment del Concert per a piano i orquestra KV. 467 en Do Major de Mozart (exemple 2) amb la mateixa finalitat. Beethoven, especialment en el seu darrer període compositiu, necessita conh·atcmps i síncopes per expressar un estat d'ànim cada vegada més depressiu i angoixant, i arriba a l paroxisme en el tercer moviment (Adagio ma non troppo) de la seva Sona/a op. 1 10, que constitueix un dels moments de major desassossec i dramatisme de tota la literatura pianística, al qual dóna forma amb una cscliptura sincopada d'obstinada insistència (exemple 3). Aquí, l'elemen t gestual esdevé un factor primordial perquè l'espectador capti tot el patiment que comporta aquesta música, i el pianista pot remarcar visualment els contratemps deixant la mà dreta i mantenint l'esquerra en el teclat. E n definitiva, el músic és un transmissor d'estats d'ànim. de la mateixa manera que un cantant, un ballarí o un actor. És ben clar que els cantants i els directors d'orquestra són els intèrprets que tenen majors possibilitats gestuals, ja que disposen lliurement de tot el seu cos -incloent ambdós braços, que són gairebé sempre coartats en els altres ins trumentistes- i a més el cantant té l'avantatge de disposar-se frontalment al públic, a qui pot obsequiar amb tota mena d'expressions facials. A l'antigor, el pianista es coHocava d'esquena al públic a la sala dc concerts, fins que a finals del segle XVIII Dussek. anomenat "Ie bea u", va seure mostrant el seu costat dre t, fet que va mi!Jorar la projecció acústica del piano i popularitzar el seu noble perfil. Tot i això, avui dia la majoria de modems auditoris permeten tro· ba1· un seient des del qual es pot observar el rostre de directors i pianistes, i els productors de vídeos no dubten a considerar interessants els enfocaments frontals. D'aquesta manera, alguns espectadors poden optar por veure l'expressió la fonografia actual, la insatisfacció continua: la cinta magnètica capta fins al detall més minúscul del so produït, però no arriba a capturar aquell miracle de comunicació que s'estableix entre l'intèrpret i qui l'escolta, que és on sentim que té estada la música. En efecte. l'acte de comunicació és sempre individual i irrepetible... ».11 Per reforçar aquest punt, comptem amb el valuós testimoni d'u- Exemple 3 5 ESMUC iJjülij ARTICLE facial associada al moviment corporal general d'un director tan comunicatiu com ara Simon Rattle. En definitiva, no seria mala pensada que el pianista observés els gestos típics del cantant, com ara l'elevació lenta del braç per transmetre la idea d'un crescendo, i tractés d'imitar-los dins Ics seves possibilitats. És significatiu que en alguns països existeixi una matèria específica dedicada a exterioritzar Ics emocions mitjançant e l cos, ··t'expressió corporal", incOt·porada als plans d'estudis musicals. Això és molt necessari a l'educació musical per pal·liar les defi ciències educatives de l'ensenyament general; en aq uest sen tit té raó fo namentada la crítica de Gün ther Rebel quan diu: «Malauradament, sovint les mesures i instruments educatius redueixen en gran manera les formes d'expressió individuals del cos, en favor de la dependèncitt de les normes socials(... ) En la formació escolar s'hauria de donar prioritat al joc que afavoreixi el moviment. la dansa i la música. en detriment de l'esport de competició». 15 és que, a més, en l'actual educació musical preval molt el treball tècnic i tendeix a conduir l'alumne cap a un resultat avorrit, mancat de foc i d'emoció: tot sovint l'alumne, inhibit per la tècnica, no presta prou atenció a sentir la música de manera e mocional i rísica. En canvi, e ls músics de jazz i pop senten un plaer visible en establir comunicació amb el públic. perquè en evitar les dependències sensorials i físiques, com a ra són la visual -partitura i teclati les d ifku ltats tècniques, la seva expressió ges tual flueix dc manera nat ural. El pianista hauria de tenir la lli bertat visual d'un bon ballarí que, mentre balla. gairebé no mira el terra ni e l seu cos. De fet. la posició ideal d'audició en e l piano és aquella en què el cap s'aixeca i el tronc s'allunya del teclat, en actitud de total concentració en la recepció del so; aquesta és una posició de gran naturalitat estètica, els models més representatius de la qual potser siguin els pianistes Franz Liszt i Wilhelm Kempff. Però quins sentiments o emocions ha d'exterioritzar un intèrpret? El fascinant dc l'art dels sons és que totes les interpretacions d'una obra són diferents encara que es toquin cent vegades. Si no fos a ixí, quin interès tindria l'oient en tornar a escoltar la mateixa obra una veg¡lda darrera l'altra? Fins i tot per a un mate ix intèrpre t sempre és una nova creació, sempre és reviure una obra, hic et mmc. S'espera de l'intèrp ret que sàpiga mostrar la seva personalitat per mitjà de la seva concepció musical, d'aquella "imatge estètica" de què parla e l gran pedagog rus Heinrich Neuhaus, basada en l'arrière-pensée 16 chopiniana, i explorant el que hi ha ''darrere·· de I 6 ESMUC Qui senti una petita esgarrifança davant una bonica cadència trencada,[...] i la pugui a més exteriori tzar amb el seu cos, tindrà tota la credibilitat del món davant d'tm espectador d'audició i visió atentes. les notes, ja que no sempre és fàcil conèixer les intencions expressives d'un compositor. Per exemple, l'escriptura austera de les Variacions op. 27 dc Webern va fer que durant anys les interpretacions fossin impersonals i no afegissin res a les minses indicacions expressives, però amb e l temps, i gràcies als alumnes de Webern, 17 es va saber que això era contrari a les seves intencions, ja que la seva concepció musical era la d'una constant interacció de rubatos. Tampoc seria afortunat deixar-se portar per una esmerada precisió en respectar l'escriptura rítmica meticulosa de Messiacn; convé saber que, al seu criteri, el ritme i el fraseig havien de ser flexibles. 18 No ens recorda potser el rythme inégal del Barroc? És evident doncs que ca l fer-se una formació pianística i musical molt comple ta, i estar al dia, com en qua lse- vol matèria científica, de tota nova informació bibliogràfica o de transmissió oral. Una obra pot contenir una infinitat d'estats d'ànim, de fluctuacions o contrastos, que ja en el Barroc es varen plasmar en les "figures retòriques" que en certa manera han perdurat fins als nostres dies, i que el pianista s'ha d'encarregar de captar i transmetre: qui senti la necessitat de dirigir la música amb el braç que s'ha quedat en plena llibertat momentàniament, q ui senti una petita esgarrifança davant una bonica cadència trencada, qui adverteixi que el món can via de color en una enharmonia, qui s'exte nuï e n una sèrie de síncopes suplicants, q ui aconsegueixi qüestionar la seva pròpia existència en un calderó interrogant, qui presagiï la tendència a explotar d'una nota estàtica que porta un crescendo implícit, o qui s'atemoreixi davant e l buit d'un dramàtic silenci, i pugui a més exterioritzar tot això sensiblement amb el seu cos, tindrà tota la credibilitat del món davant d'un espectador d'audició i visió atentes. En definitiva, si l'intèrpret aconsegueix viure la música de manera que els seus gestos vagin en sintonia amb el caràcter que ell ha concebut, no hi ha dubte que l'espectador podrà captar diversos estats d'ànim, ja que a través del gest s'haurà potenciat el canal de comunicació, el flux d'emocions i sensacions que s'estableix enh·e l'intèrpret i el públic; aquest procés màgic que no es pot enregish·ar ni repetir és "l'esperit del directe". NOTES !.T ítol dc la publicació que està preparant l'autor d'aquest article. 2. Lachmund. Living wilh Liszt. 1995, p.308. 3. Alfred Brendel. Réjlexions faites. Buchct/Chastel, 1979, p.214. 4. Comentari realitzat en el transcurs d'una classe magistral impartida a l'acadèmia Musikeon a València el 2005. 5. Comentari realitzat durant el transcurs d'una classe magistral impartida a l'acadèmia Musikeon a València el 2007 a propòsit del passatge que s'inicia en el compàs 224 del Rondó. Allegrello de la Sonata op.31 núm./. 6. Traducció dc la paraula hongaresa }ótékok, que dóna títol a l'àlbum de Kurtaj. 7. Pertany a la Sonata KV 300 i. 8. Carta de Mahler a Natalie Bauer-Lechner. 9. Citat per Cathcrinc Michaud-Pradeillc en Samson François. Le passant qui rêvaittout haui. Le Piano núm.9, 1995-96. 10. •Toda música procede de la danza". CD Tres Ballets. Rosa Torres-Pardo, piano. Calando (traducció de María Gil) 11. Ars fonga, vila brevis? "Catalunya Música/Revista Musical Catalana" núm. 243, gener de 2005. 12. Fay, Amy ( I 988). Mis c/ases de piano con Fran: Liszt. lntervalic University, 2003 (traducció: Cristina Villanueva) 13. Schumann. Franz Uszt. Gesammclte Schriften über Musik und Musiker, t854/ 19 14, vol.l, p.479. 14. janos Jankó: Le roi so/ei/ du piano. ''Revista Borsszen jankó", Budapest, abril de 1893. 15. Rebel, Günther. Ellenguaje corporal. EDAF, 1995. p.44 16. «Rien de plus haïssable qu'une musiq ue sans arrièrc-pensée» («res més avo rri ble que una música sense una idea al da rrere»), citat per Ravel: Ravel par /ui-même el ses amis. Editions Michel de Maule, Paris 1987, p.62 17. Vegeu Peter Stadlen «Wcbcrn's idcas on the work's interpretation», prefaci a les Variationen fiir Klavier op. 27 d'Anton Wcbcrn, Viena, Universal Edició, 1979. 18. Vegeu La interpretación musical (John Rink, cd.). "De la partitura al sonido". Peter Hil I. Alianza Música, 2006. Albert Nieto és pianista i catedràtic del Conservatori Superior de Música de Castelló, i al mes d'octubre va impartir 1111 curs sobre digitació i peda/ització a I'ESM UC. w•vw.albertnieto.com, nietootbert@hollnail.coflt. j AGENDA Activitats ifjHiifl maig 2009 Eis concerts de l'Acadèmia (3a edició) (L'Auditori. Sales Oriol Martorell i Tete Montoliu. Lepant. 150. Barcelona). Entrada gratu"íla, fins a esgotar localitats. Dia 3 , Sala Oriol Martore ll, 20 h. Conjunt de música antiga de l'ESMVC en el marc del XXXII Festival de Música Antiga de Barcelona. Director: Alfredo Bernardini. Dia 5 , Sala Tete Montoliu, 19 h. Noves creacions: estrena d'obres escrites per estudiants de composició. A càrrec de grups instrumentals de I'ESMUC. Coordinació: Eduard Resina. Cicle de jam sessions Divendres, de 18 a 20 h. Cantina de l'ESMUC. Coordinat per Josep Perxés. Consulteu el blog del cicle de concerts de I'ESMUC. Per a més informació: www.esmuc-concertsacademia.blogspot.com/ Aquest programa pot estar subjeete a cam1s d'última horo. Seminari de Musicolog ia Dia 4, de 18 a 21 h. Aula 355. 11 Jornades d'es tudiants de musicologia i joves mus icòlegs Del 7 al 9 de maig. "ideologies del teatre". A càrrec d ' Aurélie Vialette. Seminari de Didàctica Dia 6, dc 15 a 18 h. Aula 352. "Organització de centre i projecte educatiu". A càrrec de Miguel Esparza. Dia 13, de 15 a 18 h. Aula 352. Conferència Dia 8, de IO a 13 h. Aula 352. Oberta a tothom. Presentació dc Ics obres per a saxòfon compostes per David Sallcras. "Conjunts instrumentals". A càrrec d'Albert Gumí. Classe magis tral de viola Dia 13,de IOa 13h.Auladecor. Dia 14, de IO a 13 h, Aula 351. Oberta a oients externs. Dia 20, de 15 a 18 h. Aula 352. A càrrec de Donald Melones. "Didàctica del conjunt instrumental". A càrrec d'Agustí Martínez. Seminari de Sonologia Dia 18, de 18 a 19.30h. Aula 350. Seminari de Recerca en Investigació Musical Dia 6, d'li a 14 h. Aula 353. "Muntatge musical a televisió". A càrrec d'Albert Batalla. "La investigació qualitativa en educació: bases, metodologies". A cà rrec de Marcos Antonio Latorres. Curs " Música de flauta a l'entorn de W. A. Mozart" Dics 26 i 27, de lO a 13 i de 15 a 18 h. Aula l l i. Dia 13, d' ll a 14h.Aula353 . Oberta a o ients externs. A càrrec de Barthold Kuijken. " Investigació en les disfuncions de la salut per la pràctica musical". A càrrec de Jaume Rosset. Dia 20, d'li a 14 h. Aula 353. " Investigació en els processos de percepció i construcció de l'oïda musical". A càrrec d'Aiberto Odone. Per assistir a les conferències, els seminaris i les classes magistrals que ofereix I'ESMUC, cal inscriure-s'hi prèviament. Per fer-ho, cal adreçar·Se al departament que organitzi l'activitat corresponent. IPodeu consultar totes les activitats de l'Escola a www.esmuc.cat I 7 ESMUC Jordi , ........._startus FISCORNAIRE El fi scorn és el seu ins trument. liba fel conegul i recon egut, actualment gràcies a la seva tasca com a professor· aJ Conservatori de Mús ica de Girona Isaac AJbéniz i al seu rol dins la Cobla-Orquestra Montgrins. .Jor·di IJ:startús acaba de par ti cipar en la primera trobada dc fiscorns organitzada conjun tament amb Josep Moliller, també liscornaire i cap del departament de Música Trad icional de l'ESMUC.UobjecUu d'ambdós m úsics és comú: atorgm· a aquest instr ument el grau de coneixement que li pertoca i Fer·-nc créixer repertori i possibilitats. per RUT MARTfNEZ 8 -CaHa una trobada com aquesta? - No sé si d'aquestes cat<1Ctctístiques però tant en Pep Moliner com jo mateix teníem clar que volíem posar en contacte ambdues institucions (el Conservatori de Girona i I'ESMUC) i fer-ho a partir d'alguna cosa concreta i útil. Aquestes trobades, on han participat estudiants d'arreu, també d'altres escoles, vinguts de Solsona, Lleida, etc., treballen aspectes tècnics del nostre instrument aixi com també propostes cambrístiques. Hem estructurat Ics trobades en quatre sessions: ducs hores les dediq uem a la tècnica, escalfament, etc. (amb els instruments de cobla aq uest hàbit no és massa freqüent, la mateixa casuística dels bo los no t'ho permet. A casa sí fas un precscalfament que complementes quan arribes al poble on toques per'Ò poca cosa més). Aquest és un factor clau per evitar lesions musculars del llavi i ajuda també a assolir una millor interpretació. El domini tècnic de l'instrument és bàsic: de fet. a Girona vam convidar Raül Gru·cía, trombonista de l'O BC, per tal de conèixer altres tècniques relacionades amb l'emissió dc l'aire, etc. Va ser realment interessant. - lla cambra, com In treballeu amb el fiscorn? -Aquesta és una assignatura pendent. No hi ha pràcticament repertori i això es converteix clarament en un handicap. Penso en una obra original de Francesc Cassú, per a cinc fiscorns. dedicada al fiscorn Josep RiumaUó amb motiu de la seva jubilació i poca cosa més. De fet.l'cncàrrec d'obres és un dels projectes que volem impulsar des del Conservatori de Girona. - Un centre que ba apostat pels instruments de la cobla amb la creació, fa més d' un any, de la seva Escola de Cobla del Conservatori... -Efectivament. N'estem molt contents. Aquest és el segon curs dc l'Escola de Cobla i, si ens ftxem només en el fiscorn, el resultat és prou bo: ja tenim set alumnes. alguns d'eUs d'un nivell molt alt. gent provinent de cobles com la mateixa Ciutat de Girona o la Bisbal Jove, etc. També s'han acostat a l'instrument diversos trombonis- tes. El perfil és clar: joves músics que volen millorar el seu nivell d'instrument i obrir-sc a nous àmbits, tant interpretatius com també laborals. La valoració que en fem és molt positiva. Sobretot tenint present les dificultats associades a la cobla. Amb només dos anys tenim ja un nombre notable d'instruments. Formem equip amb Marcel Sabaté. josep Gispert i Francesc Cassú, aquest últim ocupant-se de l'apartat referent a la composició per a cobla i la direcció de la mateixa formació. -És prou simptomàtic, que hi hagi alumnes de fiscorn, si tenim present que l'oficialitat d'aquest instru ment, si més no en l'àmbit superior, és molt recent... -Això ho fa més difícil, sens dubte. De fet, ara el fiscorn és oficial però la titulació no és reconeguda i la majmia d'estudiants que tenim són no reglats. Però això no ens ha de fer oblidar un fet molt positiu: que un insttUment fins ara relegat a un paper secundari. a ser, per exemple, segon instrument, es pugui cursar com a principal i els seus estudis es reconeguin amb un títol oficial. Ara cal anar una mica més enllà i aconseguir que la titulació de fiscorn sigui reconeguda com a tal, i no com passa actualment en el cas del trombó baix i del mateix fiscom, on el nom de la titu lació superior· que s'atorga és de trombó. Una titulació olicial. ~uè va fer decidir-te per un instrument com aquest? -Vaig començar a estudiar amb Josep Massó. fiscor11arie de l'Armentera que vivia a Olot. Anava a classe a casa seva i veia sempre un instrument tan distint... Em cridava l'atenció i m'agradava el seu so. Era un liscom. Qui sap, si Massó hagués tingut un clarinet, potser ara no estariem parlant (sonu·iu). -Creus que és un instrument amb prou possibilitats, el fiscorn? -1 tant! Això també ha canviat. Penso en alguns mestres que ensenyaven aquest insti1Jment sense que els acabés d'agradar. El fiscorn te l'has d'estimar perquè té moltes especificitats. Penso en la manera d'emetre el so essent un insttUment cònic (el trombó és cilíndric) i de les dificultats derivades de no tenir un mètode com a tal -hi ha alguna cosa escrita per Blanch Reynalt per'Ò generalment cal anar adaptant obres de trombó, de bombardí, mètodes de trompeta... -Com fer-bo? - De maneres diverses. Penso en els mateixos mitjans de comunicació, en programes com Nydia (TVC), però també gràcies al treball de gent com el mateix Pep Moliner o amb iniciatives com l'Escola dc Cobla del Conservatori. Tot això s'hauria de traduir en el fet que la gent pogués incorporar el fiscorn al seu imaginari, que es trobi a les escoles. que formi part dels programes d'audicions escolars. Per exemple, jo adreçaria les audicions, també de fiscom, a escoles i conservatoris. Per donar a conèixer el que es fa a porta tancada en aq uests cenu·cs. Anat; una vegada més, a la base dc l'ensenyament: a les escoles de música. I també pot connibuir-hi, en donar-lo a conèixer, que avui força gent aprèn a tocar el liscorn perquè hi veu certa sortida laboral. Això contrasta amb el fet que molta gent no és realment defensora de l'instrument, l'usen per guanyar-se la vida. Però sí hi ha músics com Josep Malonda, el mateix Pep Moliner i gent força més jove que comencen a pensar en el fiscorn d'una manera molt més completa i respectuosa. - Hi ha un aspecte que no només el fiscorn sinó també altres instruments de la cobla incorporen d'entrada: el coneixement primigeni i total de l'instrument per part del músic. Això implica, fins i tot en alguns casos, Ja seva fabricació... Quin fiscorn utilitzes? -Aixi és. El meu me'l vaig fer construir a Frankfurt tot i que jo també faig de lulhier. Els fiscorns han evolucionat molt i no sempre per a bé. Hi ha hagut alguns intents de perfeccionar-ne el mecanisme però no sempre han estat reeixits. Això cm meravella: com els constructors feien uns instruments tan bons amb tan pocs recursos. El lïscorn és un instrument amb una sonoritat única. No s'ha tomat a trobat; aquest so. Els luthiers tam bé poden ajudar-nos a difondre el fiscorn. Fent-ne maquinàries noves, treballant en els tudells... Si bé és un insttUment format per corbes, tubs. etc. -a priori, res nou- sí que el treball dc la corbatur-a pot esdevenir un repte. Fins i tot per als millors constructors. Sant Jordi amb Brotons COBlA, COR I DANSA AL PALAU. Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Anna Alàs, mezzosoprano. Dir.: Salvador Brotons. Solà, Vilamanyà, Blancafort, Morera, Brotons, Ma ri món, Oltra, Serra. PALAU DE LA MÚSICA. 28 DE MARÇ DE 2009. per J . B. ' U dia de març... Aquest és el títol d'una lluminosa sardana de Josep Solà que sonava. fora de programa, en homenatge al mestre, h·aspassat ptecisament un dia d'aquest març del 2009, als 78 anys d'edat. Així ho explicava Salvador Brotons, al capdavant dc la Cobla Sant Jordi, abans d'abordar ducs sardanes de caire ben diferent: èpica, dc grand iloqüència ga irebé hipertròfica la primera (Ripoll, vila comtal) i delicada i suggestiva la segona (Vaixell il·luminat). Després dc Ics dues peces d'Honorat Vilamanyà era el tom de Manuel Blancafort i Enric Morera, amb dues sardanes solemnes, d'inspiració mariana. En tots quatTe casos. la cobla feia una lectura acurada dels curts, mentre que els llargs es presentaven -a excepció dels cants de tenora d'Enric Orlí- més a l'engròs, apareixent-hi. fins i tot, imprecisions d'afinació. Venia, llavors, l'esh·ena dels Cromos d'història natural de Salvador Brotons, per a cobla, percussió i mezzosoprano. Una partitura altament descriptiva i evocadora que combina feliçmentia veu i la cobla. L'obra és una musicalització cfcctivíssima dels versos que el polièdtic Jaume Creus dedica a diverses bèsties. Una aliança fantàstica entre paraula i música. amb un Brotons que sap treure el màxim partit -basant-se en peces breus- de l'afinada vis poètica de Creus: presentació aqüífera en vibràfon i xilòfon d'Els calamars, negra l'atmosfera dc La garota (únic moviment en què la veu és engolida -garotcjada?- per la cobla). zumzeigs en Les abelles i una interessant superposició dc plans narrat ius i actorals en El cucut, amb una veu que descriu l'escena menh-e la cobla pinta el paisatge del matí i el cucut canta de mancra molt aconseguida -si bé un xic baixa, tot s'ha de dir...- en el nabiol de Xavier Torrent. Resultat final cxcel·lent, al qual contribuïa sens dubte la veu franca i generosa d'Anna Alàs. tamisada en el timbre i magníficament clara en la dicció. A la segona parr. dimensió simfònica de la cobla amb el Tríptic simfònic de l\larimón. la perfecció d'esctiptUl'a de la Comradansa d'Oitra i l'inigualable Puigsoliu de Joaquim Serra. abordats tots tres amb bona atenció als tem pi. però amb menys subtileses i pulcrituds de Ics que caldria esperar. En acabar. com a bisos. la CaPalleresca d'aquest cavaller de Ja cobla que és joaquim Serra. i la innecessària repetició de la reexposició del Puigsoliu. que evidenciava que les obres dels mestres tenen la força que tenen no sols per la perfecció de l'esctiptura o el ct-eixement motívic, sinó per la minuciosa planific.:ació de la tensió dramàtica. Una tensió que es perd. òbviament, si se n'esquinça un tros. No cansar-se mai del Nederlands Dans Theater NEDERLANDS DANS THEATER I. Coreografies de Paul lightfoot-Sol León i Jirf Kylian. LICEU.l9 DE MARÇ DE 2009. per J. C. C. es sovintejades visites al Liceu del Nedcl'lands Dans Theatcr, no per sovintejades han deixat de corlstituir, cadascuna, un gran motiu de satisfacció. La seva presència constitueix una garantia d'esdeveniment, dc capacitat d'ofel'ir propostes d'un altíssim nivell dc qualitat, rotundament creatives i estèticament sempre iJ.Iuminadorcs. Aquest ha estat tambè el cas del programa que acaben d'oferir -una mica curt dc minu- L tatge, tot sigui dit de passada-, amb dues coreografies una vegada més del tot convincents. El Nederlands ha sabut crear una marca de fàbrica, un segell propi, recolzat en el geni de Jirí Kylian, que ho presideix tot; tant hi fa que les coreografies siguin de l'esmentat coreògraf com en el cas de la primera del programa, o del duo de coreògrafs residents i antics ballarins de la companyia format per Paul Lightfoot i la cordovesa Sol León. Música medieval en bones mans SENDEBAR. Dir.: Mauricio Molina. Música medieval. TEATRE AUDITORI DE GRANOLLERS. 13 DE MARÇ DE 2009. per X. Ch. a medieval és una música que cal recrear, reinventar~ cal vestir-la i donar-hi forma: cal donar cos a simples línies melòdiques d'interpretació sovint incerta o cquívoc!l. La versió ha de ser una elucubració, perquè sovint només te· nim pistes o referències. però cap certesa de com devia sonar aquesta música fa set. vuit o deu segles. I aquí entra lacreativitat, els coneixements i Ics llums de l'intèrpret que s'hi atreveix. I també l'honestedat. Massa sovint. per criteris més comercials que no musicals i L amb la llunyania temporal com a coartada. es tendeix a recreacions brillants. vistoses, de cartró pedra. més del gust del segle XXI, en detriment de l'autenticitat. Totl10m s'hi au-eveix, amb la música medieval: i hi ha més impostors i inuusisme que en cap altra música. Per això és tan gratificant trobar g¡ups com Scndebar i músics com Mauricio Molina que tenen com a senyera de la seva labor musical el coneixement i l'honestedat. Sendebar és un grup dedicat a la música medieval de la Amb Silent Screen, aquests coreògrafs han construït una de les coreografies més estèt icament belles (la redundància té un sentit semàntic explícit) que hem vist darrerament. El diàleg imatge-moviment assoleix en aquesta obra mestra un ideal dc capacitat dc creació de sinergies expressives extraordinari, amb el suport dc la música repetitiva -per què se'n diu minimalista, si és repctitiva?dc Philip Glass, fin s a transmetre emocions inexpressables però corprenedores. Tar wul Fealllers dc Kylian adquireix una dimensió molt més introspectiva, molt més afí al món dels fantasmes personals del creador: per tant. amb una càrTega molt més abstracta. molt menys discursiva. molt ta més individualment cada espectador segons la seva pròpia sensibilitat i identificació. En tot cas, a la fi queda sempre la càrrega hipnotitzadora del continuL/111 d'imatges que es projecten des de l'escenari. I agombolant-ho tot. indispensablement. l'altíssima qualitat interpretativa de l'aplec de ballarins que formen el Nederlands Oans 1l1eater. que fan tan possible la seva grandesa com a companyia. Mediterrània. Està fom1at per cinc músics liderats per Mauricio Molina, un musicòleg i investigador sud-americà fonnat aJs EUA i in tal· lat al nostre país. i amb una tesi doctoral entre mans sobre instruments de percussió a l'edat mitjana. Parlem, per tant, d'un músic i investigador alhora. d'un intèrpret i un expert en la mateixa persona, tota una garantia de rigor i autenticitat i un paradigma d'aquesta nova generació de músics enamorats dc la música antiga. Sendebar va interpretar Ca11tigues d'Alfons Xel Savi i de Mm·tin Codax, cançons de trobadors i fragments del Llibre vermell de l\fo11tserra1. ben amanits amb comentaris breus però escaients. I van optar per la via arriscada. per l'austeritat de la versemblança. dc l'au- tenticitat, tot aconseguint un producte musical molt sobri. acurat. però sobretot creïble musicològicament. Són cinc músics de categoria, ben compenetrats, i units per un mateix esperit i una mateixa visió d'aquesta música: Cario Valte. un virtuós del llaüt: Cristina Boixadera, àgil amb el flabiol i el tamborí; Fra11cesc Sans i Bonet, dolç i suau amb el sac de gemecs i la caramella; Àngels Graells, cantant amb veu prima i timbre natural però polit i de bon gust, i Mauricio Molina exhibint una gran riquesa dc ritmes amb els panderos i 1<1 guimbarda. Només se'ls pol t-etreure cert excés de velocitat a les Cantigues (el mal del segle XXI), i algun atreviment en el compàs del Llibre vermell. El resultat global. però. admirable i cre'rble. més vinculada a allò que afec- ~e 295 25 217 Noves Veus en els Nous Sons FESTIVAL NOUS SONS'09. L'AUDITORI. DEL 8 DE MARÇ A L'l D'ABRIL DE 2009. per Josep Barcons l temps és cíclic i, per això, cada any el mes de març ens fa ani bar la p•imavcra. I en aquesta primavera, a Barcelona, floreix -també cíclicamcnt- el cicle Nous · Son~ un espai privilegiat per senti14a casa nostra allò més re. l!evant ·dc la creació musical ·contemporània. Aquest any el cicle- portava el títol de Noves Veus: un modisme que - tal com explicava el seu director, Josep Maria Guix- pretenia complir un doble objectiu: d'una banda, presentar per primera vegada a casa nostra al· guns dels intèrprets més reconeguts a nivell internacional. Oc l'altra, donar veu a les "noves veus" que emergeixen en el panorama compositiu català i fer sentir aquelles que -pel motiu que sigui. i la discriminació de gènere n'és un dc prou palpable- han tingut menys difusió. El cicle s'encetava amb el Birmingham Contcmporary Music Group, diligit per aquest fenomen musical que és Oliver Knussen: amb sis anys ja com· ponia i als quinze dirigia la seva Primera Simfonia al Ca rne· gie Hali. .. Les primeres notes sortides dc la batuta (qu ina continuïtat dc gest!) dc Knussen eren escrites per ell mateix: l'extravertida Coursing (peça d'homenatge al setantè ani· versari dc l'ara centenari Elliot Carter) sonava brillant i precisa, amb un potencial líric que s'esplaiava en Ics expressives Songs Witllout Voices, esctites fa prop dc vint anys. De factura més recent eren les obres de Poui Ruders i Julian Anderson que continuaven engreixant el còmput d'estrenes a Catalunya. Enmig. la ja clàssica Leo de Robert Gcrhard. en una versió que. tot i sonar amb òbvia correcció, era abordada amb una tal objectivitat que li impedia ascendir i constcl·lar-se en el cel zodiacal imaginat pel compositor vallenc. El segon concert del cicle presentava la que ha estat, sens dubte. una dc Ics veus més potents d'aquesta edició, i que ja s'havia pogut sentir a Barcelona en el cicle de música contemporània organitzat per la fundac ió Caixa Ca talunya. Darrere l'excel·lent compaginació dels membres del Quatuor Oiotima, tant l'extrema dificultat del Quartet de corda núm. 2 dc Brian Ferneyhough com els dos moviments que es van interpretar de la Li/urgia fractal d'Aibcrto Posadas. so- E '~: nM ~ C 295 ~--2_ 6 218 naven amb gran força expressiva i amb gestualitat idèntica en les articulacions dc ritmes impossibles. A la segona part del concert, un gir estètic de cent vuitanta graus conduïa cap al Tercer quartet de corda del barceloní Israel David Martínez i cap a les subtileses hannòniques i la vitalitat rítmica del Segon quartet de corda de Szymanowski. El 14 de març arribava la primera estrena absoluta del festival, fruit d'un encàtTec propi dels BC 216 al compositor argentí, fincat a París, Martin Matalón. Els barcelonins, dirigits per Virginia Martínez, interpretaven també Guinjoan i Martínez lzquierdo, per acabar amb la recent Son ofChamber Symphony del nord-americà John Adams, per primer cop interpretada a Espanya. De John Adams, se'n pogué sentir, dies més tard, en estrena ara a Catalunya, un dels seus opus magnwn: l'imponent 1-Jarmoniele/¡re. Un "tractat d'hannonja" que -maximitzant el minimalisme- planteja un tour de force de 45 minuts tant per a l'orquestra corn per al director (i, en bona mesura, per als oients). Un repte molt ben resolt per Rubén Gimeno, que va comandar a la perfecció l'ampliada planlilla orquestral de l'O BC. Menys músics es necessitaven per a les guardonades Escenes d'ocells de Ramon Humet, que -també en estrena a Catalunya- sonaven pulcres, suggerents i ben articulades en el seu món de fantasia; tal com passava, també, amb la resta de programa (el lirisme del rossinyol de Berg, l'evocativa poètica de Part i la finor de Benjamin). en què la participació de la soprano Young-Hee Kim aní bava a ser, a voltes, d'una expressivitat un xic excessiva. Abans que arribés la dimensió simfònica al festival, però, s'havien succeït tres concerts en què les noves veus es deixaven sentir de manera especialment vigorosa, en una plèiade d'estrenes absolutes fruit d'encànecs del cicle Nous Sons. Així, es van interpretar les noves creacions de Luis Codera Puzo, Oliver Rappoport, Oemian Luna, Esteve Palet, Blai Soler i Ramon Humet (l'edat dels quals, excepte l'últim, amb prou feines voreja la trentena). Una política d'encà1Tecs lloable i necessària. que seria interessant que no quedés reduïda només a un cicle de mú- sica contemporània, sinó que s'estengués a altres festivals. entitats i projectes. La major part d'aquestes estrenes eren abordades -a solo o en duo- per les també joves però expertes veus del pianista José Emique Bagatia, el violinista Josep Colomé i el cla•inetista Víctor dc la Rosa, que també es posaven al servei de Messiaen, Ocnisov, Lutoslawski i dels cèlebres Contrastos de Bartók. L'estrena absoluta d'll umct (novament amb la natura de rerefons: El jardí de Ki11ko) s'incloïa, en canvi, en el recital que la pianista Sílvia Vidal i el violoncel·lista Oriol Aymal oferien pocs dies més tard, tot presentant també en estrena a Catalunya la lírica volada de Ics Love Songs del compositor madrileny Jesús Rueda. Per la seva banda, Ics Tankas de Blai Soler posaven de manifest no només un gran detallisme d'escriptura (fruit, probablement, del mestratge directe de George Benjamin), sinó la bona forma del Trio Arbós, que es deixava sentir per primer cop a Barcelona. Per primer cop se sentia també -en l'estrena absoluta d'un encàrrec directe de la formació- la darrera peça per a trio de la compositora mexicana Hilda Paredes, bri llant i persuasiva, acompanyada a la segona part del Trio dc la longeva compositora americana Rebecca Clarke. En canvi, Liti Boulanger (germana de la cèlebre Nadia) moria el 19 18 amb només 24 anys. D'ella, se'n va sentir el lluminós D'un matin de printemps i el lirisme exquisit i profundament emotiu D'un soir triste, que els Arbós van convertir en el punt àlgid de la vetllada. n altre trio, en aquest cas format pel pianista Aleksci Lubimov, el violinista Aleksandr Trostianski i el clarinetista Kirill Ribakov - presentat juntament amb el cicle ECM Barcelona- era l'encarregat de fer virar el festival cap a les latituds russes. El programa proposava un dels recon eguts més suggercnts de tot el festival: dc l'apa•·cnl simplicitat glacial de Calina Ustvolskaia - que a través dc recursivitats dinàmiques i textura ls recrea atmosferes dc vasta i tanmateix acaronadora desolació- fins a l'eclecticisme de Valcntin Silvcstrov. Enmig, el virtuosisme clarinctístic (quin torrent, Ribakov!) dc Kupferman , i la serenor de Part, en ducs obres fundacionals de la seva conversió estètica: Spiegel im Spiege/ i Für Afina. Per U TRIO ARBÓS cloure el concert, i per si quedava cap dubte de la gran qualitat dels intèrprets (sobretot de Lubirnov: quin gust, quina força i aU1ora quina delicadesa!), la Història del soldat d'Stravinsky es presentava amb una desimplicació afectiva magistral i colpidora. I si el cicle s'encetava amb un dels grups insttumentals de referència en el panorama internacional. es cloïa amb una altra formació de referència. en aquest cas en l'àmbit vocal. Els Neue Vocalsolisten Stuttgarl van presentar un programa en què l'absoluta modemitat d'un compositor del segle XVII com Cario Gesualdo (més ben abordat en els dos madligals que es van interpretar del Libro quinto que en els dos del Libra sesto ) es confrontava amb creacions vocals escrites toles - a excepció dels Tre canti popo/ari de Giacinto Scelsi- al segle XX I. Les obres de Jay Schartz, Elena Mendoza, Carola Bauckholt o Josep Sanz van evidenciar no tan sols la diversitat dels seus plantejaments estètics, sinó també la multiplicitat dc recursos vocals que es poden posar en joc, i que els Neue Vocalsolisten Stuttgart resolien amb efectivitat. Entre aquestes obres, la més reeixida era probablement l'expressiva King Lear, Act TV, Scene 6 de josep Sanz, que resultà, a més, l'última estrena absoluta del cicle. Un cicle que ha omplert Barcelona de contemporaneïtat musical durant tot el mes de març. Un mes de març que -per tancar com començàvemcoincideix amb l'esclat de la plimavera; l'època de l'any en què la Vo•ida és més gran i ufanosa. Es a la primavera quan l'a legria del renovellament (estètic) explota amb força. I la florida d'enguany no ha passat pas desapercebuda al públic que s'ha acostat a sentir-la -sobretot els dies que el concert era gratuït: bravo per la iniciativa!- a L'Auditori. Que les poties obe11es serveixin perquè l'ímpetu vigorós de la saba fresca s'estengui, pol·linitzi i fecundi la resta d'estacions (i cicles) de tot l'any. En la majoiia dels casos, paga la pena... Cinc concerts que es queden a mig camí 28È FESTIVAL INTERNACIONAL DE JAZZ DE TERRASSA. NOVA JAZZ. CAVA I TEATRE PRINCIPAL DE SABADEll (ENTRE ALTRES ESCENARIS). DElS AL 29 DE MARÇ DE 2009. per Albert Suñé u una llàstima que en el Festival egarenc -que es ancà amb una participació de públic molt bona-, els cinc concerts als quals vam assistir es quedessin a mig camí malgrat les evidents ganes d'agradar que hi va haver en els cinc grups. Una llàstima, sí, perquè el cartell era prou engrescador. A més, ha augmentat la quantitat d'assistents per sessió de pagament i en quatre es va assolir el ple. Un total de 4.426 persones han assistit a aquests concerts. I entre els del Parc de Vallparadís i els de Ics places Vella i de Catalunya, la xifra ha estat superior als 4 7.000 afeccionats. Així mateix, s'esdevenien dos fets importants: el cinquantenari del Club de Jazz dels Amics de les Arts i el lliurament al bateria egarenc Adrià Font del trofeu Jazzterrasman. Però, ai las!, aquells cinc concerts esmentats no van aníbar al notable tot i que fou notable la prestació dels músics. M'explico: es va tornar a palesar que hem entrat en un cercle gairebé malaltís. Un cercle que componen les repeticions obsessives d'esquemes i d'harmonies. Això envoltat més d'una vegada per unes deficiències de so més que considemblcs. Tot plegat contribueix perquè un es quedi amb la mel a la boca. Perquè sembla com si els músics que surten ara als escenaris s'hagin col·locat al cervell un xip especial. El xip de la comoditat i el cofoisme. N'hi ha pocs que vulguin oferir diversitat en les tonalitats, en la presentació dels diferents temes. en els solos... Gairebé tot gira al voltant d'una nebulosa enormement tècnica i molt sorollosa. I que ha perdut l'esperit que hauria de tenir qualsevol tema jazzístic. Dc qualsevol estil. I això és greu. Em resisteixo a creure que avui no hi hagi un grup que pugui tocar gairebé acústicament-almcnys en llocs sota cobert- i que no ofereixi variacions en la seva exposició. Però estem davallant per un precipici on tècnica, soroll i manca d'idees viatgen preocupantmcnt unides. I això que el concert que oferí el bateria Jeff "Tain" Watts i el seu grup ens va fer despertar vertaderes esperances. Però fou un sentiment que durà només una part. Perquè a la segona es tornà a la ja con- B sagrada repetició d'esquemes. Tot i això, fou el millor concert a què vam assistir. Perquè dalt l'escenari hi havia quatí·e homes comandats per un bateria de pes, efervescent, que sabia modular, i que donava ales als seus músics: el magnífic pianista David Kikoski, el seguríssim saxo tenor Marcus Strickland i el corTecte contrabaix Christopher Smith. Tots els temes estaven perfectament delimitats, molt ben amanits, i els quatre homes sabien què s'havia de fer a cada moment. Foren temes en què aparegué el post hard-bop però també el funky, el blues, i una mica de free. l, sobretot Kikoski, arribà a alçades espectaculars gràcies a la seva tècnica i a la seva capacitat expositiva. clara, sense embuts, directa i fresca. Però a la segona part, el quartet es començà a repetir. Perquè Watts b-actava cada tema de la mateixa maner-a que l'anterior. I el seu acompanyament era exactament igual. Agreujat ara perquè els seus solos es feien més llargs, més feixucs, més repetitius. I encara que Kikoski i StTickland se les enginyaven per posar unes certes notes de varietat, l'exposició pròpia dels temes es convertí en un autèntic llast. És el mateix que passà amb el ttio del violinista francès Didi er Lockwood. Que homenatjà el seu col·lega Stéphane Grappelli. Però fou un_ homenatge de quatre linies. Es a dir, es podia iniciar el famós Nuages dc Django Reinhardt -que havia interpretat el no menys famós QHCF-, i tot seguit es JEFF " TArN" WATTS passava a una interpretació molt més moderna i lliure del tema. Cosa que ens sembla molt bé. Sobretot perquè Lockwood és un violí elèctric d'una tècnica enotme que li permet lins i tot sons estranys i virtuosismes gairebé apocalíptics. Les seves concepcions eren encertades i demostrava que era un músic curull d'idees. Però la cosa començà a fallar pel guitanista. Jean-Marie Ecay. Del qual no discutirem mai la tècnica. però sí el fet de tractar cada tema. fos ràpid, mitjà o lent. de la mateixa manera. Per tant. l'ànima del grup començà a trontollar per aquí. I perquè, a mesura que anava avançant el concert, es repetien els esquemes. Fos l'Spain de Chick Corca -que sonà a tot menys a cosa hispana-, o algun blues de collita Lockwood. Tot sonava igual. Tot era tractat dc la mateixa manera. Agreujat tot plegat pel so, excessivament fort, del contrabaix del correcte Marc-Miche! Le Bcvillon. Passà el mateix amb el World Saxophone Quarter. integrat per Kid }or-clan. saxo alt; James Carter, saxo alt i soprano: David Murray, saxo tenor i clarinet baix; i Hamiet Bluiett. saxo baríton. A priori, doncs, un quartet engrescador. malgrat que sabíem que no faria cap concessió clàssica. I no la va fer, és clar. Però el comba començà el concert amb una marejadora exposició de tècnica individual. O sigui, els saxos gemegaven, escopien, ploraven i, naturalment, sonaven com a saxos. I tot quedà aquí, en aquesta exhibició? Gairebé, encara que, quan van voler, quan es van deixar d'històries. aquells quatre homes sonaven molt bé. Dins d'uns esquemes, però. molt free. On els solos i els ciiorus tenien una trempera molt saludable. n colossal David Murray i un no menys encertat lames Carter van demostrar les seves exceJ.Iències. Però tonalment i harmònicament els conceptes es van anar repetint d'una manera abassegadora a mesura que avançava el concert. Amb alguna que altra salvetal, que semblava que podria tornar a enlairar la cosa. Però només ho semblà. Tampoc s'enlairà l'actuació d'Ahmad }arnal i el seu quartet. Si fa set temporades aquest home havia obtingu t un clamorós èxit a la Nova Jazz Cava, ara ens demostrà que els anys no passen perquè sí. El pianista continua posseint aquell estil tan personal que li permet ofelir des de silencis intensos a cops de gran força. El seu ventall és, doncs, prou ampli. I també la seva sensibilitat. Però aquí quedà tot. I la seva repetiti va actuació - tots els temes, absolutament tots, els tractà i els acabà igual- IJastà els seus dos acompanyants, els sempre molt encertats lames Cammack, contrabaix. i }ames Johnson. bateria. A més, l'actuació del bon percussionista Manola Badrena semblà col·locada amb calçador. Perquè estava molt atent a les indicacions del líder. com si fos la primera vegada que actuava amb el seu trio. Per la seva banda, la Big Band Jazz Terrassa ~ue actuà al Teatre Principal de Sabadell en una nova obertura del Festival cap a altres seus ve'ines-. i que fou dirigida per l'excellent trompeta Charles Tolliver -que actualment lidera la seva pròpia formació-, tampoc arribà gaire amunt. Perquè tots els molt llargs temes sonaren absolutament iguals. Amb un rerefons com de latin barrejat amb uns arranjaments actuals que no aixecaren la sessió en cap moment. I això malgrat els esforços dels molt bons solistes de l'orquestra. I d'alguns solos molt reeixits del mateix Tolliver. U ~e 295 27 219 Viatjant a ... Hondarribia Cap dc setmana de treball del Cor dc I\ oies de l'Orfeó Català amb Javier Busto Q uan es fa un viatge, sempre es torna amb les piles renovades i amb noves anècdotes i experiències per explicar. Forma part de la història del Cor de Noies dc l'Orfeó Català, la tradició de reviure i recordar· totes les vivències que s'han viscu t durant els d iversos viatges que s'han programat al llarg dels nou anys que fa que existeix. Aquest és un fet que provoca. en Ics noies noves que entren cada any. moltes ganes de poder compartir experiències semblants en els viatges i sort ides programades per aquell curs. El fet que aquest any el Cor ja s'hagi adaptat als canvis tant de directot: corn d'entrada i sor1ida de noies per canvi de generacions. ha provocat una alenada d'aire fresc a nivell musical i personal. És per aquesta raó que aquest viatge ens ha anat com anell al dit per acabar dc consolidar-nos musicalment i de cohesionar-nos corn a grup. Els dies 6, 7 i 8 de març el Cor de Noies vam realitzar un cap de setmana dc treball al País Basc amb el director i compositor javier Busto. Va ser un viatge breu però molt intens, caracteritzat per una perfecta organització de les hores d'assaig i dc Ics activitats paral·leles al meravellós poble ci'Hondarribia. Vam arribar amb tren a Irun el matí del divend res i el Javi ens va veni r a recollir per portar-nos ¡e~ l'alberg d'Hondarribia amb cotxe. Cal destacar la seva predisposició perquè el Cor se sentís perfectament acollit en tot moment. Poques hores després d'arribar al País Basc vam començar els assajos, que ocuparen bona part del cap de setmana, a la seu del cor Eskifaia. Aquest és un cor fundat el 1978 pel mateix Javier Busto, que el dirigí fins al 1994. El fet que fos un cor amateur capaç de guanyar des dels seus inicis els concursos de cant coral més importants d'Eurupa. com els de To- lesa i Tours, ja diu molt de la categoria del director. I així ho vam percebre el Cor de oies. que des del moment d'asseme'ns a les cadires d'assaig ja vam tenir molt clar que havia de ser un cap de setmana especial. Des dc la primera entrada, )avier Busto no va deixar que fos d'una altra manera. Amb ell vam treballar el repertori basc següent: A ve Maria, Miserere i Tximefetak d'Eva Ugalde; A ve Maria de Xabier Sarasola, i Salve Regina, Za i llxoilen i U/i eder bai d 'ell mateix. Si d'ent rada ja resulta sempre enriquidor conèixer un di rector convidat, l'efecte es multiplica si aquest és. a més, el compositor dc Ics obres que cal interpretar. I encara més, Javier Busto. fent gala de la seva implicació, va musical· dos poemes escrits per cantaires del cor: Una cremor alfront em desperla d'Helena Vilar i Més que records dc Clara Antonio. Aquest últim es va estrenar al concert ofert l'últim dia a l'església del barri de la Marina. En aquest concert a cappella, vam interpretar tant les obres treballades durant els assajos del cap de setmana com repertori habitual del Cor de Noies. Si durant el concert es van poder escoltar cançons tradicionals catalanes com El rossinyol, Muntanyes del Canigó i El testament d'Amèlia, el públic ens va acomiadar amb un emotiu Agur faunak que ens va fer posar la pell degallina. A banda dels aspectes musicals, el d irector va procu rar que coneguéssim Hondarribia a través d'unes bones passejades per les zones amb més caràcter i història del seu poble, com és ara la mura lla medieval o el barri dc la Marina. Les noies vàrem quedar sorpreses davant la quantitat d'anècdotes i curiositats que )avi Busto explicà i totes percebérem l'estimació que sent per la seva terra. El Cor de Noies estarem encantades d'acollir }avier Busto de la mateixa forma que va fer ell quan vingui a Catalunya durant aquesta tardor per assajar les peces i culminar aquest projecte tot realitzant un concert que esta1íem encantades de compa1tir amb vosaltres. MAIG 2009 Dia 17 (diumenge), 18 h MANRESA. Teatre Kursaal. Dia 29 (divendres), 21 h; dia 30 (dissabte), 19 h; dia 31 (diumenge), 11 h; i dia 2 de juny (dimarts), 21 h. BARCELONA. L'Auditori Concert per a Caíxa Penedès Orfeó Català. Mercè Sanchís. piano. Oir.: Josep Vila i Casañas. Música per a cor tl tappe/la i cor i piano. Orquestra Simfònica dc Barcelona i Nacional de Catalunya. Orfeó Català. Marta Mathéu, soprano. Anna Tobella, mezzosoprano. Jeffrey Lloyd-Robcrts, tenor. Gudjon Osk11rsson, baix. Dir.: Eiji Oue. Rodríguez Picó, Sim[o11ia llLÍm. 9 de Beethoven. Dia 23 (dissabte), 12 h BARCELONA. Palau de la Música 28 220 Concert dedicat als socis de l'Orfeó Català Cor d'Iniciació, Cor de Petits. Cor Infantil, Cor de Noies i Cor Jove de l'Orfeó Català. Xavier Pardo, Oriol Castanyer, Josep Bufom i Josep Surinyac. piano. Mercè Pi. Glòria Fcrníindez, Glòria Coma, Xavier Sans i Esteve Na bona, directors. Programa per determinar. 200 ANYS DEL NAIXEMENT DE MENDELSSOHN Dos s~les de presència de n i bé és molt cert que la història col·loca cada persona i cada esdeveniment en el seu lloc exacte, superant els efectes fugissers i si cat immediatament esponerosos de determinades modes i corrents, també ho és que aquest procés vers l'assentament no sempre és lineal. Oimés, moltes vegades el camí es manifesta a través de ziga-zagues o de sa lts endavant i endarrere més o menys sobtats fms a arribar al punt del no retorn. Felix Mendelssohn , dos segles d esp rés d el seu naixement i cent seixanta-dos anys més tard de la seva mort, és sens dubte un valor grandiós de la història de la música i és, consegüent1nent, un valor consolidat, algú que ha assolit l'esmentat punt de no retorn en la seva valoració i estima universa l. En tot cas, la seva imatge ha arribat aquí a través d' un procés força complex pel que fa al seu reconeixement. La seva curta existència, menys de quaranta anys, i avatars concrets d 'aquesta van afavorir un àmbit de consideració en determinats moments força conh·adictori. L'avinentesa de l'abans esmentat i rodó aniversari del naixement resulta un esquer oportú per contemp lar allò que d'una manera més pregona ha' comportat el que s'acaba d'exposar. l dc fet, això és el que fa el treball que ocupa integrament aquest Tema. No mostrar allò més vistent de la figura i trajectòria del músic, sinó aquelles zones de penombra menys evidents, que tanmateix, i malgrat que pugui resultar contradictori, són les que ens poden il·luminar factors d ecisius per a la comprensió total i en profunditat de la seva vida i obra. Transcendint allò més evident de la seva imatge, hom penetra en all ò més profund i més autèntic fins a acabar d'oferir-nos un tot enriquidor d el seu cosmos global que integra creació, ideari estètic, s u bstrat cultural , ci rcumstà ncies històriques i personals, etcètera. RMC 295 29 22 1 El cas Mendelssohn "Fins i tot per a nosaltres Mendelssohn és un dels problemes més estranys en la història de la música." Donald F. Tovey per VÍCTOR ESTAPÉ / ----------------------- s Mcndclssohn un problema? Si més no és cer:t que la recepció dc la seva obra ha tingut moments molt diferents. Després de ser reverenciat e n vida com el músic més gran d'Europa, el seu prestigi va decaure d'una manera notable i molt ràpidament. Malgrat això, Mendelssohn no sembla haver perdut mai del tot el seu lloc en el "cànon occidental" dc la música. Però encara en temps recents pot dir-sc d'ell que li faltava solament ·'un pèl" per an·ibar a la "veritable grandesa" (segons la citació de Henry Louis Mencken que recull la segona edició del New Grove's Dictionary). Aquestes ratlles estan escrites des del convenciment que a Mendelssohn no li va mancar res per arri bar a la grandesa, però no pot negar-se que el seu lloc e n el ·'cànon" no està tan fermament assentat com el dc j. S. Bach, Mozart, Beethoven. Wagner o Brahms. per posar alguns exemples. Per una part. Felix Mendelssohn fou el més increïble jove prodigi que ha vist l'art musical: seria ridícul entretenir-se discutint si el talent que va palesar de nen era tan gran com el de Mozart, però és indiscutible que cap altre compositor ha aconseguit escriure mús ica tan bé als setze o disset anys, amb la perfecció tècnil:a. maduresa artística i personalitat expressiva amb què ho fé u Mcndclssohn e n obres com l'Octet op. 20 o l'obe rtura per a El SOIIII1i d'una nit d'estiu. Hom estaria tempta t d'afi rmar q ue el seu ofi ci e ra ja tan perfecte quan era un adolescent que no va poder millorar-lo s ubstancialment durant els anys dc la seva maduresa. Però, sense deixar el darrer exemple. el q ue destaca i ens deixa més sorpresos és que el compositor va poder, als trenta-t res anys, recuperar una peça que havia escrit amb només disset i afegir-hi la coneguda música incidental, amb la mateixa frescor i perfecció suprema com s i entre ambdues obres no hagués passat una dècada i mitja. Els aspectes més sinistres de la davallada que va patir la figura dc Mendclssohn a mitjan segle XIX estan il-lustrats per la crítica de Wagner en el seu lamentable assaig Das fudentum in der Musik: malgrat el seu talent extraordinari. malgrat la seva perfecta educació, Mendclssohn, per la seva condició dc jueu, no va aconseguir "ni una sola E RMC 295 Pegada ... la impressió incomparable que esperem de l'Art ... L'actitud de Wagner 30 222 respecte dc Mendclssohn és, de fet. si més no ambigua: obres com les obertures Les llèbrides o La bella MelusiIW van ser ad mirades i fins i tot imitades per Wagner (poden comparar-se els motius aq uà tics dc Mefusina i de L'or del Rin . e n el qua l hi ha e n definitiva una complexa barreja d'admiració i gelosia). L'acusació d'impotència creativa que va llançar contra Mendelssohn. FELIX MENDELSSOHN EN UN DIBUIX DE WILHELM HENSEL DEL 14 DE NOVEMBRE DE 1822 i molt menys la seva motivació, ja no són compartides per ningú. En canvi, la imatge del compositor extraordinàriament dotat però capaç només d'escriure una música elegant, cor- recta i fin almen t mancada de veritable profunditat és potser en part viva. Ningú ho ha d it d'una manera més intel·ligent que Ludwig Wittgenstein, no precisament sospitós d'antisemitisme: segons el filòsof, Me ndelssohn no va escriure mús ica que l'o s realment d ifícil d'entendre. / s ben sabut que Felix Mendelssohn va venir al mó n en una famí lia doblement agraciada, tant pel benestar material com per la cultura més elevada. El seu avi patern fou Moses Mendelssohn ( 1729- 1786), el pensador jueu més important de la U· lustració alemanya. El seu fill Abraham, pare de Felix, fou banquer (va fundar amb el seu gc1111à Joseph la pròspera societat J. & A. Mendelssohn) i va conèixer a París Lea Salomon, amb la qual es va casar l'any 1804. La família d'ella pertanyia a l'elit financera alemanya. Era una dona extraordinàriament culta i en els seus interessos i activitats, la música hi tenia un paper molt destacat. Va ser ella qui va inculcar als seus fills (sobretot a Felix i la seva germana gran, la compositora Fanny Mendelssohn) un amor molt especial per la música de Bach. Però no s'ha d'oblidar que la formació del jove Mendelssohn no estava de cap mane ra limi tada a la mús ica: les lle ngües clàssiques, la lite ratura i les arts plàs tiques en van fom1ar part quasi amb la mateixa intensitat. En el "mó n de somni" en què vivien (segons les paraules de Sebastian H ensel, e l fil l de Fanny) els nens Mendelssohn (Rebecka i Pa ul, a més de Fanny i Felix) es van E Els aspectes m és sinistres que patí la figura de Mendelssohn estan il·lustrats per la crítica de Wagner en el seu assaig Das Judentum in der Musik. FLORÈNCIA I LA SEVA CATEDRAL EN UNA AQUAREL·LA DE FELIX MENDELSSOHN (1835) EL PR fN CEP ALBERT TOCANT L'ORGUE DAVANT LA REINA VICTÒRIA I MENDELSSOHN (G. DURAND. 1842) sentir permanentment estimulats per cultivar les seves facultats intel·lectuals i les qualitats morals. Felix es va dedicar també al dibuix i a la pintura i les seves creacions en aquest terreny demostren que, si ho hagués volgut, també podria haver-s'hi dedicat professionalment amb èxit. Mendelssohn va tenir els millors professors en música, literatura i pintura i va tractar personalment amb els genis més grans: pot recordar-se que va assistir a les classes de Hegel a la Universitat de Berlín i que l'any 1821 fou dut pel seu mestre, C. F. Zelter, a veure Goethe, el qual va visitar des de llavors amb regularitat. El poeta, que havia vist tocar Mozart en les seves gires infantils, va afirmar que, comparat amb el petit Mendelssohn, aquell semblava un nen davant d'un adult. el seu pare. que no era decorós que una dona de la seva posició mostrés el seu compromís amb una activitat artística. El matrimoni i els fills havien de ser la principal preocupació d'una dona. no la música. Cal recordar que. si bé no pot, evidentment, considerar-se una posició progressista. la de Mendelssohn es correspon amb els costums de l'època i Fanny no li va retreure mai les seves decisions, sinó que, al contrari, sempre va reiterar que confiava cegament en els criteris musicals dc Felix. L'amor i la intimitat musicaJ entre els dos germans va durar fins a la mort d'ella, que va tenir lloc solament uns mesos abans que la d'ell. al com passa amb Mozart, el talent natural i les condicions tan favorables de què va gaudir Felix Mendelssohn poden fer oblidar que els fruits d'aquestes afortunades circumstàncies no haurien estat possibles sense un treball enorme i constant: les peces compostes per Mendelssohn des dels deu anys semblen escrites amb una gran faci litat. Però són el resultat d'u na rigorosa instrucció en la teoria de la música i el contrapunt i d'un estudi incansable de la música de Bach, Hayd n, Mozart, Beethoven i Weber. No tot va ser tan fàci l com podria semblar: la perfecció, assolida hom diria sense esforços aparents en la seva música. era en real itat un objectiu al qual volia acostar-se sempre més, insatisfet i afectat pel que els seus amics anomenaven Revisionskranklteit, la "malaltia de les revisions". Obres tan rotundament acabades com la Simfonia italiana, a la qual ningú s'atreviria a assenyalar un defecte, va ser objecte d'un procés de revisió del composito1~ tasca que va quedar interrompuda per la seva mort. El nen prodigi Mendelssohn va donar pas a un jove compositor que, després de fer el Grand Tour (el viatge per Europa que feien els joves de l'alta societat per veure món i adquirir experiència), es va incorporar a la vida musical alemanya com una de les seves figures més destacades: peça clau en el moviment en favor de la música de Bach, compositor d'alguna de les millors simfonies i concerts del moment i dels oratoris més impressionants des de Handel i Haydn, primer director del Conservatori de Lcipzig, invilal habitua] de la reina Victòria al Palau de Buckingham, elogiat com el "Mozart del segle X IX" per Schumann, etc. També cal esmentar el seu paper dc cap de la família Mendelssohn després de la moti del seu parc l'any 1835, condició en la qual va continuar la política d'aquest de no permetre a Fanny publicar la seva música. EU admirava les cançons d'ella i considerava sincerament que estaven entre les millors del repertori alemany, però creia, com T L a moderació i la probitat que traspua la seva obra pot haver perjudicat Mendelssohn: si es pensa en el cas de les seves peces per a piano, les encisadores Lieder olme Worte no han pogut mantenir el favor dels intèrprets i melòmans en la mateixa mesura que peces similars dels seus companys de generació. L'humor imprevisible i l'amenaça de la bogeria en Schumann, la magnífica desmesura virtuosística de Liszt i el refinament i l'elegància aristocràtica de Chopin tenen més atractiu que les precioses Cançons sellse paraules, potser massa correctes i, llevat d'algunes excepcions, mancades de veritable capacitat de sorprendre. No pot negarse que la música dc Mendelssohn pot en algunes ocasions semblar que mereix retrets com aquests. Però no és l'únic gran compositor que pot ser criticat per alguns aspectes de la seva personalitat artís tica. A canvi, com tots els grans, té molt per oferir: una música que, més que cap altra, expressa un entusiasme net i sense reserves, amb tanta solidesa com els clàssics vienesos però també amb la lleugeresa que per a Nietzsche era atribut de la divinitat. Mendelssohn és capaç de crear els paisatges musicals més bells en les seves obertures i simfonies i de fer aparèixer les fades i follets més fantàstics en els scherzi ingràvids de les simfonies i la música de cambra. En contra del que podria semblar, també té un fi sentit de l'humor, com ho demostra l'scherzo d'El somni d'una nit d'estiu, que Ernst Toch considerava. potser amb tota La raó, com el més gran de tota la literatura simfònica: una peça en què la fantasia, la broma i el contrapunt bachià es barregen en una meravellosa unitat superior. Mendelssohn, sovint lluminós i h·anquil· litzador, pot ser també obscur i inquietant: pot tenirse present l'estrany moviment lent de la Tercera Simfonia. "Escocesa", amb harmonies i sonoritats plenes de mis teri. El 3 de febrer 1809 començava a Ham burg la vida malauradament massa breu d'un dels compositors més grans de tots els temps. Com moltes coses que ens semblen molt conegudes. en la seva música hi ha encara molt per descobrir: Aquest segon centenari pol ser una ocasió excel·lent. 31 223 i ,i,ii(jlf;ii(i RETRAT La finl andesa Kaija Saariaho és una de les poques compositores de l'actualitat que gaudeixen de reconeixement mundial, amb estrenes, encàrrecs i enregistraments. Barcelona té la sort de sentir regularm ent la se a música, p erò també la seva presència, en forma de classes de composició al Con servatori del Liceu i a l'ESMUC, o en forma de conferències i col·loquis en què es demana la seva opinió so bre el món actual de la música culta. En una farcida agenda en la qual ha d'encabir totes aquestes activitats, junt amb la d'assistir als assajos dels dos programes diferents que s'ofereixen a UAuditori amb m úsica seva -un a càrrec del BCN 216 i l'altre a càrrec de l'OBC i tots dos dirigits per Ernest Martinez Izquierdo-, encara va trobar temps per atendre els encuriosits mitjans de comunicació, que frisaven per parlar amb una clona compositora. Kaija • ~e 295 32 224 Una traductora de sentiments en música I per MERCEDES CONDE PONS - Ln scvn a·clnció nmb In ciutnt de Barcelona és molt cspccinl i, val a dir, poc hnbitual, perquè aquí s'han interpretat moltes dc Ics seves obres els darrers anys, amb molt d'èxit entre el públic. ¿Quin és l'origen d'aquesta vinculació? -Ernest Martínez lzquierdo és un director fantàstic i dirigeix la meva música arreu del món; però m'encanta que ho faci a Espanya. perquè ell entén molt bé la meva música, té molta sensibilitat i la defensa d'una manera molt natural. És cert que és curiós que un músic espanyol s'hagi sentit atret i combregui amb l'obra d'un compositor finlandès; però ell té tol el que necessita la meva música. És un dels directors que més m'agrada que treballin la meva música, ja que amb ell tot sempre funciona molt bé i és probablement gràcies a ell i al seu entusiasme que s'escolta tan sovint aquí. D'altra banda, Barcelona sempa·e ha tingut· un sentit especial per a mi, ja des que era una nena. De petita anava a una escola una mica especial, on es parava molta atenció a la natura. Antoni Gaudí va treballar moll en la seva arquitectura. i sobretot a la Sagrada Família, les formes que s'assemblen a les que un pot trobar a la natura. Ell trobava models en els arbres, en l'energia de les plantes. Tot això jo ho vaig aprendre de petita i e n totes les ocasions que havia estat a Barcelona encara no havia pogut visitar l'església de Gaudí, fins ahir al matí. Mai no trobava el moment, perquè o no tenia prou temps o mai no era el moment adequat. Havia passat per davant en moltes ocasions però mai no m'hi havia pogut aturar. Ahir al matí vaig quedar amb un bon amic, pintor. i vaig veure que era el moment d'anar-hi. Fins i tol vam poder pujar a dalt i, com que conec moll bé l'església a través dc les fotografies, hi vaig estar molta estona, aturant-me a totes les lincstres. observant la vista de Barcelona, els detalls de l'edifici... Ara ja estic contenta, ja he complert el meu desig. - Ha assolit les seves expectatives o se l'imaginava dife rent? -Ha estat formidable, perquè he pogut aturar-me en els detalls, que no coneixia a bastament. A més, hi ha una exposició que explica molt bé la relació i an·acció que Gaudí tenia pe r Ics Cormes de la natura. Ara puc e ntendre moltes coses que no entenia, com que els pilars centrals de l'edifici són com arb res, que sostenen l'edifici i ens protegeixen. Algú m'ha preguntat si ara voldré escriure una obra inspirada en la Sagrada Família, però no ho sé pas, potser sí... -És cert que moltes de les seves obres tenen una relació molt forta també amb la natura i fins i tot s'hi inspiren ... Creu que és a causa de l'educació que va rebre eu aquella escola? -Sí, és cert, moltes de les meves obres tenen una vinculació forta amb la natura, però no crec que sigui només per l'educació que vaig rebre de petita, s inó sobretot perquè sóc finlandesa. A Finlàndia la natura està a tot arreu. Els finlandesos tenim una relació una mica primitiva amb la natura. Totes les famílies tenen una caseta al bell mig de la natura, on no hi ha les comoditats de la ciutat-ni bany, ni aigua corrent, ni electricitat- i això respon a una mena d'acord cultural segons el qual, a l'estiu, quan el clima ho permet, s'ha d'anar a viure a la natura. La simplicitat amb què es viu en aquests períodes permet una intensitat molt forta en la vinculació personal amb la natura, i provoca fins i tot el desig de fusionar-se amb ella. }o estic convençuda que la meva admiració per la natura bé de la meva infància; e n l'actualitat, mala uradament, no tinc tantes possibilitats de viure-la d'aquesta manera ... - Continua, però, inspirant-s'hi? -Els aspectes importants de la personalitat de l'individu es formen durant la infància. Jo he viscut a Finlàndia fins als vint-i-cinc anys; així doncs, crec que malgrat que fa molts anys que visc a París, jo sóc molt més finlandesa que no pas francesa o de qualsevol altre país. Moltes de les meves obres tenen una vinculació forta amb la natura. -Recorda la prime ra vegada que va compondre? -He imaginat molt gràcies a la música. Vaig intentar compondre algunes peces quan tenia deu o onze anys, però ho vaig deixar estar un temps perquè estava decebuda amb els resultats, ja que encara no era capaç de compondre grans coses. A més a més, els meus pares no eren músics i la meva mare no entenia i s'enfadava quan veia el meu interès per la música, i pel piano. Més tard vaig estudiar guitarra i novament vaig intentar escriure'n una peça. De fet, només recordo e l títo l: Groc i nerviós. Suposo que e ra mús ica ne rviosa, però no recordo res, potser està perduda en un calaix. El fet revelador, però, és que el títol ja era molt evocador, pe rquè fe ia referència a un color i un caràcter. Efectivament. encara avui dia penso molt e n caràcters quan componc i, malgrat que es tracti de música molt abstracta, sempre hi ha un caràcter subjacent. - A més de la inspiració en la na tura i l' univers, quines són les altres fonts d' inspiració de la seva obra? S'inspira en qüestions me tafísiques, per bé que la seva música és moll abstracta? -No crec que es pugui parlar de metafísica, perquè les fonts d'inspiració poden estar a qualsevol lloc. La inspiració pot sorgir d'un sentiment, un text o fins i tot un argument, com és el cas de les òperes. Hi ha a lguna cosa secreta en la inspiració, perquè fins i tot es fa difícil d'explicar per què un compositor t'arriba tan a dins. Pe r això, en l'àmbit de la composició, un pot inspirar-se en un sentiment que no pot explicar de cap a ltra mane ra. En la música hi ha un miste ri intrínsec que està en e l pla dels sentiments, com l'amor. És per això que existeixen tantes cançons d'amor, perquè no és fàcil explicar l'amor amb paraules. Hi ha sentiments per als quals les paraules no són suficients. Per això crec que és molt difícil analitzar com la meva música influeix en una persona, perquè a vegades imagino la meva música com una olor, que entra aJ cervell i esperit de cada persona i la rep a la seva manera. No és pas verbal, és una altra cosa. Per això m'interessa acompanyar amb música textos que parlen de l'amor o la mort, que són sentiments molt forts. És una temàtica, a més, que toca a tothom des que existeix la humanitat, i demostra la seva universalitat, perquè hi ha molta música diferent entorn de la mateixa temàtica, i no hi ha cap cultura e n la qua l no hi hagi música. A més, la música ens acompanya al llarg de la nostra vida: quan neix un infant, quan algú mo1; quan algú es casa. En tots els moments de la vida, Ja música hi és present i, a més, cada música és diferent en funció del moment concret que visqui cadascú. Molta de la música actual, per exemple, és extremament física i segueix justament el batec del cor. Això ho trobo molt interessant perquè jo estic segura que un, inconscientment, recorda el batec del cor de la seva mare. Avui dia. que els joves estan tan perduts i van a buscar música on aquestes pulsacions estan tan marcades, segurament deu ser perquè els fa sentir-se segurs. A l'altra banda, hi ha la música que és completament immaterial, com l'aire o la llum. Per a mi la música és immensa i per això crec que la inspiració és molt diversa. - Ma lgrat que és una pregunta que li deuen fe r sovint, ¿creu que pel fet de ser una dona la seva música i la idea de la composició és diferent que si fos un home? -Cada artista és únic i la diferència de sexe no és e l que marca a primera visla la diferència entre la música d"un compositor i un altre. És evident que homes i doncs som diferents; però no només és això, el que marca la diversitat. sinó que aquesta bé marcada per trets molt més rellevants com la cultura o el simple fet 33 --- 225 i¿ii('Jitiif;i RETRAT D'estranya bellesa, nòrdica, indubtablement Esvelta, prima, elegant, d'una finor exquisida, tant en gestualitat com en el seu to de veu. De vermell ca bells exuberants, gràcil i àgil malgrat tenir ja una edat madura, indeterminada. Abans de com ençar a parlar i posar per a les fotografies, ens dem an a amb u n deix de vergonya uns instants per retocar-se el gairebé efrmer maqu illatge am b què realça la seva bellesa racial. Compositora de L'amour de loin, amb text d'Amin Maalouf, estren ada al Festival de Salzburg l'any 2000, la seva figur a gairebé estatuària podria representar l'objecte amorós gairebé abstracte al qual el trobador professa un amor pràcticament espiritual. trVA OUIL&.AMilT ~e 295 34 226 de ser esquerrà. Per exemple, jo sóc esquerrana: pel fet de ser-ho, la meva música és diferent de la d'un dretà? Potser sí, però entre els esquerrans, també hi ha diferències. El meu amic Magnus Lindberg també és esquerrà i no ens hi assemblem gaire. jo crec que el gènere marca una part de la nostra personalitat, però tampoc no conec cap altra dona compositora amb qui poder discutir sobre les diferències i simi lituds entre els compositors pel fet de ser homes o doncs. Dc totes maneres, crec que cada artis ta és un ind ivid u i en la personalitat dc cadascú hi ha aspectes que el fan únic. - Actualment les dones tenen, a parentment, els mateixos drets que els homes. Sob ta descobrir que, en aquesta situació, contin ua havent-hi una gran majoria de compositors homes davant d' una minoria de dones. Per què creu que és? -Aquesta lluita encara no ha acabat. D'aquí a una estona assistiré a un col·loqui, amb organitzadors de concerts i personalitats del món de la música. Tots són homes; no hi ha cap dona. excepte jo. Per tant, el desequilibri és extensible no només a !"àmbit de la composició. Crec que ens cal una mica més de temps perquè això s'equilibri. - Ha parlat de l'amor i de la mort com a fonts d'inspiració, dos temes que apareixen d'una manera central en les seves òperes, L'amour de loin i Adriana Mater. Per què va escollir una temà tica centrada en el concepte medieval de l'amor, en el cas de L'amour de loin, per fer una òpera del segle XXI? Creu que avui dia aquest tipus d'amor encara existeix? - Per descomptat. Jo no estava interessada en l'època medieval. de fet. sinó que el que em va interessar és la història d'amor, que Amin Maalouf en el llibret narra com un conte, perquè deixa molt d'espai per a la música i, per tant, molt d'espai per a les emocions. L'amour de loin mostra un fenomen que no és només medieval, sinó que ha existit sempre. Quan un s'enamora, no ho fa de l'altre, sinó de la imatge que un es fa dc l'altre. Actualment, amb l'època d'lnternet, amb fenòm ens com fc¡cebook, passa el mateix. Volem donar una imatge de nosaltres que, inevitablement. és idealitzada. Volem veu re l'altre com un ésser ideal i això està lluny de la rea litat. Tenim por d'enfronta r-nos a la realitat. Crec que és una temàtica molt contemporània. L'amour de loin és una història molt bella i la vaig escollir perquè vaig sentir que podia expressar coses a uavés d'ella. -Creu que l'òpera és encara un instrument de comunicació amb la societat, com ho era la seva germana gran, la tragèdia grega? -Crec que això depèn del tipus de produccions que s'ofereixen al públic. La meva opinió respecte del gènere operístic va canviar radicalment quan, l'any 1990, vaig veure la pr·oducció de Peter Sellars de Don Giovanni. Dc cop i volta vaig entendre que aquell Don Giovanni em parlava de l'actualitat. No tenia res a veure amb la his tòria dc Don Joan ni amb quantes clones havia seduït. Si la visió del director d 'escena es sap apropar a la gent dels nostres dies, l'òpera té actualitat, i això és el que trobo interessant. Perquè el més interessant és el fet que, partint d'un text ún ic i comú a tothom, cadascú pot ser tocat personalment per aquell argument, aquella música, i això pot, fins i tot, innuir en les nostres vides, i canviar-les. Hi ha gent que després d'haver vist L'amour de /oin m'ha dit que aquella òpera ha via canviat la seva vida. Això vol dir que aquestes persones han pres decisions que han modificat la seva existència. Això és increïble, però passa! A mi també m' ha passat. jo a bans em resistia a fer òpera, perquè em pensava que era un espectacle elitista i no m'agradava la idea que tenia del món de l'òpera, però quan em va tocar personalment i vaig entendre la seva utilitat, no ho vaig dub tar. Una òpera pot inOuir d'una manera molt més forta que una pel·lícula de cinema. - Té altres projectes en l'àmbit operístic? -Sí, estic començant a escriure una nova òpera, un monòleg expressament esctit per a Karita Mattila. Estic en ple procés de composició i està previst que s'estreni l'any 2010. Es tracta d'una obra feta per a l'Òpera de Lió i el títol provisional és Emily. -Creu que la música cuJta té futur en el món d'avui? - o ho sé, la veritat. Hi ha dies que penso que no hi ha esperança quan prenc consciència del món en què vivim. La música culta requereix concentració i avui dia això és un bé escàs . La música culta no és comercialment interessant. Hi ha altres dies. en canvi, que confio en l'ésser humà, en la seva intel·ligència i la seva sensibilitat i penso que la música no pot desapa rè ixer. Mentre continuï havent-hi passió per la música, malgrat la tecnologia, aquesta no desapareixerà. Som en un procés d 'evolució molt ràpida i actualment estem prenent consciència de la pollució natural; així que potser e l pas següent sigui prendre consciència de la pol·lució cultural a la qual estem sotmesos. PR E eR fT I e A i¿ii('Jif;fif;i EL MES DE MAIG, A L'ABAST Doble aniversari a l'anglesa La formació orquestral an glesa The Academy of St. Martin in the Fields recala a Barcelona en la seva gira de celebració del seu cinquantè aniversari, tot coincidin t amb el vuitanta-cinquè aniversari del seu lider, Sir Neville Marriner, amb un program a emin entment anglès. per MERCEDES CONDE PONS SIR NEVtllE MARRINER pa i circwnstància n. Per aquest motiu. PALAU 100. The Academy ot St. Martin in the Fields. Dir.: Sir Nevi lie Marriner. Tippett, Britten, Elgar. PALAU DE LA MÚSICA. l2 DE MAIG DE 2009 (20.30 h). ' atractiu ptincipal del concert que oferirà The Academy of St. Martin in the Fields. liderada per Sir Neville Marriner, rau més en la coherència i un itat del programa escollit per a l'ocasió, que en el fet concret de la celebració del doble aniversari, fet per si mateix m6s anecdòtic que no pas rellevant. La fo1mació originalment de cambra fundada per Sir Neville Marriner l'any 1958, ha arribat a aquesta efemèride sense haver previst en els seus inicis convertir-se en una de les orquestres angleses de referència. Amb un predomjni elevat de músics anglesos, sobretot inicialment, l'orquestra s'ha conve1tit en una de les millors ambaixadores de la música de les liles Britàniques. Per aquest motiu, escoltar de la seva mà tres obres representatives del repertori anglès de final de segle XIX i del segle xx, es converteix en una oportunitat única de gaudir d'interpretacions. com a mínim. rigoroses en caràcter. La vetllada començarà amb una obra poc sovint interpretada, com és el Concert per a doble orquestra de corda de Michael Tippett (1905-1998). Aques t, força incomprès durant la seva joventut -era membre conegut del Partit Comun ista, objector de consciència durant la Segona Guerra Mundial, a més d' homosexual reconegut en una època encara d'incomprensió-, també va ser ru1·aconat en l'àmbit compositiu durant força temps. La seva música era considerada d'execució difícil, però també massa in- L tel·lectual i, en aquest sentit, poc sensual, difícil de gaudir-ne. Malgrat això. va ser un compositor prolífic en múltiples gèneres, incloent-hi l'òpera. El Concert per a doble orquestra de corda, escrit entre el 1938 i el 1939, va ser rebutjat inicialment per institucions de renom a Anglatena, com la BBC o la secció britànica de la Societat Internacional per a Ja Música Contemporània. Finalment, l'obra va ser estrenada l'any 1940, en un concert benèfic, interpretada per la South London Orchestra - una orquestra de músics sense feinadirigida pel mateix lippett. Un dels plincipals motius pels quals aquesta obra va ser rebutjada pel públic anglès va ser el contrast que suposava el seu ús del diatonisme davant del cromatisme que s'estilava en aquell moment en l'àmbit compositiu anglès, en què sí que s'emmarca, per exemple, Edward Elgar. L'obra, a més, resulta dc gran dificultat interpretativa en l'àmbit rítmic, amb un ús sincopat similar al fet setvit· per Stravinsky i una complexitat contrapuntística molt elevada. Molt contrastant resulta, doncs, aquesta obra, respecte de Ics Variacions Enigma op. 36 d'Edward Elgar, que s'interpretaran al fina l del concert. Elgar (1857- 1934) és el paradigma del compositor britànic nacionalista. El gust per les melodies populars i l'ús del cromatisme i l'exaltació nacionalista en temes de gran solemnitat van ser de seguida del gust del públic anglès, paradigma de les quals són les seves marxes de "pom- la seva primera gran obra orquestral, les dites Variacions Enigma, estrenades l'any 1899, de seguida el van situar com a líder preeminent de la composició anglesa en la seva generació. Aquest tema amb variacions, Elgar el va intitular "Enigma'', ja que va compondre expressament tretze variacions diferents sobre un tema origina l que mai s'acabava d 'escoltar sencer tot al llarg de l'obra. fet que no en permet la identificació. Cada va riació va ser titulada d'una forma, tol fent-ne dedícatàries dife rents persones del seu entorn proper. ntre Típpett i Elgar, un cas únic en l'àmbit de la música ru1glesa, el compositor britànic Benjrunin Blitten ( 1913-1976) va ser un creador musical prolífic en diversitat de gèneres, tot destacant en l'àmbit operístic, en què arribà a ser considerat el continuador del gènere operístic anglès després de Henry Purcell. Del seu extens catàleg per a aquest gènere, potser l'òpera més popular sigui Peter Grimes, òpera basada en un poema de George Crabbe titulat The Borough (El municipi). L'obra narra la història d'un pescador asocial i rebutjat pels habitants del petit municipi on viu, a causa de la seva conducta i la sospita que recau sobre ell en esdevenir-se la mort d'un dels seus ajudants en la pesca, un nen. La fredor i manca de solidaritat del poble inciten cada vegada més el pescador al desastre, en comptes de redimir-lo. Aquest drama es fa palès al llarg de l'òpera en els Quatre interludis marins -netament orquestTalsquc es poden sentir distribuïts al llarg de l'obra. però que sovint, arran de la seva bellesa i autonomia, solen ser interpretats en concert simfònic. :R,M.C 295 E 35 227 •.a•ti«tttt;i PREcRrr•c ~ 1 EL MES DE MAIG, A L'ABAST Rodríguez Picó estrena obra en l'aniversari de L'Auditori La temporada 2008-09 de l'OBC artiba a la seva fi amb dos program es dirigits pel m esLre japonès Eiji Oue en què el repertori simfònic més clàssic, representat aquí per dues de les simfoni es més populars de Beeth oven, es barreja amb la creació contemporània catalana, amb una obra de Joan Guinjoan i una estrena de Jesús Rodrígu ez Picó, encarregada per a Ja celebració del desè aniversari del naixement de l1Auditori. TEMPORADA OBC. Akiko Suwanai, violí. Dir.: Eiji Oue. Guinjoan, Stravinsky, Beethoven I Orfeó Català. Marta Mathéu, soprano. Anna Tobella, mezzosoprano. Gudjon Oskarsson, baix. Dir.: Eiji Oue. Rodríguez Picó, Beethoven. l 'AUDITORI, DEL22 DE MAIG Al2 DE JUNY 2009 (CAL CONSULTARDATES I HORARIS). n aquest darrer concert de la temporada, l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya ret el seu particular homenatge a la casa que la va acollir ara fa ja deu anys amb una estrena d'un compositor català, les Danses d'Ibèria del català jesús Rodríguez Picó. i amb la interpretació d'una dc Ics simfonies més uni ve rsals de to ts els temps, la Novena Simfonia de Beethoven, "Coral", en què s'insereix la coneguda com a Oda a l'alegria del poeta romàntic Schiller. Aprofïtant l'avincnlcs!l d 'una cele bració d'aniversari d 'una ins titució catalana, s'ha volgut comptar amb una importa nt participació de la terra, q ue s'evidencia en la presència de l'O rfeó Català i les joves veus femenines solistes de la soprano Marta Mathé u i la mezzoso prano Anna Tobella. Les Danses d'Ibèria de jesús Rodríguez Picó és l'obra que L'Auditori ha encarregat a aquest compositor català per tal dc celebrar l'efemèride. Danses d'Ibèria s'apropa al gènere del poema simfònic a què Rodríguez Picó acudeix sovint al llarg dc la seva obra, un gènere al qual també s'assimila El lleó afamat, darrera composició seva que es va poder sentir a L'Auditori. En Danses d'Ibèria, Rod ríguez Picó fa confluir dues idees que s'entrecreuen al llarg de l'obra. La primera és el caràcter festiu dc la peça. que s'evidencia a mode dc fanfara inicial a càrrec dels vents, i que va apareixent puntualment al llarg de l'obra. L'altra és la referència a Isaac Albéniz, amb motiu del seu centenari. Per aquest menester. el compositor cita o al·ludeix en alguns moments a algunes de les melodies que el compositor de Camprodon va desenvolupar en la suite lberia; concretament Evocación i Mdlaga. Com di u el títol. Danses d'Ibèria, la referència a E RMC 295 36 228 Al béniz hi és present, com també ho és la referència a un moti u que Rodríguez Picó ha desenvolupat al llarg de d iverses obres que porten com a títol "Danses de...". Aquest fet ve ma rcat per la referència literària a la novel·la d'ltalo Calvino La ciutat invisible, en què el compositor s'ha ins pirat en nombroses ocasions per elaborar obres que remeten a diverses ciutats irreals que es citen al llibre, per a les quals ha escrit les dites danses. En la seva obra, per a gran orquestra, no hi falta el caràcter mcditenani, rítmic i obert, que ca racteritza la música catalana, com tampoc referències a la contemporaneïta t actual que, intluïda per la immigració, Rodríguez Picó evoca amb l'ús d'elements propis de la música popular d'arrel jueva, coneguda com a klezmer. E l programa anterior al que clausura la temporada dc l'OSC s'obrirà amb una obra simfònica del compositor natural de Riudoms Joan Guinjoan. Pantonal, que és com es titula l'obra, és un divertiment per a orquestra que el compositor va escriure a Barcelona l'any 1998, fruit de l'encàrrec del Centre per a la Difusió de la Música Contemporània i I'Orquesh·a dc Cadaqués. L'obra va ser estrenada en el marc del Concurs dc Direcció dc l' Orquestra de Cadaqués, realitza t aquell mateix any a la vi la empordanesa. L'estrena, produïda concretament el 23 dc juliol, la va realitzar la guanyadora del d it concurs, l'espanyola Gloria Isabel Rames, al capdavant de la ja esmentada orquestra. joan Guinjoan va compondre aquesta obra com a homenatge a l'Orquestra de Cadaqués i la va dedicar a la seva néta, isabel. No és. però, la primera vegada q ue l'O BC la interpreta, ja que J ESÚS RODR[GU EZ PICÓ fa uns anys, en el marc d 'una recopilació de l'obra sinúònica de Guinjoan, la va enregistrar sota la direcció d 'Edmond Colomer. L'obra fa al·lusió, en el seu títol, a l'ús de diverses tonalitats i modes utilitzats de manera molt lliure al llarg de l'obra. Malgrat això, l'obra, que porta el subtítol de divertimento, té una es tructura aparentment molt simple, amb una trama tre ballada amb molt de rigor. Com es sol clonar en les obres de G uinjoan, l'obra es concep en un sol moviment, dividit en tres seccions: giocoso, calmo i giocoso. Es tracta d' un joc d 'acords cromàtics, diatònics i pentatònics que es desenvo lupa al Llarg de l'obra am b moments d' un cert aire popular. Acompanyant l'obra de Guinjoan, la popular Simfonia núm. 6 de Beethoven, '·Pastoral", i el Concert per a violí i orquestra d'Stravinsky -d'aire neoclàssic-, que interpretarà la violin ista japonesa Alóko Suwanai i que dirigirà novament Eiji Oue. Cal fer es ment d 'aquesta vio linista que compta amb una carrera important. Va néixer l'any 1972, i el 1990, als 18 anys d'edat, va ser la guanyadora més jove del prestigiós Concurs Txaikovski; i un any abans havia aconseguit el segon premi del Concurs Rei11a Elizabeth. Es va formar inicial ment al japó i pos terionn ent a la Unive rsitat de Colum bia, juilliard School i Universiüit der Kunste de Berlín. Ha enregistrat amb la Saint Martin in the Fields/Marriner, Filharmònica Txeca/Ash kenazy, Budapest Festi val Orchestra/Tvan Fischer, i Philharmonia/ Dutoit, e ntre d'altres. Toca amb un violí Stradivruius del 1714 cedi t per la Nippon Music Foundation. Membre de 11\ssociació Europea de Festivals www. festivaldetorroella .com Divendres 17 de juliol 22 hi Esglesla Del 17 de juliol al 26 d 'agost de 2009 Dl¡ous 13 d'agost Viacrucis: representacióde tapassió de Crist De la cançó alemanya I catalana a NÚRIA RIAL, soprano LUCI LLA GALEAZZI, canl tradicional BARBARA FURTUNA (Còrsega) L'ARPEGGIATA CHRISTINA PLUHAR, directora KATARINA JOVANOVITX, sopran , NIGEL FOSTER, piano Divendros 14 d'agost Obres de Blber, Merula, Merlandi, MarcheHi, Cazzati, Ferre ri. Sances, Monteverdl i tradicionals corses. Dissabte 18 de Juliol 22 h I Esglesia la trobada apócma enlle els germans Pla i Handel ENSEMBLE ZEFIRO ALFREOO BERNARDINI, director Hlndei:SiiteenfamajcftNN3481SiileenremajcftNN3491 Suite en sol ma;or I menor tNN 350 (de Música aqu.Wca), I Joup IJoan Baptista Pla: Coocet1 en re majcfper a dos oboès, cxxr1a I baix contm I •Coocett en do ma;or per a còoè. liles trompes, cxxr1a I baix contioo 22 b I ElgiUia Una nit de música txeca CZECH NATIONAL SYMPHONY ORCHESTRA JAN CHALUPECKY, director MICHAL KANKA, violoncel Smetana.: El Moldava (del cicle simfònic La meva pà/tia) I Dvorak: Concert peravíolonce/1orques/la, op. 1041Simfonia núm. 9,op. 95, · Del Nou Món· Dissabte 15 d'agost Bmma polítJc de 5e1gue1 Elseos1m · Primera audícicl moderna. Concer1 dedicat a la memOria d&nest Ulch. ProclJcció del festival de Mísiques de Torroelade ~ EL CUIRASSAT POTEMKJN (Rússia, 1925) SERGUEI M. EISENSTEIN, director Diumenge 26 de juliol CZECH NATIONAL SYMPHONY ORCHESTRA JAN CHALUPECKY, director Escola de M611ca tradicional 13è Curs de música tradicional Torroella de Montgrl del 19 al 26 de ¡uhol 22 b I Plaça de la Muralla Les •Cartes meridionals.. de Josep Pla LISBOAZENTRAL CAFÈ Una proposta basada en el llibre Cartes meridionals, de Josep Pla, que barreja tres llenguatges d"rterents: el musical, el dramàtic I el visual. Una obra mestra d'Eisenstein, concebuda per realçar l'esperit de la revoita social bolxevic. amb l'acompanyament musical llJ(CCpclonal d'una orquestra formada per vuitanta-quatremusics que Interpretaran fragments de simfonies de Xostakóvitx. Coproducció ambxarxa de M~slques aCatalunya, TaRer de Musics i Mediterrània· Fira d'Espectacles d'Allet Tradicional Dimecres 19 d'agost Divendres 31 de juliol 22 h 1Església Benet Casablancas amb I'Arditti Quartet ARDITTI QUARTET 22 hI Esglesla Experiència Iobra en Rlncón, Beethoven l Schumann DANUBIA ORCHESTRA OBUDA ALEXIS SORIANO, director SERGEI KRILOV, violi nom.21Bart6t 0uartetnúm. 3, Sz851Ravei:Ouartel Beethoven: Gtan fuga, op. 1131 Benet Casablancas: • Quartet Eduard o Rlncón: • El novena dia de la creacl6n I Beethoven: Concert per a violi I orques/~. op. 6t I Schumann: Simfonia núm. 3. op. 97, •Renana• • Estrena mundial Enc3mc d'Otn Social Caixa cataU1ya • Estrem mundial Dijous 6 d'agost 01¡ous 20 d'agost 22 h / Esgtem 22 h I Elglesla la lasc:i1ació de la veu del príner barroc NÚRIA RIAL, soprano MARTA INFANTE, contralt ACADÈMIA 1750 PAUL GOODWIN, director NÚRIA RIAL, soprano CARLOS MENA, contratenor RICERCAR CONSORT PHIUPPE PIERLOT, viola de gamba i direcció Obres de Telemann i àries i duets d'òperes de Handel Obres de Strwzl, D'lnñ~a, setma y Salav!nle i Monteverdi Producció del Festival de Músiques de Torroela de Montgñ Produccll)del Festival de~ de Toooela de~ El planlsme simfònic rus Dimecre¡ 26 d'agost 22 hI Esgtesll la modern~at del plano d'Albéniz I Ravel BORIS BEREZOVSKI, piano JDAQU(N ACHÚCARRO, plano Rakhmanlnov: Preludis, op. 23, núm. 2, 5, 6 i 7 I Preludis, op. 32. núm. 1, 3, 5 i 13 1 Medtner: 6 Fairy Tales, op. 51 I Mussorgskl: Quadres d'una exposició Albénlt: Sevilla 1Evocaclón - Elpuerto- El Alóalcln {d'Ibèria) I Tango 1 Navarra 1 Ravel: Valses nobles et senlimentales I Ondine-1.8 gibet- Scarbo (de Gaspardde la nuil) Dissabte 8 d'agost 22 h1Església Diumenge 19 de ¡ullot 22 h Pla a de ta V•la Música de Dmltri XoSiakOvltx GRUPS ESTABLES DE L'AULA DE MÚSICA TRADICIONAL I POPULAR D1iluns 20, dimarts 21. dijous 231 divendres 24 de Juhol 22 h la Sala PUNT DETROBADA (Sessions d'lmprovlsaciO tradicional) Dimecres 22 dc juhol 22 h Pla a dc la VIla PROFESSORS DEL 13è CURS DE l'ESCOLA DE MÚSICA TRADICIONAL FESTCAT09 Pep Gineno •Butifarra" (veu) I xa'lier VIdal (víol) I Joseba Tapia (acorlió) I Cris1óba1 Rentero (guitarró) I Vanesa Muela (pertuSSions 1veu) Dissabte 25 de 1uhot 22 h Placa de la Muralla CONCERT D' ALUMNES I PROFESSORS DEL 13è CURS DE L'ESCOLA DE MÚSICA TRADICIONAL FESTCAT 2009 Entrada gratuïta EL MES DE MAIG, A L'ABAST El gran fill únic operístic de Beethoven torna al Liceu Ludwig van Beethoven va tenir la fortu na insòlita que la primera òpera que va com pondre contenia els n1èrits que li han permès, des de la seva complicada estrena, perpetuar-se en les program acions regulars dels teatres d'òpera. El fet que a m és fos l'ú nica que va escriure constitueix un a circum stància afegida, que en tot cas reforça el caràcter in usual del fet. per J. COMELLAS ~e 295 idelio va ser un fill únic que va estimar en gran manera, com ho certifiquen aquestes paraules seves: "Aquest fill del meu esperilm 'ha costal més sofriments que tots els altres: és el més estimat i atorgo una gran importància a la seva conservació i al seu ús per a l'art i per a la ciència." I encara reblava el clau en una carta adreçada a Georg Friedrich Treitscke, que va refer el llibret per a la tercera i definitiva versió de l'obra: "En resum, us asseguro, estimat Treitscke, que aquesta òpera em farà merèixer la corona dels màrtirs. ·• El compositor certificava alhora el seu afecte per aquesta obra i les dificultats que en va comportar la gestació. Una gestació fins a cert punt contra natura si ens creiem novament els seus mateixos arguments: "Sé que la simfonia és el meu propi element. Quan escolto quelcom dintre de mi. sempre és amb gran orquestra··. i paraules escrites després d'aquestes altres, igualment que les anteriors ad reçades al diplomàtic saxó Giesinger: "El meu Fidelio no ha estat comprès pel públic, però ho sé, algun dia serà apreciat ... No es pot negar la saviesa dels raonamen ts del compositor, que va començar a escometre la tasca de compondre aquesta òpera a partir d'una petició inicial de Shikaneder, com és sabut llibretista de La flauta màgica i aleshores -any 1803- director del Teatre an der Wien; petició confll11lada poc temps F M 38 230 més tard pel seu successor Von Braun. Beethoven feia molt poc que havia superat la greu crisi existencial significada per l'emocionant Testament dc Heiligenstadt (estiu del 1802), consegüent a la presa de consciència del procés de sordesa. Altrament es trobava en una nova fase d'intensitat creativa, com ho demostren entre altres fets l'estrena del Concert per a piano número 3 amb ell de solista, alhora que treballava en l'escriptura de la Simfonia número 3, inicialment pensada en homenatge a Napoleó, entre altres composicions. El problema inicial de Beethoven era la manca d'ofici de compositor líric, com s'ha apuntat abans. Aquells eren anys molt vitals per al gènere, especialment amb la confrontació dels models francès i italià, i les encara tentines del model alemany. Beethoven rebutjava l'obra operística de Mozart: ''Les òperes de Mozart em resulten repel·lenls. jo mai no hauria elegit aquests temes: són massa frívols pera mi." Eren anys en què l'òpera encara no havia agafat el cos que assolí a partir de ben entrat el segle XIX, en què es movien activament compositors com Cherubini, Méhul, Paer, Cimarosa i Paisiello, entre d'altres a la fi compositors secundaris en la gran història de la lírica, i en els quals en tot cas la influència de l'obra de Mozart i de Gluck es mantenia ben viva. Beethoven es va sentir atret per la proposta de llibret que se li va oferir, ja que exalçava valors tan nobles com el triomf de les forces del bé sobre les del mal i la fidelitat, l'amor i l'heroisme, significats per la figura de Leonore, que va donar nom a les dues primeres versions de l'obra. Valors que quedaven allunyats del món "terrenal" de Mozart. Per altra pari, no el va aturar el fet que sobre el ll ibret original ja havien compost òperes Pien·e Gaveaux, Simon Mayr i Ferdinand Paer. L'argument, bastit damunt de dos actes, sembla estar basat en fets reals. Mostra la gesta d' una heroica esposa que aconsegueix salvar el seu marit de la foscor més tenebrosa d'una presó i de la mort mitjançant una iniciativa que té com a eina indispensable fer-se passar per home. ' L obra es va estrenar al Teatre an der Wien el 20 de novembre de 1805 i constituí un gran fracàs. Cal recordar que Viena acabava de ser envaïda per les forces napoleòniques i la majoria de l'escàs públic assistent eren oficials de l'exèrcit fTancès. Una revisió va menar a una reestrena que va tenir lloc el 29 de març de 1806. Vuit anys més tard va an·ibar la versió definitiva, que es va estrenar el 23 de maig de 1814 al Kiirtnertheater de Viena i que llavors sí, va aconseguir un èxit remarcable, després d'haver sofert canvis en profunditat, ultra el del títol, ara ja Fidelio, a més d' incorporar-hi l'obertura definitiva, escrita en una nit abans mateix de l'estrena. Recordem que pel camí n'havia compost tres més, les conegudes com Léonore I, Léonore 11 i especialment important Léonore lll, que ha fet un bri- EL MES DE MAIG, A L'ABAST rie de la direcció escènica internacional. A més és un important gestor líric, com ho demostra que actualment és director del Festival de Salzburg i el mes de setembre del 20 I O s'incorporarà a l'equip dc direcció artística dc l'Staatsopú de Berlín fent equip amb Daniel Barenboim. Pel que fa a la interpretació. el fet més destaca ble és la presència de la soprano fin landesa Karita Matlila. un dels noms més cobejats del mercat líric internacional, que podrà lluir grandesa en el paper dc la protagonista. En repartiment fom1at gairebé totalment per debutants al Liceu, el segueix en expectatives el tenor nord-americà Clifton Forbis en el paper de Florestan; cantant de trajectòria afermada en repertoris potents -papers wagnerians. Kftovantxina. Othello, Santson et Dalila. Lulu, Tosca, Kàtia Kabànova, etcètera-, i marcs de gran prestigi -Scala, MeKARITA MATTILA COM A LEONORE. A FIDEL/O tt·opolitan, Opéra dc París. Maggio Musicale...- i sola llant camí pel seu compte com a combatutes com les de Levine, Ozawa, Gerposició sim fònica. giev, Salonen, Conlon, etcètera. Fidelio és una òpera que supera netament el prejudici d'una certa falta n altre debutant serà el ja una d'ofici en el gènere. car cal no oblidar mica veterà baríton noruec Terje Stensvold, amb un hisque el compositor coneixia molt bé el tOtial molt consistent encara món de t'òpera - havia estat viola de l'Òpera dc Bonn- i compta amb una que menys estel·lar i menys "internaconsistent obra lírica. com dues Misses. cional,. que el dels dos esmentats. Ell serà el malvat PizaJTO, nom que com tots el quart moviment de la Simfonia núels aJtres remet al fet que l'acció s'esdemero 9 i més de seixanta cançons. Per vé a Sevilla. tant. es tracta d'una òpera ben escrita. El baix danès Stephen Milling serà amb una notable gramàtica lírica. que la darrera cara nova en paper de pes. conté moments, àries i conjunts d'una en el del noble carceller Rocco; també gran rotunditat dramàtica: tot això ben es mou a l'òrbita de grans esdeveniments tramat per un eficient canemàs arguavalats pels Mehta. Ratlle. Pappano. mental. Esa-Pekka Salonen, Colin Davis, etcèLa versió que ens arriba sobre et patera. La bella i elegant soprano valenper és d'autèntica festa major. començant ciana d'adopció Elena de la Merced per ta d ramatúrgia, procedent ni més ni serà Marzelline i completarà el repartímenys que del Mctropolitan. estrenada ment Mathias Klink en el paper de l'any 2000 per la soprano que la inter)aquino. Cal recordar qui és Sebastian pretarú ara al Liceu. però sobretot sigWeigle? nada per Jürgen r timm. un /tors ca/ego- U FIDELIO de ludwig van Beethoven. Llibret: Joseph von Sonnteithner (revisat per Stephan von Breuning i Georg Friedrich Treitschke), basat en t'obra Léonore ou J'amour conjugal de Jean Nicolas Bouitly. Ka rita Mattila. Clifton Forbís. Terje Stensvold. Anders larson. Stephen Mitling. Elena de la Merced. Mathias Klink. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: J!lrgen Ftimm/Gina Lapinski. Dir. musical: Sebastian Weigle. Producció: Metropolitan Opera House. LICEU. DEl lS DE MAIGAl 2 DEJUNY DE2009. Recordant Isaac Albéniz per M . C. P. o incideixen al mes de maig d iverses propostes que volen recordar un dels compositors catalans més extraordinaris i origi nals de la història. Isaac Albéniz (Camprodon, 29 de maig de 1860-Cambo-les-Bains, 18 de maig de 1909). A continuació apareixen alguns dels concerts i actes més representatius que s'han progran1at coincidint amb l'efemèride de la seva arribada i partida del món. L'Orquestra Simfònica de Barcelona i acional de Catalunya inclou en un dels seus programes del mes de maig una selecció de la suite lberia d'Albéniz en la transcripció per a orquestra d'Enrique Fernandcz Arbós. Serà en els concertS dirigits pel jove català Josep Caballé-Domènech, en què també es podrà sen tir una sèrie d'obres de clara inspiració hispànica: Espagna de Chabrier, les Noches en los jardines de España de falla i el Bolero de Ravel. En les mateixes da tes, i dins del Festival de Música Antiga de Barcelona, el pianista Miquel Baselga interpretarà una selecció de la su ite lberia ( 1905- t908). junt am b alIres peces per a piano d'Albéniz, en la curiositat de fer-ho amb w1 piano de l'època del compositor. Al Museu de la Música de Barcelona, i fins al 27 de juliol dc 2009. es pot visitar l'exposició" Albéniz. un modemista universal'', un recorregut dinàmic per la seva vida compositiva, amb objectes cwiosos i una posada en context en la seva època. Amb motiu del centenari de la mort d' Isaac Albéniz, el Gran Teatre del Liceu de Barcelona. malgrat no recuperar c.:ap de les seves òperes. no ha volgu t obviar l'efemèride i ha programat per al dia 17 de maig un concert al F'oyer del Teatre en què s'interpretaran fragments de les seves òperes més conegudes, com 77w Magic Opa{, Pepita fiménez o Henry CltjJord. Per acabar, el d ia 28 de maig, l'Acadèmia Granados-Mars hall retrà el seu particular homenatge al compositor - l'obra del qual la pianista Alícia de Larrocha ha portat arreu del món- amb la recuperació d'algunes de les seves obres per a piano. però també per a veu. i en què participaran la pianjsta Marta Zabalcta i la soprano Marisa Martins, entre d'altres. C nMC ~ 295 39 ---~ 231 MUSICALIA L'OMBRA ALLARGADA DE... Ferran Sala "Mai no he volgut complicar-me la vida" Per les seves venes sembla có rrer m és música que no sang. La seva vida és i ha estat sempre com la dolça m elodi a d'un nocturn dc Chopin: intensa però tranquil·Ja, i sempre aJ compàs deJs seus propis somnis. Uamor per la música va ser l'herència m és import a nt que li va deixar el seu pare, un hom e que va projectar en el seu ftll el somni que a eH mateix li havien vetat eJs seus pa res: ser mú sic. ( per NÚRIA PELAEZ A ls seus 83 anys. el contrabaixista, pianista i pedagog Ferran Sala conserva una vitalitat i una memòria envejables. Recorda amb molt detall la seva infantesa a Santa Perpètua de Mogoda, on va néixer el 1925, potser perquè aquell període dc la seva vida va marcar irrevocablement la vocació musical a la qual després dedicà tants anys. I és que ell va aconsegui r assoli r una fi ta que les circumstàncies de l'època van impedir al seu parc: convertir la seva passió p er la música en una professió. "f./ meu pare, Genís Sala, volia ser 111Úsic i e11 /enie; qualitats, però els meus avis. que feien bótes de vi, el van obligar a seguir el negoci familiar. Va ser un fracassat. perquè és molt trist haver de treballar tota la vida en una cosa que 110 t'agrada". lamenta Sala. Tot i això, el seu pare va aconseguir aprendre a tocar el piano i la guitarra i va fundar un cor de Clavé, la qual cosa l'ha fet mereixedor d'un carrer dedicat a Santa Perpètua. El pare de Ferran Sala somiava a enviar-lo a la universitat. "A mi m'agra- dm•a e11ginyeria, però en acabar la guerra als meus pares 110 els sobraven els dillers i els plans van haver de canviar.·· El seu parc, però, no va renuncia1· a tra nsmetre al Fenan la seva passió per la música: li va ensenyar solfeig, bandúrria i piano. i va mun ta r una orquestra noucentista al poble. "El problema era que no hi havia cap veí que toqués el contrabaix. j o ni tan sols sabia què era això, però després de veure els assajos 11aig decidir que jo també en volia formar part." 40 232 I així va ser com Sala va tenir el seu primer contacte amb aquell gran instrument dc corda que l'ha acabat acompanyant tola la vida. Va estudiar al Con- fereixen jugar un partit que no pas entrenar-se. ~ Tot i això. fins a la seva jubi.lació el 1990 Sala va compaginar classes al Conservatori de Barcelona i al Liceu, a més de lliçons particulars a casa seva i uns anys com a mestre a l'orquestra de l'Escolania de Montserrat i a la JONDE. Quan va complir 80 anys Sala va rebre l'homenatge de desenes de deixebles q ue actualment toquen en orquestres simfòniques de tot Espanya. "Als anys seixanta, tots els contrabaixistes que tocaven a l'Orquestra de Barcelona, la del Va llès o la del Liceu havien estat deixebles meus", recorda djvertit. Entre els seus alumnes figuren també baixistes de jazz com ara Mario Rossi o Carles Benavent. Ros Marbrà assegura que Sala ha estat "un fabricant de contrabaixistes ··, i és que aquest músic presumeix d'haver creat escola en la docència d'aquest instrument: "Abans es tocava d'una manera molt rústega, però jo vaig ensenyar als meus alumnes que cada instrument té la seva veu." Tot i que la seva dedicació a la docència no va ser vocacional, Sala aviat va aprendre a estimar el seu paper de professor. "Vaig descobrir que per ser mes- tre has de ser molt observador, fixar-te en els petits detalls de cada alumne i tenir molta paciència per tractar-Los amb respecte", explica Sala. A l'hora d 'impartir les seves classes, es va inspirar en el mestre Toldrà: "Durant els 15 anys servatori Municipal de Barcelona i li ha uria agradat poder completar els seus estudis a l'estranger- ''fer de músic a Es- panya en aquella època era com fer de torero a Londres'', lamenta-, però Europa encara tenia molt recents les ferides de la Segona Guerra Mundial i va haver de quedar-se a Barcelona. Dirigit per josep Bassas, Sala es va passar 14 mesos preparant-se per a les proves d'accés a l'Orquestra Municipal dc Barcelona. on va entrar al final del 1947 i on va tocar fms al 1986. Com molts dels seus companys, Sala també va tocar a l'Orquestra del Liceu i a diverses orquestres de cambra amb Ics quals va recórrer tot el país. "Era la manera de treure'm uns diners -reconeix-. Agafava tot el que podia, fins al punt que molts dies començava a les 8 del matí amb assajos a l'Orquestra i acabava de matinada, enregistrant discos." La seva intensa tasca interpre tativa no li va imped ir, però, dedica r-se a la docència durant més de 30 anys. "A mi rn 'agradava més tocar que no explicar als alumnes -reconeix-, de la mateixa manera que els jugadors de futbol pre- que vaig treballar amb ell, sempre em fixava molt com explicava la música a l'orquestra -recorda am b adm iració-. Ho feia d'una manera senzilla i sense filosofia baralli, i per a mi va esdevenir tot un model." Actualment Ferran Sala viu a cavall entre Santa Perpètua de Mogoda i Barcelona, on guarda amb profunda estima tots els discos que va enregistrar amb diverses orquestres, i desenes de fotos dels nombrosos deixebles i artistes que han passat per la seva vida. Una vida gairebé anònima, però que l'ha omplert plenament. "No sóc famós, però és que a mi mai 110 m'ha agradat viure amb l'angúnia dels solistes, que estan sempre obligats a fer-ho bé i tenen una vida molt trista, sempre en avions i hotels." Per això Sala va re butjar fa molts anys una oferta per tre ballar a l'Orquestra de Ràdio Luxemburg. "M'ofe- rien el triple del que cobrava a Barcelona, però tenia nenes petites i no vaig voler complicar-me la vida ", recorda sense cap rastre de penediment. I llavo rs acaricia amb tendresa la fusta del seu contrabaix del segle XIX, com aqueU que acaricia la pell de l'ésser que estima. No necessita res més per ser feüç. "El meu pare hauria estat orgullós de mi ", sospira. MUSICA LIA PAPER D'ASSAIG Des del bressol per JORDI CORNUDELLA POETA I 1935, als cinquanta-un anys, Josep Camer va publicar un dels grans llibres de la seva maduresa creativa: La primavera al poblet. El penúltim poema del volum, "De mal registrar··. descriu una situació peculiar, francament estranya. En el moment en què li porten el llibre de registre d'un hotel perquè hi escrigui les dades convencionals que l'identifiquen (nom, nacionalitat, ofici). el poeta es troba que no les sap donar. Està tan abocat a la percepció del món exterior, tan confós amb l'essència diversa de les coses -i, en conseqüència, tan abstret de la seva persona civil-, que la petició el desconcerta: E No sé qui sóc, d'on vinc. El meu ofici és fluctuar perdut, fins que m'abissi, al ritme encar d'una cançó de bres. Aquests versos finals del poema -que cito per la versió definitiva del 1957exposen amb molta precisió en què consisteix, per Carner, la condició de poeta (una condició a la qual s'ha d'atenir fms a la mort: ja entenem que "fins que m 'abissi" vol dir alguna cosa semblant a "fins que torni a precipitar-me dins la nit d'on vaig sortir en néixer~). Tal com la presenta aquest poema, doncs, la tasca del poeta -que ho és tot i no res alhora, perdut entre les coses del mónconsisteix a deixar-se dur al compàs d'un corrent que, al capdavall , és el mateix que va aprendre a seguir. quan tot just era una criatura dc bolquers, escoltant una cançó dc bressol. I és que l'ofici del poeta, per descomptat, neix del tracte primigeni amb la veu feta música ú1tima. De poetes genuïns com Carner, n'hi ha ben pocs. Però ~, tots els altres, incloent-hi la gent a qui els versos no han fet mai cap servei, també ens han marcat. i molt, les cançons de bressol. Psicòlegs i antropòlegs solen dir, amb raó, que les cançons de bressol són el primer pas en la funció socialitzadora que fa la música en la vida de qualsevol de nosaltres. En efecte: després de la relació amb la mare (o amb qui sigui que li canti per fer-la adormir), la criatura aprendrà a relacionar-se en cercles cada vegada més amplis a través del cant. Compartir cançons, també ho diuen els psicòlegs i els antropòlegs, reforça els sentiments de pertinença al grup, afavoreix lacohesió social. Al darrere d'aquest fenomen hi ha una cosa que tots sabem per expetiència, i que val per tota mena de cançons, tant les de joc com les de foc de camp. tant les d'església com les d'associació esportiva o manifestació política o el que sigui. Almenys en unes circumstàncies determinades, moltes cançons són capaces. per dir-ho així, de convertir-se en himne. És el que passa cada vegada que ens posem espontàniament a cantar-les de manera que la veu de cadascú se sumi al conjunt més ampli de les altres veus i s'hi confongui en l'expressió d'una emoció compartida. Els psicòlegs i els antropòlegs, però, no solen dir que la funció socialitzadara de les cançons depèn d'un dels aspectes essencia ls de la música, que té més a veure amb les emocions íntimes i personals que no amb les col·lectives. Des del bressol. des de la primeríssims cançó de la nostra vida, la música afaiçona les nostres emocions. No solament expressa un contingut emotiu, sinó que ens en transmetia f01ma, i, transmetentnos-la, refina la nostra capacitat de sentir i de commoure'ns. És, com qualsevol aprenentatge, un procés llarg, que fem cadascú a la nostra manera. Però com ALFRED BRENDEL JOSEP CARNER que cantar, sovint acompanyant-nos d'alguna percussió o de moviments rítmics, és la manera de fer música més comuna i natural que compartim, la cançó té sempre un paper destacat en l'educació emotiva de qualsevol persona. 'RM- e 295 E I 27 de novembre passat, Alfred Brendel s'acomiadava del Palau de la Música i de tots els que en alguna ocasió l'hi han anat a sentir amb un concert molt ben triat: a la primera part, tres obres compostes en un lapse dc quinz.e anys -l'Andante amb variacions en Fa menor. de Haydn, del 1793; la Sonata núm. 15 de Mozart, amb dos moviments del 1788 i un del 1786; i la núm. 13 de Beethoven, del 180 l-; i. a la segona part. l'última sonata de Schubert, del 1828. Tot un període essencial del repertori pianístic, entre el ple classicisme i el primer romanticisme, condensat en quah·e obres mestres. Va ser, en tant que comiat. un concert emotiu, i va ser un concert esplèndid. En l'ordre esh·ictament musical, per a molts dels que hi érem el punt àlgid va arribar amb el segon moviment de la Sonata en Si bemoll major de Schubert. Tots els que ens estremíem mentre el nostre ànim fluctuava al compàs de l'andante sostenuto, tots els que vivíem en aquella música una forma plena de l'emoció, ¿no ens hi bressàvem encara com vam aprendre a fer-ho, del bressol estant, amb Ja nostra primera cançó? ...:4-=1-----i 233 1 o•scos l .l, l'tlt.,.ttr;l CARLOTA GARRIGA Elegia ORQUESTRA SIMFÒNICA DE L'EMPORDÀ. Carlota Garriga. Rosa Mateu. Joan Manuel Romaní. Claudi Arimany. Oriol Romaní. Emili Pascual. Juan Pedro Fuentes. Mari Ruiz Casaux. Mac McCiure. Oliver i José Marra Curbello. Al·la Voronkova. Gueràssim Voronkov. COLUMNA MÚSICA. arlota Ganiga és una música -en el sentit integral de l'expressióamb una trajectò ria en què domina molt més el factor rigor que no l'exhibic ionisme. Fonamentalme nt pianista, amb una fo rmació solida, la seva h·ajectòria personal i artística li ha permès ga udir d'uns holitzons amplis; transcendir l'àmbit reduït de localismes mentals i delivadament estètics. En aquest doble CD. se'ns ofereix la seva vessant compositiva amb una mostra força àmplia - més d'una hora i mitja de música- de la seva producció. És un aplec que abasta 40 anys de producció i una notable varietat dc tipologies: piano sol. òbviament, duo de piano, trio clalinet-violoncel-piano, duos de clarinet i piano, de flauta i piano, violí i piano, veu amb acompanyament d c piano i !inalment una obra de gran format, la Fantasia concertant per a piano i orquestra, amb els seus imposants quinze mi- C La sardana COBLA SANT JORDICIUTAT DE BARCELONA Dir.: Xavier Pagès. WORLD VILLAGEHARMONIA MUNDI. A lguns de ls melòmans defensors de la validesa artística de la cobla aposten per inscriure-la, si més no, en allò que s'anomena world music. El concepte apareix prou dispers com per an·ibar a semblar incongruent nuts de durada. Com es pot observru~ el seú instrument, el piano, pres id e ix aquest conjunt de producció, que e n la seva varietal costa d'encasellar formalment. En tot cas, Ca riota Garriga és una compositora canònica, que defuig estètiques avançades, que fa una música en la qual dominen els components expressius, que expressen, valgui la redundància, w1 esperit molt fi i un sentit natural de l'elegància -els dos conceptes, de fet, concomitants en essència. La seva obra és construïda damunt d'una vena lírica fluida, un melodisroe perfumat i persuasiu més que no rotund i, sobretot, una capacitat de crear climes elegíacs -gairebé transparències etèries-, que no discursos temàtics. Si ens permeteu un consell, abandoneu-vos sobretot a la composició Miniatures, magníficament interpretada per ella mateixa: són dotze minuts de plaer lleuger i sadollador. J. C. C. I criteri pel qual aposta Columna Música en aquesta proposta editada per celebrar els 25 anys de la Cobla Sant jordi marca una línia de difusió del fet musical per a cobla d'expressa voluntat universalista i clarament exportable. Prescindeix de la forma sardana. no perquè no pugui aportar aquests valors (la literatura per· a cobla aboca múltiples exemples que desmentirien una hipòtesi com aq uesta), s inó perquè e n e ls diversos binomis concertístics que la cobla estableix amb pianistes de primer nivell posa e n evidència la versatilitat d'aquest conjunt instrumental i demostra que encasellar-lo en l'esfera popular i tradicional és un en-or. La diversitat estètica de les obres no resulta un obstacle per fer-ne un volum de discurs lineal. A la Rapsòdia per a piano i cobla sobre les cançons d'Ariadna, s'hi descobreixen les magistrals variacions d e joru1 Lluís Moraleda sobre diferents temes d e caire infantil, mentre que amb Esclats per a cobla i piano jazz trio, Manel Camp condueix la cobla cap a llenguatges fins al moment poc exp lorats però en els quals es troba com peix a l'aigua. Amb la Rapsòdia sobre temes de la Patum. Albert Guinovari realça els moments de màxima agitació, lirisme, exaltació i contemplació d'aquest espectacle litúrgic, i amb el Concert per a piano i cobla número I, Marc li món condueix la formació instrumental cap a viaranys an·iscats molt més ambiciosos del que li són habituals, explorant en la polivalència sonora de la cobla sense renunciar al romanticisme d'arrel més profundament lírica. Quatre visions que deixen palès que, si n' hi ha, les limitacions de la cobla encara estan per descobrir. J osep Pa squal amb l'ambició simfonista que impera en les for111acions actuals, i amb aquesta dispersió es pot córrer el risc d'encasellar la cobla fins i tot a nivell internacional. No ho ha considerat així Harmonia Mundi, que ha apostat clarament per l'exportació de la cobla a través d'aquest concepte "calaix de sastre'' i ha llançat un volum amb el qual. a primer cop d'ull, realça la faceta més festiva i folklòlica de la cobla. Amb una edició de luxe tant pel que fa al disseny gràfic i la maquetació com pel quadre artistic, el llibret i un bon percentatge del repe rtori aposten clarament per la divulgació de la faceta més eminentment coreogràfica de la sardana. Les obres escollides, triades amb criteris historiogràfics, fa un reconegut cronològic a través d ' una dotzena d 'obres més que significatives de la literatura clàssica clarament inscrites en !'imaginari col-lectiu català (runb tot el que això comporta dc remake o revival, tot i que en versió estilitzada, tot sigui dit). que queden rematades amb dues propostes dels darrers anys que. amb independència de la seva solvència musical. suposen un salt estètic i conceptual de diñcil digestió en relació amb les obres precedents. La dimensió folklorista o coreogràfica és un critcti ben allunyat del que ha utilitzat la Cobla Sant Jordi en les seves interpretacions, fins i tot en les obres de caràcter més popular. La formació ha esgrimit Ics seves arm es estèticament més allunyades de qualsevol concessió a l'estè tica "de plaça" per demostrar en cada passatge que Ics possibilitats d e difusió extrafronterera d e la cobla com a c ina instrumenta l més val acarar-les des dc la perspectiva més eminentment musical que des del localisme historicoemocional. D'aquesta manera, Ics versions de Sant Martí del Canigó de Pau Ca- sals i de Matinada d e luli Garreta (en què el metall es demostra refulgent) s'erigeixen com a sublims recreacions. menu·e que a Atzavares i baladres exhibeix una inusitada compenetració instrumental entre les diverses cordes per reconstruir el monument sonor d'Eduard Toldrà. Igualment, a les versions de MíJ./enarí de Conrad Saló, El cant dels ocells de Pep Ventura i Peralada dc josep SetTa, la cobla fa aportacions rítmiques i de dinàmiques amb què realça una expressió emocional clarament de caire cambrístic de difícil audició al carrer. Pel que fa a Ics dues (úniques) obres de ractura contemporània, l'cxccllc nt Briònia de Xavier Pagès precedeix una magnífica vers ió d e la fantasiosa i fantàstica escena en forma de sardana De nit al pont de Sant Agustí de Francesc Cassú, de la qualla Cobla Sant Jordi fa una c reació que per si sola justifica l'edició. J. Pasqual Binomis OBRES PER A PIANO I COBLA. Cobla Sant Jordi. Piano: Albert Guinovart, Jordi Camell i Manel Camp. Dir.: Xavier Paeys. COLUMNA MUSICA. E R.M- e :295 43 235 l,l,ii(jl(iif;j PASSATEMPS Música (Per EDUARD V. PATSI encreuada Mús ica e nc re uada d'abril 2009 (núm. 294) l®C 295 Horitzonta ls. 1. Necessària per al compositor. 2. Cordòfo n agu t. Aeròfon greu (i antic). 3 . Òpera de Verdi estrenada a La Fenice el 185 1. S'instal·li , l'ocelle t. 4. Simfònica Versió Original subti tulada i desordenada. La part central del te màtic. Nota de pit. 5. Aq uest músic afecta t pe r inflamacions en les articulacions no pot tocar. Do majo r. 6. L'ampolla que el co nté (el del mico) és un bo n instrument de perc ussió. Els límits de Tartini. Li cantem allò q ue cagui si no vol re bre cop de bastó (del revés). 7. No tol composito r de sardanes ho és, però fa un bon servei a la pà tria. 8 . Una timbala vista des de l'orgue. La Franklin, gran cantant de jazz. A I'OBC, el del músic no compta a l'hora de triar directo r (del revés) . 9. Paraula. Planta aromàtica i medicinal oferta pel rei negre. La major. 10. El gegant que ara balla pel camí. Composito r francès. Do antic. 11. Vi d' una collita de te rmimada. Estris pe r fe r sonar violins i violes. Verticals. 1. El composito r no rd-americà de la Ionització. Melodia amb una bona base harmò nica que s'esmuny per l' 11 ho ritzontal. 2. Grup de rock ja desapa regut que arribava a l'estat d'alliberament total dc la me nt. Faig el meu niu cap amu nt. 3. Quali tat molt apreciada en una sala de co ncerts i en un instrume nt musical. Gravat a la batu ta del gran d irecto r i violinista belga Eugène Ysaye. 4. Albert, canta uto r cata là q ue li deia a son pare que volia ser torero. Protagonista d'òpe res russes de Glinka o Ri ms ki-Kórsa kov. Els lím its d'en Rue ra. 5. Torn i a fer el niu , l'ocellet (cap am unt) . En Duda mel. el directo r dc moda, fent la ve rtical ha perdut la primera síl·laba. 6. Ravel, Ra khmàninov o Rodtiguez ( Picó). Forma musical com ara el cànon o la fuga. 7. Inici alfa bètic. Ence rtaré en cas tellà. 8. Eme ti sons més o menys afinats to t fent vibrar Ics cordes vocals. Una batuta. Reial Lírica Ampos tina. 9. Una caixa de batutes. Narcís, compositor gironí q ue e n el seu e xili a Mèxic va ajuda r Pa u Casals a preparar l'es trena d'El pessebre. Ra mcau. Rcspighi o Ramió (Concepció). 10. Si el metall de la trompeta e n presenta massa, no te Ja compris. La meitat d' un semitò. Grup de folk menorquí. 11. Una altra timbala. Fragments inte rpre tats a una octava de distància. Solucions en el núme ro seg üent. sidokus.com FA lñs tr uccions: Per resold re el sidoku cal posar en cada casella una nota musical ( Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada ftla i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular composició musical. I encara hi ha una altra pista: si s'interpreten les notes que hi ha a les caselles ombrejades (en ord re: d'esquerra a d reta i de dalt a baix) sonen els primers compassos de la peça musical que s'indica al peu del sidoku. 44 236 DO SOL Sl Sl FA LA Sidoku d'abril 2009 (núm. 294) El Virolai ( Rodo redaNerdaguer) Solucions e n el número següent. <www.sldokus.corn> Simfonia núm . 5 (L. van Beethoven) concerts CONCERTS BARCELONA (BARCELONts) 1 MAIG 21 h L'Auditori Tem¡x:uada OBC. Pekka Kuusisto, violí. Dir.: E. Martínez lzquierdo. Mozart, Lindberg, Haydn. 2 MAIG 18 h Liceu La cabeza del Bautista d'Enric Palomar. Dir.: Josep Caballé-Domènech. 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 3 MAIG llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 4 MAIG 19 h Palau Orqu. Simf. Julià Carbonell de les TctTCS dc Lleida. Marta Mathéu. soprano. josep Fadó. tenor. Dir.: Alfons Revetié. Preludis i romances dc sarsuela. (Conceti de Tarda al Palau). 5 MAIG 21 h Palau 1 Musici. D. Masarati, orgue. Telemann. Handel. Bach, 1-laydn. Vivaldi. (Euroconcert). 21 h L'Auditori JONC. G. Geyer, soprano. Dir.: M. Valdivieso. Strauss, Mahler. (Temporada OBC). 21.15 h Ate. Barcelonès jonathan Camps, contrabaix. Daniel García, piono. Brotons, Ferrer, Bertnín, Baiciris, Parao. (Cicle de Música del Segle xx-xxr). 7 MAIG 19.30 h Petit Palau 8 MAIG 21 h L'Auditori Temporada OBC. Gustava Díaz-Pérez, piano. Dir.: Josep Caballé-Domènech. 9 MAIG 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 10 MAIG llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 18.30 h Ate. Barcelonès 11 MAIG 12 MAIG ONCA. Triphasic amb Llibert Fortuny. Coral Contrapunto Vocale. Dir.: Lluís Vila i Casañas. (Associació Massià-Carbonell). 21 h L'Auditori Orqu. Fil. Nacional d'Hongria. Zoltan Kocsis, piano i director. (lbercamera). 21.15 h Ate. Barcelonès Lito lglesias, violoncel. Guinjoan, Ficta, Soler, (Cicle de Música del Segle XX-XXI). 20.30 h Palau The Academy of St. Martin in the Fields. Dir.: Sir N. Maninct Tippett, Btitten. (Palau I00). 21 h L'Auditori Temporada OBC. (Quarta audició). 13 MAIG 20 h Catedral Benjamin Righetti. orgue. Bach, Vivaldi, Mozart, Rogg, Delor, Righetti. 14 MAIG 20.30 h Palau 16 MAIG 19 h Palau Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Cor Mad rigal. Dir.: Mireia Barrera. Lloansí, Morera, Serra, Català, Ruera, R. Lamote de Grignon, Taltabull, Moraleda, Casals. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 17 MAIG 11.15 h Ate. Barcelonès Orquestra de Cambra Amics dels Clàssics. Dir.: Joan Palet i !bars. 18 MAIG 19 h Palau Esbart Manresà. Dir.: joan M. Miquel. Cente11dansa. (Concert de Tarda al Palau). 20 h Liceu Fide/io de Beethoven. Dir.: Sebastian Weigle. 21.15 h Ate. Barcelonès Evelio Tieles, violí. Àngel Soler, piano. (Cicle dc Música del Segle XX-XXI). 19 MAIG 21.15 h Ate. Barcelonès Jordi López, piano. Oltra, Guinjoan. (Cicle dc Música del Segle XX·XXI) . 20 MAIG 19.30 h Petit Palau co, do Cambm dol Pol'" do lo Mó•ica Cotolono. Mo"li '"'"""· sopmno. )o- W C Atmengol, piano. Dir.: Jordi Casas i Bayer. Schubert. (Cambra Coral). . ' 20 h Palau Robert Musica Reservata. 21 h Palau Artemis Quartet. Jacques Ammon, piano. (Tbercamera. Cicle de Cambra). 21 MAIG 20 h Liceu Fidelio de Beethoven. Dir.: Sebastian Weigle. 22 MAIG 20 h Liceu Fidelio de Beethoven. Dir.: Sebastian Weigle. 21 h L'Auditori Temporada OBC. Akiko Suwanai, violí. Dit:: Eiji Oue. Guinjoan, Sb-avinsky, Beethoven. 19 h Palau OSV: Gilles Apap, concertino directot: Bach, Pati , Mozart. (Concetts Simfònics al Palau). 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu Fidelio de Beethoven. Dir.: Sebastian Wcigle. 18 h Palau BBC National Orchesb-a of Wales. L. Lottie. piano. Dit:: T. Fischer. (Els Diumenges al Palau). 21 h Palau Orqu. Barroca Zefiro. Alfredo Bernardini, oboè i director. Handel. (Euroconcert). 21 h Liceu Orquestra Simfònica de la Volksoper de Viena. Dir.: Leopold Hager. (Tbercamera). 21.15 h Ate. Barcelonès A. García León. clatinet. A. Aguin-c Barcena. acordió. (Cicle de Música del Segle XX· XXl). 23 MAIG 24 MAIG 25 MAIG 295 Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Nicolau de Figueiredo, clavicèmbai. Dir.: Jord i Casas i Bayer. Haydn. (Palau I00. Música de Cambra). ' _ ~ :;.--: 45 237 CONCERTS 20 h Liceu Fidelio de Beethoven. Oir.: Sebastian Weigle. 21.15 h Ate. Barcelonès Quartet de corda Kayros. Xostakóvitx, Kurtíig, (Cicle de Música del Segle XX-XXI). 27 MAIG 20 h Liceu Fidelio de Beethoven. Dir.: Sebastian \Veigle. 28 MAIG 20 h Liceu Recital Anne Schwanewilms, soprano. Manuel Lange, piano. Debussy. Wolf, Strauss. 29 MAIG 21 h L'Auditori ¡ Temporada OSC. Orfeó Català (dir.: J. Vila). M. Mathéu, soprano. A TobeUa. mezzosopra¡ no. ). Lloyd-Robe1iS, tenor. G. Oskarsson, baix. Dir.: E. Oue. Rodriguez Picó. Beethoven. 30 MAIG 19 h L'Auditori j Temporada OBC. (Segona audició). 20 h Liceu llh L'Auditori l Fide/io de Beethoven. Oir.: Sebastian Weigle. l Temporada OBC. (Tercera audició. Quarta audició, 2 de juny. 2 I h). 18 h Liceu Í Fidelio de Beethoven. Oir.: Scbastian Weigle. (Darrera funció, 2 de juny. 20 h). 19 h L'Auditori 1 Polish Chamber Orchcstra. Oir.: W. Rajski. Beethoven. (Concerts a Barcelona). Paper de Música j Maria Florea Sitjà, violí. Cristian Florea. violoncel. Beethoven, Kodiily, Florea. 26 MAIG 31 MAIG CAPELLADES (ANOIA) 16 MAIG 21 h EMP0RIES (ALT EMPORDÀ) 2 MAIG 19 h Església Sl Martf j Laura Nocchiero. piano. Debussy, Chopin, Rossini, Puccini, Oonizetti. FIGUERES (ALT EMPORDÀ) 3 MAIG 18 h Teatre El Jardf ¡ Don Giovanni de Mozart. Oir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). GIRONA (GIRONU) ~e l Don Gioi'OIIni de Mozart. Oir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). l Orqu. Fil. acional d'Hongria. Dezso Ríinki, piano. Dir.: Zoltan Kocsis. (lbercamera). 19 h Teatre Municipal 20 h Auditori 15 MAIG 21 h Auditori ¡OBC. G. Díaz-jerez, piano. Oir.: Josep Caballé-Domènech. FaUa, Albéniz-Arbós. Ravel. 30 MAIG 19 h Auditori ¡ Cobla Ciutat de Girona. Maitc Mer, soprano. Dk: Marcel Sabaté. 21 h Auditori i Orquestra Simfònica de la Volksoper de Viena. Dir.: Leopold Hager. (lbercamera). 10 MAIG 295 GRANOLLERS (VALLtS ORIENTAL) ¡Cor de Cambra de Granollers. Oir.: josep Vila Jover. ¡Don Giovanni de Mozart. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). 15 MAIG 19 i 20 h Teatre Auditori 17 MAIG 19 h Teatre Auditori 23 MAIG 22 h Teatre Auditori ¡ Cor Infant il Amics dc la Unió. Albert Guinovart, piano. Dir.: Josep Vila Jover. Dir. ¡ convidada: Conxi ta Garcia. Bestiolari d'Albert Guinovart. 31 MAIG 19 h Teatre Auditori j Orq. de Cambra de Granollers. Alina Furman, soprano. Oir.: F. Guillén. Haydn. LLEIDA (SEGRIÀ) 5 MAIG 21 h Teatre Principal l Don Giol'am1i de Mozart. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). 14 MAIG 20 h Aud. E. Granados i OBC. G. Díaz-Jerez, piano. Dir.: Josep Caballé-Domènech, Falla, Albéniz-Arbós. Ravel. 22 MAIG 21 h Aud E. Granados ¡BBC 31 MAIG 19 h Aud E. Granados j Orqu. Simf. Julià Carbonell de les Terres de Lleida. J. Farran, piano. Oir.: A. Reverté. Teatre Fortuny ¡Barbara 1-lendricks, soprano. Love Oerwinger, piano. Winterreise de Schubert. Teatre Municipal ¡Cuarteto del Angel. Tango i passió. Gardel, Troilo, Piazzolla. (Moments Musicals). ational Orchestra of Wales. Louis Lortie, piano. Dir.: Thierry Fischer. REUS (BAIX CAMP) 8 MAIG 21 h ROSES (ALT EMPORDÀ) 17 MAIG 19 h SANT CUGAT DEL VELLtS (VALLU OCCIDENTAL) ; 8 MAIG 21 h Teatre Auditori ¡ Don Giovanni de Mozart. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). TERRASSA (VALLU OCCIDENTAL) 46 238 7 MAIG 20.30 h Centre Cultural 10 MAIG 18 h Centre Cultural 21 MAIG 21 h Centre Cultural i Don Giovanni dc Mozart. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). i Companyia dc dansa Antonio Gades. (Fundació Caixa Terrassa). l BBC National Orchcstra of Wales. L. Lo11ie, piano. Oir.: T. FtSCher. (Fundació Caixa Terrassa). VILADECANS (BAIX LLOBREGAT) 15 MAIG 21 h Atrium i Don Gio•,anni dc Mozart. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). * sancaja Si no és bo per a tu, no és bo per a nosaltres. DE CAIXA CATALUNYA dóna suport a la programació de El Palau de la Música Catalana