Revista Musical Catalana. Núm. 297 - 298 Juliol - Agost 2009
Editorial: Canvi de rumb en la programació musical estival / PANORAMA Festival Grec de Barcelona 2009. RRMC / Temporada Ibercamera 2009-2010. RRMC / Festival de Torroella de Montgrí 2009. RRMC / Festivals de la Seu d'Urgell, Cap Roig, el Vendrell, Sitges, Schubertíada de Vilabertran, Sant Fruitós de Bages. RRMC, Albert Solé i Mercedes Conde Pons / La promesa de la música. Mercedes Conde Pons / Dietari d'un crític en exedència. Casas & Bayer. Antoni Batista / Mikrokosmos: Festivals. Pere Artís / Apunt: L'OBC celebra el triplet. Tamino / Ars Subtilior: Casal Rock. Xavier Chavarria / Del seu affm.: Sr. Ricardo Szwarcer. Jaume Comellas / Impromptu: Teatralitzar la música. Francesc Taverna-Bech / Tangents: Un gran segon cast. Jordi Maluquer / Cobla: El nom que fa (o no) la cosa. Josep Pasqual / Reflexió sobre el canvi de titular a l'OBC. Jaume Comellas / A propòsit de... Lluís Cabrera. Albert Torrens / Realitat i promeses. Girona amb els joves intèrprets. Josep Jofré / Ho han dit, ho han escrit... / Crítiques: Mercedes Conde Pons, Jaume Comellas, Josep Barcons, Lluís Trullén, F. Taverna-Bech i Xavier Chavarria / TEMA Els instruments tradicionals. La docència dels instruments tradicionals a examen / De culleraires a graduats. Estudiar instruments de cobla, ahir i avui. Anna Costal / La música tradicional entra a les aules. Núria Peláez / MUSICALIA Iñaki Alberdi. Ens descobreix els secrets de l'acordió. Albert Torrens / El mes de juliol-agost, a l'abast. Ainhoa Arteta i Ángel Corella. Jaume Comellas / L'ombra allargada de... Manel Cabero / Paper d'assaig. Bach i l'emoció. Narcís Comadira / Llibres. Discos. / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
R!VISTA MUSIC Goerne La Fura Iftaki AJberdi i el Quartet Casals dels Baus a a Vilabertran Ibercamera 2009-10 vrrtposism~, de IacordiO CAJA MADRID FUNDACION E:drclón a cargo dl' LUIS Robledo, Tes s Knighton, Crl~tína Borde~ s y Juan José larreras. Madrid, 2000 hansc.ripclón del manuscrita a carga de Alvaro Tor rente Transcripdón del tex la de Pedra Calderón de la Barca d carga de Esther Borrego y Raíaellafrd, Madrid, 2001 Edlclón completa a wrgo de Juan CarlosAsensro. Madrrd, 2001 OlRI\S P.UBl I CACIO~J <; Vlllanciros rle Corselli Edlc1òn d c.1roo d!' Alvaro Torrente 'vlddríd, 2002 Edrccón a cJrgo de Pablo Rodrfgut>z. Madrid, 2003 •• Da!dow), lean (ed.) Polifonia tnedlta de Morales y Guerrera Edlr.rón a carc¡o de Mrc.hael Noone Madrid. .2003 Edicrón. notas y un ensayo previo a t:argo de Alfonso de Vic._ente M~ Fdi•:iòn .1 carc¡0 d<> Andrés (Pa Madrid 7008 fr<Jducción de Luis Gago Musica dt> Jose de Nebra y texto de Calderón de la Barca I:dit rón a cena o de l uls Antonio Gonzalez v Esther Borrego. Madrrd 2008 Mus:ca de Domen leo Scarlattr Edtcr6n el cergo d€' Dinko Fabrrs Madrrd 2008 Mus1ca de Joseph erxidor Edrc:On a Ccl'CJO de Miquel Srmarro.'v\adnd 2009 MUS•Cd de Antonío Rodrfguez de Hita Edicton t1 cargo de Albert Recasens. Madrrd 2009 Distrlbuye: Edicron c1 carga de Juvler Ma rin U ldrclón a carqo dl:' Pilar Tomas 2801 S Madrid (Espafm) 94 41 · Fax ~34 91 543 94 74 Bla~co de> C..aray, 47 Te!f + H 91 e;.;~ ~~~~ i i!ll.l@Eah•· u • HI!&J;i.&fAA!IIiiA ReVISTA MUSICAL CATALANA ari 4a ÈPOCA EDITORIAL PANORAMA RMC Fèlix Millet (president), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CoNSELL DE DIRECCIÓ: Jaume Comellas (director), Pere Artls (editor), Lluís Millet (director musical) i Montserrat Urpí (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. CONSELl EDITORIAL: ANY XXVI NÚM. 297-298 Canvi de rumb en Ja programació musical es li val 5 Festival Gr ec de Barcelona 2009 6 per RRí\tlC ----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------8 9 11 '/ EL TRIO JARRETT, PEACOCK I DEJOHNETTE AL FESTIVAL DE BARCELONA GREC 2009 Temporada Ibercamera 2009-20 10 perRRMC Festival d e Ton·oella d e Montgrí 2009 perRRMC Festivals de la Seu d'Urgell, Cap Roig, el Vendrell, Sitges, Scbuberüada de Vtlabert:ran, Sant Fl'ttilós de Bages per RRMC, Albert Solé i Mercedes Concle Pons 14 La promesa d e la música per Mercedes Conde Pons ----------------------------------------------------------------------------------------------------------------·-----Dietad d'w1 crltic en excedència. Casas & Bayer. per Antoni Batista 15 MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE REDACCIÓ: Teresa Martínez. PuBUCITAT: Gestac Indústria, 13, pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 Afe: molist@gestac.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: SADE DIPÒSIT LEGAL: B-34.432/83 ISSN: 1887·2980 Col•LABOREN EN AQUEST NÚMERO: Pere Artís, Josep Barcons Palau, Antoni Batista, Xavier Chavarria, Narcís Comadira, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Anna Costal, Josep Crivillé i Bargalló, Josep Jofré, Jordi Maluquer, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Núria Pelaez, Albert Solé, Tamino, Francesc Taverna-Bech, Albert Terrens i Lluís Trullén. 16 17 Mikrokosmos: Festiva ls per Pere A rtfs 18 Del seu alfm.: Sr. llica1·do Szwarcer per Jaume Comellas Impromptu: Teatralilzar Ja música per Francesc Taverna-Bech 19 Tan gents: Un gran segon cast per .Jordi i\lfa.luquer Cobla: El nom que fa (o no) la cosa per .Josep Pasqual 21 Reflexió sobre el canvi de tiluJar a l'O BC per J. Comellas 22 A propòsil de. .. Lluis Cabr era per A lbert 'Tbrrens Apunt: UOBC celebra el "triplet" per Ta.mino A.I·s Subtilior. Casal Rodi per Xavier Chava.rria ReaUtat i promeses. Girona amb els joves intèrprets per .Josep .Jofré 24 Ho han dit, h o han escrit .. .. ------------------------------------------------------------------------------------------------------------------·----- 26 Els insu·umeo ts tradicionals. La docència dels instruments IJ'adiciona ls a examen TEMA MUSICALIA Crítiques per Lluis Trullén, Josep Barco ns Palau, Mercedes Conde Pons, Francesc Tavern.a.-Bech, .Jaume Comella.s i Xavier Cha.varria 34 De cullera1·ires a graduats. Estudiar instrumen ts d e cobJa, ahir i avui per Anna Costal 35 La música tradicional entra a les a ules per N úria. Peldez 37 lñaki Alberdi. Ens descobreix els secrets de l'acordió per A lbert 1brrens 0 El mes de juliol-agost, a l'abast. Ainhoa AJ"teta i Angel Corella per Jaume Comella.s 4 -----------------------------··········----------------------------------------------------···························-· A1 ~ Uombra allargada de. .. Man eJ Cabero per A lbert Torrens A -A Paper d'assaig. Bach i l'emoció '-tV per Narcls Comadira 44 Llibres. Discos. Música en creu ad a. Sidokus.com per Eduard V. Patsi Revista de I'ESMUC, pàgines centrals 3 291 Concerts Simfònics XIV Tompo<oda 2009 . 2010 - PAlAU MÚSICA CATAl.AJ'.IA al Palau l•Ot ORQUESTRA SIMFÒNICA DEL VALLfl:S RUBÉ.N GIMENO, director tilular JORDI GODALL, artista resident Un nou horitzó Alexandra SO<Jmm, violi Rubén Gimeno, díreclor B. Cosablancaa: lnlrada sobre el nom de DaU L von Beethoven: Coooetl per a violi I orquestra en Re major, op. 61 D. Xostak6vltx! Simfonia nún. 9, en Ml bemoll major, op. 10 2DouallCD. 3d'ocllbude2009,19h Pasión Vega Pasión llega. veu RuWn Gmeno, director M. de Fala: 8 amcrtn;x lx*t (súlej M. de Falla: la vida breYe: danla espoi\ola (wrsi6 de Olapeierj Paslón Vega: Temes de •Grac:ias a la Yldo' l altres èxils 3 OlooiJbto. 21 de novembre de2009, t9 h Cartes d'amor Mlrei<!Uco.violl El Vell "Nou Món" Mestres Catalans Joaqufn Rlquelme, viola Pablo Gorozaloz. dltector Salvador Btotons, clirec1or Vostltd Slímkus. plano _..._ ... c.ncon,..,..een.~ Oberbn Sapn!sa F. A. HoH~stor. Conoefl per a viola en Re major A. Dvoník: Simfonia núm. 9, en Ml menor, op. 95, "Del Nou Món" Jordi Godall, rwradoc Manuol Hon'lllndoz Silva, dlrectoc H. Vllamanyà: Els gnoms de la Maladeta E. Grieg: Conoert per a plano i orquestro, en Mi menor, op. 16 J . Garreta: Las illes Medes R. Lamote de Grignon: Fantasia sobre lomos do Sorrnno Ober1\JI'9 So<presa F. Mondelssohn: Concert per a vloU 1<>~quostra on Ml menor, op. 64 F. Mendel$sohn: Simfonia nún. 4, en La Major. op. 90, "Italiana• 6 Oiooabte.30dogenerde20tO,t9h 9 OlsoabiD, 29 do molg do 2010, 19 h 24 Variacions Diabòliques "Coartada" Beethoven Br\n) Vlahel<. piMe) o..1o Moma, clannet p....-...c.nc....- -...,.... c.nc.... "S""""'""""" 20011! dlt~Ac:.dWW~ Festival de Valsos i Danses FUlên Gimeno. <lreclor David Gimenaz Carreras. director Jalme Manin, director s. Rakhmininov:-- un tema de Pagannl L van Beethoven:~ rún. 3, en Mi bemol major. op.55, "H<!!ooca" H. llef1io<: Mania hongaresa O. Nicolal: Las alegms <XlfTla1lS de Wondsot fobetl\n) c. Saint-Sains: Dawlsa macabra, op. -40 LAndetson:SielghL Andenlon:: Song olthe Bels Johann Strauss 11: 8 OOt6 gimno (obert\r.l) Josef Strauss: La prova de foc (po4ca lrancesaJ s- CzMJas. mUsica del Johonn ballet de r0pe1a (El cavaller Pazman) J . lannor: Tamnlel Gaiopp, op. 125 Johann Strauss: Las mil i una nits (vels) Preua dels obon•"""'IJI: do 125 a 424 € Proua dtloo enlmdos· o portlr de 12 € Vende d'obonomonts: dol25dejunyol7 do juliol vtndo d'entrade!l: a partir del 13 do jutlol Obertura Solptesa C. M. _, Weber. Concert pera clarinet rún.l. en fa mener, op. 26 L van lleethoven: Smfcnia rún. 4. en So bemol major. op. so 10 llloAbto. 12doJl"')'dé2010, 19h 7 Olssallca,13de-do2010, 19h Trombogeria West Side Story Christlan lildberg. trombó i director Roelo lgnaclo. soprano Jotge de Le6n. tenor Ram6n Ribalta I 8 Teatnl del Sol, Obe<tura Sorpresa ~~.narmdor C. Undberg: Helil<on Wasp J . Sibelius: Simfonia núm. 5, en Ml bemol major, op. 82 Rubén Gimeno. director L Bemstein: 'M!s1 Sida St01y. seleccí6 Atot!-~ ~ ,........ tm~ ~~:r~:'! ".. 'iiñ1 fòn~ca =.... At!ftllt.ooHitw:oclóO.: 0 S ..-.. EDITORIAL embranzida de sensibilitat per la cultura que va desvetllar la constitució dels ajuntaments democràtics, va provocar que a l'estiu la geografia catalana es veiés esquitxada amb força densitat per una munió de festivals de música que s'escampaven especialment a poblacions amb tradició ja fos turística o d'estiueig consolidat. Sovint acompanyats de l'epígraf provincianament impactant d'"inten1acional", en molts casos aquestes manifestacions constituïen les úniques i solitàries oportunitats per als seus destinataris -ja fossin forasters o propis dels respectius llocs-, de gaudir de música dita clàssica. Perquè de fet aquests cicles oferien de manera gairebé absoluta només aquesta branca del nostre art. Una altra cosa és que el nivell qualitatiu de totes les propostes sempre fos del tot satisfactori. En tot cas, alguns d'aquests festivals havien aconseguit una permanència i un solatge que els atorgava una concreta personalitat i un lloc al sol del panorama musical del país. Ja sigui per l'exhauriment de les fonts subvencionadores institucionals del nivell que fossin, ja sigui perquè la manca de criteri programador havia menat a respostes d'espectadors progressivament insatisfactòries i/o per altres motius, darrerament es venia observant com s'esclaria aquella escampadissa de festivals amb la desaparició d'una part dels menys consolidats, l'afebliment d'algun d'aquests i sovint el canvi de rumb perceptible d'altres. l en aquest sentit, hom remarca com en el curs de pocs anys esclarissament quantitatiu i canvi de rumb i d'orientació de continguts ha menat a una nova realitat que és la que ara domina i que recolza en la insu bstancialització deliberada de l'oferta. D'aquesta manera, la música de tall popular, circumscrita abans a les manifestacions festivolúdiques com les festes majors, ara regna de manera superlativa sobre aquell mapa al qual ens referíem abans. El recurs fàcil a noms encimbellats mediàticament - ben al marge de la seva vàlua artística estricta- s'ha convertit en llei que ho domina i abasta tot, sota el gran paraigua de la cultura de la banalitat dominant, que com a tal, a més resulta també rendible políticament: que en això s'explica i no poc, el canvi de rumb que acabem de dibuixar. Canvi de rumb en la programació musical estival 5 293 PANORAMA FESTIVAL GREC DE BARCELONA 2009 El Grec acull una important oferta musical Una vjntena l1arga de propostes individuals, més sen gles cicles propis al MACBA, Fu ndació Miró i CaixaForurn, uJ tra un espectacle de sarsuela, demostren l'atenció tan acusada que el Gr ec 09 atorga a la programació m usical. I per RRMC a varietat de gèneres i de tipologies dc propostes presideix aquest enfilall dc manifestadons, ja que hi ha des d'una versió sui ge11eris de La j7auta màgica dc Mozart a cura de I'Orcheslra di Piaz7..<1 Vittorio -que en l'edició de l'any passat va causar un autèntic impacte-, a presències del món pop tan destacades com les de Kcith Jarret acompanyat per Gary Peacock i Jack De)ohnette. o bé. en el terreny de l'excel·lència culta, el programa que amb el títol de "Mare ostrum: espai de diàleg i diversitat" oferirà llespèrion XXI i Jordi Savall amb la veu dc la soprano Montserrat Figueras. en la línia habitual dc programes integradors de diversos àmbits culturals. En aquest aplec variat. que s'installarà majoritàriament al Grec. però també a la plaça del Rei. L'Auditori i un nou espai al mateix recinte mare del Festival, el Mirador del Grec, hom podrà gaudir d'una proposta original de la Coral Cantiga dirigida per Josep Prats. amb el títol dc "Schubert a la fresca", que acollirà duets. quartets i cors d'aquest compositor interpretats per la Coral i solistes vocals, amb acompanyament de guitarra i piano. Una manifestació que pol resultar impactant és la titulada Datamatics (ver. 2.0) obra dc Ryoji lkeda. que uneix música electrònica i audiovisual. En el si d'una presència important de manifestacions italianes -molt perceptible en la parccl·la teatral-. cal esmentar el can- L 6 294 VINICIO CAPOSSELA "Schubert a la, fresca" es una proposta original de la Coral Cantiga. tautor transalpí Vinicio Capossela. La proximitat cultural més nostra la representaran -Cantiga a part-, per una banda un concert amb temes de sarsuela a cura de la Banda Municipal de Barcelona dirigida pel seu titular, Salvador Brotons, amb les veus de la soprano Marta Mathéu i del tenor Salvador Carbó. I també, o especialment, el que orerirà la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona dirigida per un notable expert en música contemporània, Nacho de Paz, amb un programa especialment vinculat a la composició estèticament més avançada. Una proposta curiosa serà la que oferirà l'O BC a L'Auditori dirigida per Virgínia Martínez amb la versió d'El carnaval dels animals i Pere i el llop amb l'animació de la companyia Kamchàtka; espectacle obert a tots els tipus de públic. Encara que situada a la programació en l'apartat teatral, cal refermar la importància de la incursió de josep Pasqual en la dramatúrgia de sarsuela amb la versió del doble programa La viejecila i Chateaux Margaux de Manue l Fernandez Caballero, amb d irecció musical de Miquel Ortega. És una coproducció del Grec i del Teatro Arriaga de Bilbao. rilogia sobre la Divina comèdia, plat fort de la programació teatral. La trilogia formada per fn[erno, Purgatorio, Paradiso inspirada en la Divina comèdia de Dante Alighieri, creada per Romeo Castellucci, constitueix la proposta estrella T PANORAMA PURGA TOR/O (DIVINA COMEDIA) d'una programació teatral molt intensa, amb una forta presència de la dramatúrgia italiana. tal com s'ha apuntat abans. Serà ofert en tres espais: Teatre Grec, Sala Puigserver i La Capella. És un gran espectacle de Festival, sense paraules, obra d'un dels genis de l'escena europea moderna. Un altre plat fort serà la presència del mític Piccolo Teatre di Milana amb una producció que signa un altre nom així mateix mític. Luca Ronconi, sobre laconeguda obra Somni d'una nit d'estiu de Wi ll iam Shakespeare. Sense moure'ns de la dramatúrgia italiana, Pippo Delbono presenta una proposta basada en la realitat actual, am b el títol de La Menzogna. El recent Premi a la Nova Realitat Teatral Europea avala aquest creador. Una altra companyia important: el Tea tro Stabile del Veneto porta una revisió. o contrarevisió. del mite de Casanova amb el títol dc Lei, Cinque storie per Casa nova, amb un repartiment totalment femení. La grandíssima actriu francesa Jeanne Morca u torna al Grec, força anys després de la seva impressionant Celestina. interpretant un espectacle molt ambiciós basat en l'obra La guerra dels jueus dc josep Flavi. El títol de l'espectacle és La guerra dels jïlls de la llum contra els jïlls de les tenebres. La dramatúrgia és d'Amos Gitai, un prestigiós nom del teatre israelià, i es tracta de la primera coproducció del Grec amb els festivals d'Avinyó, Atenes i lstanbul, en e l marc dc la xarxa Kadmos. espai de treball comú i d'entesa entre els quatre festivals de Ics arts escèniques mediterranis. Es tracta d'un precedent que és previsible que resulti molt important per al futur del Grec. L'espectacle s'oferirà subtitulat en català. Un nom de pes de la dramatúrgia francesa, ben conegut a casa nostra. Geor~es Lavaudant, portarà una visió d'Edip en traducció al castellà dc jorge Mendoza. També en castellà serà el muntatge que oferirà Calixte Bieito de Don Carlos en versió dc la seva companyia del Romea. La dramatúrgia catalana també lé un paper visible en una programació variada que d'entrada poua en tres escriptors reconeguts tanmateix en propostes al marge de textos teatrals. Es tracta de Vinyoli, Josep Pla. en una versió teatral del seu text memorialista f / quadern gris i josep Maria dc Sagarra, de qui es recrearà La ruta blava, un text també de caràcter memorialístic. !figènia és el títol d'un espectacle de característiques insòlites, ja que sobre la base d'aquest referent literari clàssic. revisat per }ordi Coca, serà interpretat per la companyia Marduix Titelles que comanden )ordi Pujol i Joana Clusellas, amb un trio d'actors i dos narradors. S'oferirà a l'Espai Lliure. Una obra definitòria del moviment Uoferta de ballet és presidida per una faceta eminenment contemporània. EONNAGATA anglès angry young men -homes colèrics-. Look Back in Anger. dóna peu a un muntatge que dirigirà Marc Martínez amb el títol d 'Stokolm, the new Loock Back in Anger. el qual sïnstal·larà al Teatre Borràs. ylvie Guillem en la programació de balet. La contemporaneïtat en S diverses facetes presideix les nou propostes de ballet que barreja espectacles de companyies ca ta lanes i foranes. La presència de la ballarina Sylvie Guillem - destacada membre de la trouppe de Maurice Béjart durant força anys- amb un espectacle concebut per ella mateixa i per Robert Lepage i Russell Maliphant, constitueix amb tota seguretat el punt cimer del conjunt dc l'oferta. S'instal·laran alT C. Amb el títol d'Eonnagata. aquest espectacle transcendeix els límits propis del ballet. De fora vindran també la companyia italiana Virgilio Sieni amb un espectacle basat en el poema de Lucreci De renun natura; la Company Randem Dance oferirà Entity amb coreografia dc Wayne McGregor. El ballet més desenfadat i vital serà presentat per la Companyia Grupo da Rua procedent del Brasil. IT Dansa. companyia formada per joves ballarins de l'òrbita de l'Institut del Teatre, oferirà una coreografia de liri Kylian, com és ben sabut un referent de la creació del ballet contemporani , mentre que Andrés C01·chero i Rosa Muñoz, dos incansables representants dc la creació del ballet català. oferiran un espectacle que poua en l'obra poètica dc Feliu Formosa. A part cal recordar els Dies de Dansa que sc situa en el si del XV III Festival Internacional de Dansa en Paisatges Urbans. que omplirà de ballet les ciutats de Barcelona, Mataró, Sitges i Sabadell. ~e 297-298 7 295 'PANOR AMA TEMPORADA IBERCAMERA 2009 -2010 La Fura dels Baus posa espectacle a 'Carmina Burana' El mun tatge que crearà La Fura dels Baus de Carmina Burana, amb con cepte artistic i escenog rafia d'un dels seus màxims represen tants, Carlus Padrissa, constitueix una m an jfestadó , sobre el paper, impacta nt, que per força dóna un segell especial a la programació del cicle l bercame ra de la pròxima tempora da. per RRMC ncara que en el pla estrictament musical hi hagi propostes de més transcendència. entre les quals el debut a Barcelona de la pianista japonesa Mitsuko Uchida. Aquest t.:iclc. que ara superarà el pas dc Ics vint-i-cinc temporades -pas acabat de celebrar-, compta amb un important paper de programació simfònica i simfonicoco ral. que comprèn vuit dels onze programes -cinc simfònics, gairebé Lots ells amb presència de destacats solistes instrumenta ls, i tres simfonicocoral s. Els altres tres concerts són de piano, dos amb solistes individuals i un del duo format per Martha Argerich i Nclson Frcirc. Carmina Bura na , muntatge escenogràfic a part. s'instal·larà a L'Auditori i serà servit musica lment per l'Orquesta Sinfónica de Castilla y León i I'Orfeón Pamplonés sota la direcció d'AIejandro Posada. Serà un concert fora d'abonament que s'oferirà el dia 17 de desembre. En tot cas. els plats més fort s simfònics seran Ics actuacions de l'Orquestra Simfònica del Teatre Mariinski amb el seu ti!ular. Valeri Gergiev, que acompanyarà la jove violoncel·lista Marie-Eiisabeth Heckcr en el poc habitual Concert número I de Xostakóvitx. i completant el programa Quadres d'una exposició dc Mussorgski en la coneguda orquestració de Maurice Ravel. L'altre plat fort el constitueix el concert que oferirà la Filharmònica Txeca, un dels grans conjunts europeus, di ligida per una batuta de l'envergadura d'EIiahu lnbal, amb la Desena de Mahler. El director castellà Rafael Frühbeck de Burgos dirigirà la Filham1ònica de Dresden, una fotmació de gran solidesa, en un programa en el qual destaca Noches en los jardines de Esparia, que tindrà com a solista Josep Colom. El concert de la Simfònica de Bamberg comptarà amb l'aJ.Iicient especial de l'actuació del violinista Serguei Khat- E 8 296 ELIAHUINBAL MITSUKO UCHIDA xatrian, que interpretarà el Concert per a violí de Beethoven. L'English Chamber Orchestra torna a Barcelona després de força anys d'absència, acompanyant una de les més destacades violinistes joves, Vivianne Hagner, que interpretarà el Concert per a violí número 4 de Mozart, en un programa completat per la Simfonia número I de Beethoven. En la parcel·la simfonicocoral, ultra l'esmentada versió de Carmina Burana. destaca una obra poc programada. la Simfonia Cantata número 2, "Cant de lloança" dc Mendelssohn. que serà oferta per un equip de gran solvència que integren l'Staatskapelle de Dresden i l'Orfeón Donostiarra diTigits per Leopold Hager. L'apartat el completa la versió de la Missa de la Coronació de Mozart i el Gloria de Vivaldi, interpretats pels DeutscheKammcrvirtuosen, el Cor de Nens de Windsbach i la direcció de Karl-Friedrich Berínger. El debut a Barcelona de la pianista ja- ponesa Mitsuko Uchida, un dels protagonistes dels grans cicles de concerts internacionals, constitueix, tal com s'ha indicat abans, una de les propostes més interessant s del cicle; interpretarà un programa format per obres de Mozart, Berg, Beethoven i Schumann. Alhora. el violinista rus Aleksei Volodin -no cal presentar-lo, per conegut a casa nostra- homenatjarà Chopin amb un programa monogràfic. I Manha Argerich, darrerament força activa en aquest cicle, compartirà amb el pianista brasiler Nelson Freire un programa en què emergeixen les Danses simfòniques per a dos pianos de Rakhmàninov i el Concertino per a dos pianos de Xostakóvitx. acompanyats per les Variacions sobre un tema de Haydn de Brahms, el Gra nd Rondeau en La major dc Schubert i cloent el programa la versió de La va/se de Ravel. El conjunt de la programació es repartirà entre L'Auditori i el Palau de la Música. Noms coneguts al VIII Cicle de Cambra l cicle de cambra es toma a concentrar en tTes únics concerts que s'oferiran al Palau de la Música amb noms ja coneguts. El pianista italià CianIuca Cascioli l'iniciarà amb el seu trio amb un programa que inclou una obra pròpia i també sengles trios de Schumann i Beethoven. Posteriorment hi actuarà el Pavel Haas Quartet, que ho ha fet la temporada que acaba, amb un programa Schubert, Beethoven i Xostakóvit.x. Finalment, la violoncel-Lista Marie-Elisabeth Hecker, que acaba de debutar en concert simfònic a lbercamera, en aquesta nova ocasió farà duo amb el pianista Martin Helmchen amb un programa integrat totahnent per obres de Beethoven. E PANORAMA FESTIVAL DE TORROELLA DE MONTGRÍ 2009 Núria Rial, artista convidada del Festival Les tres actuacion s de la jove i excel-lent soprano cata.lana Núria Rial en qualita t d'artista convidad a con stitueixen un dels elements més destacabl es de la programa ció deJ 29è Festival de Música de Torroella de :Montgrí. per RRMC na vegada més aques ta manifestació ofereix una proposta amb un clar contingut musical culte, amb una atenció particularitza da a la música antiga. En aquest sentit, d'antuvi la feliç tria de l'esmentada cantant. una gran especialista en aquesta branca, constitueix una mena de carta dc presentació. Els tres concerts e n els quals ha d' inte rven ir permetran gaudir no solament de les seves excel·lències interpretatives, sinó també d'unes programacion s atractives. El primer serà amb el conjunt Barbara Fortuna - quartet vocal-, la cantant Lucilla Galeazzi i el conjunt L'Arpegiata dirigits per Christina Pluhar i un programa que combina música de tradició popular amb obres de compositors del segle XVII. El segon serà acompa nyada per l'Acadèmia 1750-0rquest ra Històrica del Festival de Torroella dirigits per Paul Goodwin amb un progra ma d 'àries i duos de Handel. En aquest concert, hi intervindrà la mezzosoprano lleidatana Marta Infante, un nom jove emergent, oferint diferents à ries i duos d'òpe res del composito r, com Alcina, Rodelinda, Ariodante, Giulio Cesare, Amadigi, etcètera. I finalment la tercera aparició serà amb el Ricercar Consort, que dirigeix Philippe Pierlot, amb el contratenor basc Ca rlos Mena. També a l'àmbit de Ja música antiga correspon el concert que en homenatge a Ernest Lluch - un gran aimant del gène re-, oferirà l'Ensemble Zefiro que dirigeix l'oboista Alfredo Bcrnardini, dedicat a obra dels germans joan Baptista i Manuel Pla, actius al segle XVIII, que han passat a la història com a grans virtuosos de l'oboè i alhora compositors pe r a aquest instrument. La música antiga serà protagonista també de la nova producció de l'esme ntada Acadèmia 1750, que comme- U RM-C 297-298 ALFREDO BERNARDINI NÚRIA RIAL BENET CASABLANCAS morarà el 250 aniversari de la mort de Handel. El concert compta amb l'atractiu afegit de la interpre tació d'una composició recentme nt descoberta a Txèquia. el Concert en Do major per a oboè, dues trompes. cordes i baix continu. En un canvi de registre diametral , se situa l'estrena del Quartet per a cordes número 3 de Benet Casablancas, encàrrec del Fes tival , a cura del Quartet Arditi, en un programa que també inclo urà obres de Beethoven. Béla Bartók i Ravel. El concertisme simfò nic serà servit per la Czech National Symphony Orchestra, primer amb un programa netament eslau, amb el Concert per a violoncel i la Simfonia del Nou Món de Dvora k, i el segon acompanyan t la projecció del film El cuirassat Potemki11 de Serguei Eisenstein amb la interpretació d'u na suite fo rmada pe r alguns dels moviments més impo rtan ts dc les quinze simfonies compostes per Xostakóvitx entre 1925 i 1971. L'altra aportació simfònica serà la de la Danubia Orchestra Obuda dirigida per Alexis Soriano e n un progra ma en el qual s'oferirà la composició Elnoveno dia de la creación del composito r local d'adopció, Eduardo Rincón. ambé e n el camp dc la música clàssica intervindran el pianista Boris Bereszovski i la soprano Katarina jovanovic en sengles recitals de clar contingut corresponent a llurs especialitats: música pianística 1ussa en el primer i lied d'Strauss i Mompou i à ries d'òperes dc Verdi en el cas dc la soprano. Capítol a part. per Ja seva gran categoria i també per la fidelitat al Festival. suposa el concert de cloenda a cura de Joaquín Ac húca rro. T 9_ __ 297 PANORAMA FESTIVAL DE LA SEU D'URGELL JOAN BRUDIEU 2009 FESTIVAL CAP ROIG 2009 El recital de Raiinon, concertisine orquestral i l'iinpuls a joves intèrprets, notes rellevants Constel·lació defi~es del 'show business' internacional El recital que oferirà Raimon el dia 26 d'agost al Claustre de la Catedral de la Seu d'Urgell i el concert de la Filharmonia de Cambra de Barcelona dirigida per Josep Maria SaureL constitueixen les notes més destacades de la programació del Festival Internacional de Música Joan Brudieu, que viurà la seva 34a edició, promogut per l'AjuntamenLd'aquesta ciutat. per RRMC na altra fita destacada és la pre,sència d~ j~ve~ i destacats mterprets -¡a srgu1 actuant en solitari o en conjunts-, que per·met gaudir d'interpretacions que uneixen un elevat nivell d'exigència i qualitat a la frescor i cd teris aggiomats. El Festival és dirigit artísticament per Josep Maria Sauret i cerca la implicació de la societat que l'acull, tot oferint una proposta variada, oberta a interessos musicals diver·sos, i ampliant-se també a manifestacions complementàries com són les Trobades amb Artistes, amb les quals els estudiants de música de la comarca podran compartir inquietuds amb Kai Glcusteen, Catherine Ordronneau, Albert Guinovart i el mateix Sauret. I en aquest aspecte també resulta interessant el fet que la Filharmonia de Cambra de Barcelona serà resident a la Seu d'Urgell, amb tot el que significa de projecció sinergètica. En total, el Festival oferirà sis concerts, que es desenrotllaran entre el 15 de juliol i el 26 d'agost, quatre a la Sala Sant Domènec i dos al Claustre de la Catedral. L'obrirà el duo format pel violinista Kai Gleusteen, concertino de l'Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu, acompanyat per la pian is ta Catherine Ordronncau. Posteriorment hom hi oferirà una proposta d'un encant especial, amb la versió de l'obra El bestiolari, una cantata composta per Albert Guinovart basada en una part del poemari El bestiolari de la Clara de Miquel Desclot. Serà interpretat pel Cor Infantil Amics de la Unió U de Granollers, que dirigeix josep Vila i jover, conjunt d'un nivell de qualitat notable entre els de la seva branca. Albert Guinovart farà l'acompanyament de piano. Amb l'actuació del Trio Concor·diae, premi del Concurs Paper de Música de Capellades, comença el capítol de presència de joves intèrprets. Es n·acta d'un conjunt avalat per ser deixeble del prestigiós Insti tu to de Música de Cama ra de Madrid i entre altres professors compten amb noms tan importants com Ral f Gothoni, Bruna Canina i Eldar Ncbolsín - una dels membres n'és germana. El punt àlgid del Festival serà sens dubte el concert de l'esmentada Orquestra Filharmonia de Cambra de Barcelona, fOtmada per destacats components de les millors simfòniques catalanes - OBC i Liceu. Dirigida per josep Maria Sauret, oferirà un programa molt atractiu format per obres tan conegudes com la Serenata de cordes de Txaikovskí, el conegudíssim "Adagietto" de la Simfonia número 5 de Mahler, aquest monument d'exquisidesa que és Vistes al mar de Toldrà i finalment el Concert per a flauta i orquestra de Cari Philippe Emmanuel Bach, en interpretació solista del jove Gustavo Vi llegas, premiat recentment a El Primer Palau. Ja al Claustre de la Catedral. hi actuarà el Galanta Quartet dc clarinets, format per quatre clarinetistes canaris, tots ells professors dels conservatoris d'aquell arxipèlag. Finalment, tal com s'ha dit, Raimon clourà el Festival en una presència que per força desvetllarà grans expectatives. per RRMC E l Festival de Cap Roig promogut per la Fundació Caixa de G irona. novament ofereix una programació farcida de grans noms del gran món de l'espectacle internaciona l, i també una força vistent presència de catalans. Obviant gairebé del tot la parcel·la clàssica. al llarg de les vint-i-dues propostes es presenta un ventall de noms de gran projecció que abasten bàsicament els gèneres d'origen anglosaxó -pop, rock, jazz, funky, balada- i també Cançó. catalana i castellana. La parcel· la clàssica es redueix al recital que oferiran el tenor josep Can·eras i la soprano Isabel Rey acompanyats per l'Orquestra Simfònica del Vallès dirigits per David Giménez Caneras. I en part, i al marge de la música, la gala de baUet clàssic, o en aquest cas neoclàssic que oferiran un aplec de setze ptimeres espases del Ballet de l'Òpera de París. Raimon i Marina Rossell, aquesta acompanyada per convidats encara per triar, defensaran la par·cel·la de la Cançó catalana, i Paco Ibañez, escortat per Sílvia Pérez, faran el mateix pel que fa a la cançó de contingut en castellà. La Locomotora Negra amb la Coral Sant jordi, solistes vocals i l'actriu Carme Sansa. oferiran la cantata laica He mirat aquesta terra confegida per Ricard Cili sobre poemes de Salvador Espriu que recentment es va oferir en el Festival del MiHenni al Palau de la Música amb un notable èxit. El veterà crooner canadenc Leonard Cohen, que clourà el Festival el dia LS d'agost, constitueix sens dubte la figura més destacada d'una programació que compta amb altres noms com )ulio Tglesias, que oferirà dos recitals; Miguel Bosé, que obre el Festival el dia 5 de juliol; Michael Bolton, el conjunt UB40, el grup Facto Delafé -que tindrà com a teloners els catalans Mazoni-, Anastacia, el grup de funky Chic, Jamie Cullum - jazz fusió-, el veteraníssim Raphael (a les envistes del seu adéu definitiu de l'escena), la ballarina Sara Baras, )ames Taylor, Luz Casal i el gaiter de fama intemacional Carles Núñez. Són noms que per omplir constantment els mitjans de comunicació i, per tant, per la seva projecció, no necessiten ser ponderats. 11 299 PANORAMA FESTIVAL PAU CASALS DEL VENDRELL 2009 Potenciar el repertori de violoncel per ALBERT SOLÉ eguintla tònica dels darrers anys, el Festival continua amb la seva !mia de potenciar el repertori per a violoncel, i al hom mantenir un equilibri entre uns intèrprets molt reconeguts en els cin:uits de música internacionals, amb uns altres que sense tenir tant de renom sí que presenten un nivell interpretatiu d'all nivell que no desmereix gens el resultat global final, tal com s'ha pogut veure en les darreres edicions. El Festival començarà el dia li de juliol i es tancarà el 29 d'agost amb un contingut total de 14 concerts. El CeIlo Duello, amb W. Emanucl Schmidt i J. Peter Maintz, violonccl·listcs, seran els encarregats del concert inaugural, en què no faltarà una suite de Bach per a violoncel, concretament la número 3, que interpretarà un dels dos instrumentistes. El 18 de juliol. el pianista Lluís Grané oferirà un repertori totalment destinat a Isaac Albéniz, en el centenari de la seva mort. El dia 23 hi haurà el tradicional concert de cobla amb la Principal del Llobregat amb un repertori gens convencional, en què sobre- S MARIA JOAO PIRES surten algunes adaptacions de músiques que no són freqüents en la cobla, a més d'altres compositors com joaquim Se11·a o del mateix director. Esteve Molera. El dia 30 dc juliol, una altra formació catalana, l'Orquestra de Cambra de Granollers i el Trio Kandinsky oferiran el triple concert de Beethoven. El dia I d'agost hi haurà l'orquestra invitada permanentment al Festiva l, la Camerata X.Xl , en què cal destacar del seu reper- tori el Concert per a violoncel núm. 2 de Haydn amb el violonceJ.Iista Wen-Sinn Yang. El dia 3 d'agost, la pianista Maria )oao Pires i el violonceJ.Iista Pavel Gomziakov seran un dels principals atractius del Festival, mentre que el dissabte dia 8 el septet La Tempestat oferirà un repertori dedicat a Haydn en el bicentenari de la seva mort. Els dies 12 i 13 d'agost, una altra fom1ació important, The Czech National Symphony Orchestra, oferirà dos repertoris totalment diferents, en els quals hi ha el Concert per a violollcel de Dvorak i el Concert per a violí de Beethoven. El dia 16 hi haurà el Fine Arts Quartet, juntament amb el contra baixista )urek Dybal i el clarinetista Michel Lethiec, un conjunt provinent del Festival Pau Casals de Prada de Conrient, en una de les primeres col·laboracions amb aqueUa organització de la Catalunya Nord, mentre que el dia 20 d'agost hi haurà la Danubia Orchestra Óbuda. Per acabar, el dia 22 el Cor de la Capella de Sant Petersburg, el dia 25 la Camerata Scotland i, finalment, el dia 29 el tradicional Concert Fam iliar amb el Trio Salmoé, de clarinets. És una proposta que potencia clarament la música clàssica en record permanent de ta figura de Pau Casals. CONCERTS DE MITJANIT DE SITGES 2009 Apostant per la bona m_úsica per M . CONDE PONS n any més el Festival Internacional de Música Concerts de Mitjanit torna a la localitat costanera del Garraf, Sitges, per omplir els estius de música en una zona d'estiueig en què durant força temps no hi ha hagut l'oferta merescuda. Per aquest motiu i malgrat la crisi que assola l'àmbit cultural, el Festival continua apostant per la bona música, tot combinant grans estrelles - ja habituals en el cicle- amb l'aposta per nous noms i joves promeses del món de la música. Enguany la programació es centra en l'àmbit clàssic. amb una forta presència del repertori pianístic, que apareix en quatre dels nou concerts programats. El primer el protagonitza la pianista catalana Laia Masramon, que malgrat la seva joventut ja porta uns anys dins el cir- U 12 300 cuit de concerts actuant a les més prestigioses sales dc concerts i amb grups de cambra de gran nivell; sens dubte. un dels noms més destacats del panorama musical català actual. )a al mes d'agost, i continuant la tasca de suport als premiats en el Concurs Internacional de Música Maria Canals de Barcelona, el Festival programa un recital del jove pianista rus llya Maximov, que va obtenir el segon premi en la 54a edició del dit concurs. Pocs dies després, el Festival acull un altre recital pianistic d'una jove pianista japonesa, la qual ha actuat en impo rtants sa les de concerts arreu del món i que té una particular predilecció pel repertori català i espanyol; Akagi es presenta al Festival per afegir-se a les celebracions del centenari Albéniz. Per completar la secció pianística del Festival, i com a plat principal, les germanes Katia i Marielle Labèque tornen com a duo pianístic i oferiran un concert en què destaca l'estrena de les transcripcions a dos pianos fetes per joan Albert Amargós d'algunes de les peces d'Jberia d' Isaac Albéniz. Aquest concert, així com el concert benèfic anual -dedicat al Projecte Integra- tindran IJoc a una nova seu del Festival, el Centre de Disseny de Sitges, que s'a fegeix a les ja habituals, com són el Palau Maricel de Sitges i la Bocana del Port d'Aiguadolç. El Festival començà el 28 de juny amb un concert de I'Ensemble Gaudí, una formació orquestral de cambra que commemorà el cinquantè an iversa ri de la mort del compositor txec Martinu i estrenà l'obra de la compositora catalana Elisenda Fàbregas, Coyescas. Un concert a mig camí entre la música clàssica, el pop i el folk del grup Salut Salen, un concert del quartet de saxòfons SaxSons, l'espectacle dedicat al públic infantil Wimoweh i el concert de clausura, el IS d'agost, de la Barcelona Sinfo· nietta, amb repertori català, completen l'oferta d'un dels festivals que més atenció dedica a la música clàssica del panorama actual estiuenc. PANORAMA SCHUBERTÍADA DE VILABERTRAN 2009 Goerne, Ros Marbà, Quartet Casals i Leonskaia, destacats a veu novament ocuparà un lloc preeminent en la dissetena edició de la Schubertíada de Vilabertran que promou Joventuts Musicals de Figueres i que se celebra a l'esplèndida basílica romànica d'aquesta població alt-empordanesa. Serà protagonista ni més ni menys que de cinc dels vuit recitals que configuren la manifestació, i en aquest capítol regnarà una vegada més el baríton alemany Matthias Goerne en un recital monog~·àfic Schubert. acompanyat al piano per Alcxander Schmalz. La resta de la pa•·cel·la vocal la protagonitzen noms menys coneguts, però tanmateix rellevants, com és el cas de la soprano Malin Chtistensson, que oferirà un recital i un concert amb orquestra, la també soprano Christiane Karg i el baríton Nikolai Bortxev. I aquí caldrà tenir en compte que gairebé sempre presentacions de cantants han constituït sorpreses agradables en aquest cicle. A part hi ha el baríton català joan MartínRoyo, prou actiu en general entre nosaltres. Nikolai Bortxev actuarà acompanyat al piano per Wolfram Rieger, un dels millors pianistes acompanyants de lied alemany, i per la seva esposa, la violinista Yamei Yu. El mateix Rieger acampa- L nyarà Christiane Karg amb un programa variat: Schubert, Mendelssohn, Fauré i Montsalvatge. Els dos concerts finals seran protagonitzats, el primer per Malin Christiansson juntamen t amb joan MartínRoyo, acompanyats per Roger Vignolcs, i finalment la mateixa soprano tancarà el cicle amb un concert que dirigirà Antoni Ros Marbà amb l'Orquestra dc Cambra de la Schubertíada de Vilabertran, una iniciativa que es posa en marxa en aquesta edició. El programa el formen obres de Toldrà, Schubert i Schonberg. La parcel·la instrumental compta amb tres noms de notable relleu. ben coneguts entre nosaltres: per ordre de presència, la pianista russa Elizabcth Leonskaia, que inaugurarà la Schubertíada amb un prog~·ama Schubert, Mompou. Chopin; el Quartet Casals. amb un programa amb obres de Mozart, Schubert i Beethoven, i finalment el Trio Parnassus, que oferirà obres de F. ). ll aydn. Schubert, Mendelssohn i Strauss. El cicle, que començarà el dia 19 d'agost i acabarà el 5 de setembre, enguany inicia un apèndix especial, l'anomenada Schubertíada Jove 2009, amb tres concerts en sessions de tarda a cura del Quartet Quixot, la soprano Susanna Puig acompanyada al piano per Carles Budó i finalment el violinista Guillem Calvo i la pianista Mireia Roca. 1. Dimecres, 19 d'agost · 21h Elisabeth Leonskaja, piano Obres de F. Schubert, F. Monpou I F. 010pln 2. Divendres, 21 d'agost · 21h Trio Parnassus Obres de F.J. Haydn, E. w. Komgold, F. Mendelssohn f J. Homs 3. Dissabte, 22 d'agost · 21h Nikolay Borchev, bariton Yamei Yu, violi Wolfram Rieger, plano Obn!s de FJ. Haydn, F. Schubert, F. Mendelssohn I R. Strauss 4. Dimarts, 25 d'agost · 21h Matthias Goerne, baríton Alexander Schmalcz, piano Ueder de F. Schubert 5. Divendres, 28 d'agost · 21h Christiane Karg, soprano Wolfram Rieger, plano Lleder de F. Schubert, F. Mendelssohn, G. Fauré I X. Montsalvatge 6. Dissabte, 29 d'agost · 21h Quartet Casals, quartet de corda Obres de W.A. Mozart, F. Schubert i L.v Beethoven 7. Divendres, 4 setembre · 21h Malin Christensson, soprano Joan Martín-Royo, bariton Roger Vignoles, plano Ueder de R. Schumann, F. Mendelssohn, F. Schubert I A. Dvorak FESTIVAL ST. FRUITÓS DE BAGES 2009 Oferta de notable nivell qualitatiu per RRMC a quinzena edició del Festival de Música Clàssica de Sant Fruitós dc Bages ofereix una programació caracteritzada per un nivell de qualitat molt alt i també divers en tipologies de propostes, la qual cosa fa impossible destacar un esdeveniment de l'altre. Dil'igit per la mezzosoprano bagenca Mireia Pintó, el concert en què intervé, que és el que clou el cicle el 23 de juliol, és probablement el més interessant, ja que ultra ella hi intervé la soprano Marta Almajano i com a pianista acompanyant Vladislav Bronevetzky, de sòlid prestigi. El programa és format per obres L de Dvorak, Brahms i Schumann. El Festival, que com sempre, s'ubicarà al Mas de Sant Iscle, l'obrirà el dia 2 de juliol el Cor Vivaldi que dirigeix Òscar Boada, que interpretarà obres de Tal tabull, Fauré, Mendelssohn i Vaughan Will iams, entre d'altres. El clarinetista Federico Paci i el pianista Pierre Réach, dos noms també de solidíssims historials, en el seu concert programaran obres de Schumann , Brahms i Rota. I Lluís Claret, en un concert acompanyat per membres dc la seva família aplegats amb el títol de Violoncel·listes de Barcelona. completen la prog~·amació amb un repertori format per obres de Haydn, Kodaly, Beethoven i Brotons. 8. Dissabte, S setembre · 21h Orquestra de Cambra de la Schubertíada a Vilabertran Malin Christensson, soprano Antoni Ros Marbà, director Obres de F. Schubert, A. Schónberg I E. Toldrà 902 10 12 12 iJl!·ENTRA DA lclontrada com CAIXA CATAlUNYA <> 13 301 PANORAMA La promesa de la música Acostuma a clir-se que els moments de crisi són moments de creixement, d'evolució i de superació. I I per MERCEDES CONDE PONS ------------------------------------ e rquè és en aquests moments quan !"home pot aprofitar per posar en valor tot allò que l'envolta, tot allò que té, i decidir fer-ne ús d 'una manera encara més eficient fins i tot, i incrementar-nc la vàlua. Perquè l'excel·lència es pugui valorar com a tal, abans s'ha de conèixer la mediocritat. Per conèixer el plaer, s'ha dc conèixer també el patiment. el dolor. Sembla que el joc de contraris és immanent a l'ésser humà. i és extensible a tots les facetes de la seva existència. És prou evident que la crisi que tant assetja la humanitat avui dia a nivell econòmic es fa extensiva a altres àmbits, com són la societat, la política i, no es pot pas oblidar, la cullura. Si les sales de concerts cada cop acusen més la manca de públic, i la manca d'interès per aquest tipus de manifestacions artístiques. la congregació d'un públic expectant a L'Auditori pel concert que va oferir I'Orquesta de la Juventud Venezolana a Barcelona és per si mateix un fet digne de ressenyar, pel contrast que s uposa respecte del que lamentablement ja ens sembla habitual. És per aquest motiu que l'arribada de la llorejada Orquesta Sinfónica de la Juventud Venezolana Si món Bo li va r a Barcelona, principal aparador d'un projecte amb més de trenta anys d'existència iniciat pel director veneçolà josé Antonio Abreu, proposava diverses lectures. En primer lloc, la de poder certificar de primera mà l'atractiu i entusiasme que les seves actuacions desperten arreu del P 14 jQ2 món. També la de valorar la qualitat musical d'un fenomen, aparentment, més social que artístic. l en lectures de caire més individual, la de reflexionar sobre el lloc que ocupa en l'actualitat la música clàssica i el paper que ocupa corn a motor conductor en la societat, i per què no. en la vida d'un mateix. La crisi, aquesta paraula tan en boca de tothom en els darrers mesos, és un concepte que, a nivell personal, tots els membres que integren l'Orquesta Simón Bolívar porten escrit al cor des de la infantesa. Perquè els seus integrants, d'una insultant joventut si es compara amb la mitjana d'edat de la majoria d'orques tres del món, són fruit del moviment Acción Social por la Música, iniciat per josé Antonio Abreu amb la intenció de rescatar milers de nens veneçolans, molts d'ells abocats a la misèria i la delinqüència, a través del poder redemptor de la música. Existeixen dos documentals fets amb pocs anys de diferència sobre el dit moviment, que en mostren la cara amable. un cop aconseguit el reconeixement mundial i el poder mostrar amb satisfacció els resultats d'anys de treball i il· lusions. Amb un cert cai re messiànic, tant Tocar y luchar com el més actual The promise of music mostren testimonis de nens i joves que actualment són membres destacats d'aquest immens moviment i que coincideixen a reconèixer en la música el motor de la seva vida, allò que dóna sentit al seu existir i que. fins i tot, els acosta a la divinitat. I no hi ha dubte que és així. De la foscor a la llum, el seu testimoni recorda al públic i al mateix món musical que la Música amb majúscules és només allò que ells demostren a l'escenari, una manera d'entendre la vida, un motor per llevar-se cada dia i lluitar per construir un món més brillant. Per romàntic que pugui semblar, només aquell que es deixa tocar pel poder, per l'energia de la música, en pot entendre el veritable sentit. I això és el que la gran majoria de públic assistent a L'Auditori va percebre el passat 23 d'abril. L'Orquesta Sinfónica de la Juventud Venezolana va sortir a gaudir i a fer gaudir i, des dels primers acords de Sensemayó de Silvestre Revueltas ja va fer remoure als seients als assistents desprevinguts. Amb Melodía en el Llana d 'Estévez i Santa Cruz de Pacairigua de Castellanes van donar a conèixer la bellesa del caràcter i el paisatge sud-americà, i amb la Simfonia núm. 4 de Txaikovski - la primera peça que els nens comencen a estudiar així que els donen instrument!-, la condensació d'emocions era aclaparadora. I tanmateix, guaridora, plena d'esperança. Per molt que el "Mambo" de West Side Story de Leonard Bernstein, amb la seva particular performance de trompes enlaire i cordes donant salts dels seients estant a toc de "Mambo!" cridat pels mateixos músics, el galliner que es va improvisar al sempre tan ordenat escenari barceloní va permetre fins i tot dotar de funció al forat de l'orgue inexistent, en fer de seient per a dos trompes entremaliats que d'allà estant van culminar, encara a temps, la peça. etalls, aquests, banals, quan l'experiència viscuda té darrere històries individuals que la doten de sentit. Començant per José Antonio Abreu, un home d'aparença fràgil però de mà ferma, mirada plena d'entusiasme i to humil i agraït. Seguint per Gustavo Dudamel, el director titular d'aquesta orquestra, actualment entronitzat a nivell internacional però que amb els seus companys veneçolans és un més en la festa de la música. I culminant amb cadascun dels integrants de l'orquestra, des dels que passant-hi ara són figures destacades en formacion s de primer ordre com la Filharmònica de Berlín, com per als que gràcies a un violí, una nauta, un trombó o uns timbals, donen al món una lliçó de com s'ha de trebalJar en una orquestra, del sentit que té la música, i del per què cal seguir lluitant , tocant. D PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA Casas & Bayer Casas & Bayer podria ser una societat internacional, o un bufet d'advocats, també tm laboratori farm acèutic o una companyia de transports interurbans, o una societat entre totes dues, fins i tot una m ar ca de texans. Però quan el símbol intern acional de l' and anglès esdevé la menys pretensiosa i catalan a, aleshores Casas i Bayer, o encara menys, simplement Casas Bayer, l'entitat resultant és un gran músic. per ANTONI BATISTA J ordi Casas Bayer va entrar als pentagrames per l'altíssima alçada de Montserrat. Allà ja va donar joc a la seva veu, fins a an·ibar a ser un dels millors directors de cor d'una Europa que, si políticament es malbarata, culturalment segueix sent patrimoni de la humanitat. Cal dir, a més, que el mestre Casas no ha deixat de cantar, í que quan una obra simfonícocoral és conduïda per un director d'orquestra, ell s'afegeix als tenors. La funció crea l'òrgan com va teoritzar Darwin, que ara hem recordat en el seu bicentenati. El mestre Casas va entrar a la direcció amb la Coral Càrmina, i es va fer un lloc al mapa tot i haver de competir amb il·lustres col·legues amics com Oriol Martorell, Manuel Cabero, Lluís Millet, Àngel Colomer, i d'altres als quals demano perdó per una omissió que només podem atribuir a la memòria, mai a l'oblit per càstig. En aquella època, el vaig conèixer. Heus ací que en Casas era d'esquerres, i prou valent per jugar-se-la fent un disc amb el "Cançoner Revolucionari Internacional" (CRI) quan encara el franquisme regnava després de morir; ara això de la lluita antifranquista sembla el Maig francès, hi era tothom, però la crua realitat és que disposats a afrontar alguna pallissa i alguns dies o anys de presó, érem quatre gats. El disc CRI, produït per Josep-Rafael Macau, va ser memorable per la qualitat dels arranjaments, que signava Gabriel Brncic, i la interpretació que conduïa ell. Vaig estar content quan en Fèlix Millet el va posar al davant de l'Orfeó Català. No ho tenia fàcil , perquè l'aura de Simon johnson brillava i succeir els sants és una missió d'alt risc, però se'n va sortir de llarg. He vist assajar el mestre Casas unes quantes vegades. Quan aJTiba, veus que sap quina versió podia fer amb l'instru- ment humà que té al davant, i com ha de treballar per construir-ne una altra: la que ell sent a l'oïda del cervell. Aleshores desplega una enorme capacitat pedagògica, i no repara en gastos, perquè és primmirat fins als límits de la pronún· cia. És, en fi, bonic veure com es manega amb les úniques cordes que tenen ànima, les cordes vocals. Sap tractar la gent. regular el seu esforç, la respiració, el dia· fragma, tot allò que diferencia la larin· ge de la caixa de ressonància d'un violí. Quan cal és exigent, treu un geni ge· nital i s'emprenya més que s'empipa, però al costat d'això el mestre Casas és un impagable líder de gresca, circums· tància imprescindible per estar al davant de col·lectius sigui en l'accepció d'exèrcits, minyons de muntanya, penyes del Barça, orquestres i cors. jordi Casas és una de les dues persones que millor ex· pliquen acudits de Catalunya; l'altra és l'Oriol Ponsa, també músic. Quan s·a· junten tots dos. la incontinència d'orina dels qui els escolten és un fet. Jo els he escoltat a Granada, poso per testimoni el mestre Josep Pons i la soprano Ofèlia Sala. L a seva més recent fita ha estat el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Va començar en una bona idea i finalment ha assolit la professionalització, i ara com ara és un dels cors més preuats, reclamat pels millors cartells. És un format on Casas & Bayer es troben molt còmodes, apte per als repertoris que més els abelleixen, aquests extrems temporals que es toquen del més llunyà i el més recent , extramurs ambdós, diguem, del romanticisme. jo crec també que el mestre Casas és. a més a més de músic. prou murrí -entès segons mestre Puyal- com per saber que al Nord de I'Orfcón Donostiarra només hi ha el Cantàbric, però que un cor de numerus clausus tenia oberts de bat a bat tots els altres mars. 15 ---303 Festi va ls per PERE ARTfS quest estiu assistirem novament a un fenomen anòmal: la proliferació de festivals de música (algun amb el qualificatiu d'internacional) a moltes viles del nostre país, organitzats per ajuntaments, entitats de promoció del turisme i fins i tot empreses privades. I dic '"anòmal'' perquè en la majoria dels casos aquest fet no es correspon amb una vida musical continuada durant l'any i són una nor estival que es marceix un cop finalitzat l'esdeveniment. Davant d'això em pregunto si no fóra molt més rendible culturalment propiciar una activitat regular i sostinguda durant el curs i que el festival en fos l'iceberg visible. Però cm temo que això no es produirà perquè és més vistós fer un gran~ mitjàfestiva l que no pas la feina obscura del dia rere dia, que és l'única que crea un públic i que atorga solatge cu ltural a la societat. Mentre aquest fet no s'esdevingui, continuarem essent una comunitat mancada d'un bé important com la música, la qual hem sacrifica t a l'allar de les vanitats o interessos diversos en cada cas dels actuals organitzadors, i és clar que un país civilitzat ha d'aspirar a la normalitat, no pas a l'excepcionalitat temporal, per important que pugui ser; perquè cal optar pel dilema del psicòleg Erich Fromm: tenir o ésser. Tant de bo, doncs, tots els qui hi són implicats reconvertissin els seus festivals -no pas per eliminar-los, ans al contrari, per potenciar-los en els seus continguts- amb innuència sobre el públic jove. Aleshores sí que culminaria la coherència d'una manera d'actuar fins ara centrada en formes d'actuar que no fan res més, en molts casos, que rebaixar la música a un producte de mercadeig fenici. Espero que se m'entengui: jo no va ig contra els festivals, sinó a favor del bé essencial dc la música, menystingut fins ara a un simple epifenomen entre mundà i social. Com sempre i de forma radical, cal resoldre el dilema difícil d'Erich Fromm; és a dir, triar l'ésser essencial i no pas el tenir cf'ímer. A 16 304 El Palau tanca el Centenari a Madrid l Palau de la Música Catalana va desplegar una bona part dels seus mitjans a Madrid per dur a terme, el passat I2 dc maig, un acte que va servir de baula entre els diversos epílegs que hi ha hagut de les celebracions del Centenari i l'inici -tot i que potser hauríem de dir-ne més aviat continuació- del procés de difusió internacional de l'emblemàtica sala de concerts. La importància de ,..,0 ....,.ZAHO l'ocasió l'avalava. amb la seva presència, la reina Sofia -presidenta d'honor del Comitè del Centenari-, que va inaugurar l'exposició "Un Palau per al segle XXI", instal·lada als passadissos de I'Auditorio Nacional. La mostra, una sèrie de panells de grans dimensions, combina les fotografies del Palau -nombroses, diverses i detallades- amb l'impacte dc les xifres, algunes de les estadístiques més destacades pel que fa al nombre de visitants, actes i -lògicament- artistes i concerts que la institució acull periòdicament. Posteriorment, i havent rebut sa majestat la medalla del Centenari de mans del president de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana, Fèlix Mjllet, la comitiva d'autoritats -entre les quals hi havia, a més de les esmentades, el president de la Generalitat, José Monti11a; el president del Tdbunal Suprem, Carlos Dívar, i diverses ministres del govern espanyol- van assistir, a la sala de cam bra de I'Auditorio, a un concert singular: en primer lloc, l'Orfeó Català -l'entitat no podia faltar a la cita. havent estat l'artífex de l'existència del Palau- va interpretar la fantasia sobre cançons populars catalanes El mirador, amb acompanyament al piano de Mercè Sanchis i sota la direcció del seu autor i alhora titular del cor, josep Vila. Seguidament, la soprano Ainhoa Arteta -una veu destacada del panorama líric, especialment vinculada amb el Palau com a Patrona d'Honor de la Fundació-, acompanyada pel pianista Rubén Femandez Aguirre, va oferir un bellíssim recital amb obres d'Albéniz, Granados i Montsalvatge. Finalment, dos breus fragments de sarsuela -escollits, en paraules de Josep Vila, per homenatjar la ciutat de Madrid, que acollia l'esdeveniment- van acabar d'encendre els ànims del públic, al qual els intèrprets van regalar com a propina una sentida versió d'El cant dels ocells. Feliç maridatge, doncs, d'artistes catalans i bascos per presentar la millor cara del Palau de Ja Música a la capital espanyola. E A lbert Torrens Festival Internacional de Música El Convent de Blanes 2009 I 24 de juliol comença el primer dels tres concerts que integren la 6a edició del Festival Internacional de Música El Convent de Blanes, amb un recital operístic del baríton Carles Daza, acompanyat al piano per Stanislav Angelov. El segon concert, el dia 25, és dedicat a Ja música de Chopin de la mà del pianista Enrique Bernaldo de Quirós i el Quartet Gerhard (Joan Espina, violí; Laura Salcedo, violí; Lorena Otero. viola, i )orge Fanjul, violoncel). Finalment, el dia I d'agost tanca el Festival la formació Spanish Brass Luur Metalls (formada per Carlos Benetó Grau, trompeta; Juanjo Sema Salvador, trompeta; Manuel Pérez Ortega. trompa; lndalecio Bonet Manrique, trombó, i Sergio Finca Quirós, tuba), amb un programa dedicat a bandes sonores de cinema. E ARS SUBTILIOR APUNT L'OSC celebra el "triplet" n una nova demostració de fins on pot arribar la manca de sentit del ridícul i de respecte a la institució OBC i a tot el que representa, en el darrer concert de la temporada l'encara titular va improvisar -improvisar?- un particular, tronat i del tot improcedent homenatge al "triplet" del Barça. El fet en si mateix, la insistència en repetir-ho al llarg de les quatre versions del concert, el detall agreujant de produir-se a la fi d' una composició tan transcendent i de fonnat tan complex com la Novena de Beethoven, el de l'exhibició ostentosa de la bandera catalana a la indumentària, i a la fi el precedent d'altres actuacions histriòniques excessives, comporten almenys aquestes preguntes. Què es pot esperar que s'esdevingui en els nou programes que aquest músic té pendent de dirigir la temporada vinent? 1-li ha consciència a tots els àmbits que afecten aquests capteniments de fms a quin punt són degradants i menyspreadors? No hi ha hagut manera, per part de qui coJTespongui, que a algú correspon, d'evitar-ho? Hi ha capacitat de donar respostes satisfactòries a aquestes preguntes? E Tamino 25 anys de dansa a Terrassa condensats en un llibre es temporades de ballet que l'Obra Social CaixaTerrassa ha ofert durant un quart de segle al seu Centre Cultural constitueixen l'única programació de dansa que s'ha mantingut estable a Catalunya, de manera ininterrompuda, al llarg de 25 anys. Per això el passat 19 d'octubre, una gala va servir pe r festejar aquesta efemèride. La perspectiva d'aquests vint-i-cinc anys d 'existè ncia continuada del balle t, o millor d it del gran ballet, mostra una imatge d' una notable riquesa i potència. Ha estat una programació heterogènia que s'ha alimentat de tots els corre nts estètics del ballet: des del clàssic/romàntic, al més avançat, passant pel namenc i també el ballet català. L'obra dels grans coreògrafs de tots els temps, Balanchine, Merce Cuningham. josé Limon, john Cranko, Ramon Oller, Kurt joos, Mats Ek, Forsythe, Nacho Ouato, la local Àngels Margarit, etcètera, s'han fet presents damunt l'escenari sovintejadament. I l'han trepitjat de manera concreta figures tan rellevants pel que fa a companyies com el Ballet de l'Òpera de Viena, Ballet Nacional de Cuba, London Contemporary Dance Theater, Pilolubus, Mornix, Nederlands Dans Theater, Tanz Forum de l'Òpera de Colònia, José Limon Dance Company, Ballets de Montecarlo, Compañía Nacional de Danza 2, Rambert Dance Company, Companyia Gelabert/Azzopardi, Mudances, Ballet Nacional de Pequín, Esbart de Rubí, Companyia de Cristina Hoyos, Ballet Víctor Ullate, entre moltes d'altres. I pel que fa a grans solistes, noms com Àngel Corella, Tarnara Rojo, l'esmentada Cristina Hoyos, Rafael Amargo, Antonio Marquez, Maia Plisétskaia, Ygor Yebra, María de Avila, joan Tena, josé de Udaeta, etcètera i s'ha homenatjat joan Magriña. Tot aquest món és recollit en un llibre que ha publicat l'Obra Social Caixa Terrassa. Es tracta d'un volum que compta amb una edició de luxe, en què té un pes especialment important el conjw1l de fotografies -esplèndides- confegides per josep Aznar. un gran especialista en la plasmació plàstica del ballet, que conviuen amb un aplec dc textos de dife re nts característiques. Eduard Vives, d irector de les temporades de ballet, fa un repàs exhaustiu, temporada rere temporada, dc les vint-i-cinc que justifiquen el llibre. Per la seva part, Joaquim Noguera, conegut crític especialitzat en ballet, ofereix una molt àmplia panoràmica analítica del que ha aportat i significat aquest tot, amb una gran generositat de dades i també de judicis que configuren la dimensió valorativa d'aquesta història. Finalment, hom ofereix un recull d'entrevistes a persones coneixedores vivencialment d'aquests 25 d'història, com josé de Udaeta, Anna Maleras, Guillermina Coll, Ramon Oller i Marjolijn van der Meer. El llibre es clou amb una exhaustiva cronologia. RRMC L per XAVIER CHAVARRIA e vist el programa de TV3 Casal Rock i m'ha fet pensar molt en el món coral, els cantaires i els directors que envaeixen tots els racons del nostre país. Sempre m'ha semblat que, aCatalunya, a la gent li costa cantar espontàniament, però curiosament tenim centenars (milers, ja?) de cors, corals i orfeons per tot arreu: potser som un poble que necessita o rdre i límits, per cantar... El programa en qüestió el protagonitza un grup nombrós dc persones, Ja majoria amb més de setanta anys que, a part una voluntat de ferro (ja ho té, això. la gent de les corals!), canten prou bé. amb unes veus molt dignes, una afinació decent, i molta traça a l'hora d'interpretar cançons allunyades del seu imaginari musical. Però em va sorprendre que el problema més greu amb què es troben és a l'hora de dur el ritme correctament, un ritme ple de síncopes i contratemps, en el qualla melodia s'articula gairebé sempre en els temps febles del compàs o del temps de cada compàs. Aquestes cançons no són res de l'altre món. ni en dificultat ni en qualitat. però certament tenen ritmes poc habituals a Ics cançons tradicionals o clàssiques com les que s'acostumen a cantar a les corals; teòricament, qualsevol cantaire hauria d'estar capacitat per fer-los sense problemes, i sovint ni els que fan de solistes se'n surten. Què passa. doncs?, per què no se'n surten amb els ritmes a contratemps? El responsable del grup, un músic exceJ.Jent en el seu estil i de tracte exquisit amb els cantaires, confessa a cada programa que no sap si se'n sortiran, perquè els costa molt porlar ellitme correctament. El dubte es va esvair en veure com marcaven el ritme els responsables, és a dir. el gest que feien servir per dirigir-los. I vaig pensar en unes paraules (sàvies, com sempre) que ens deia en Manuel Cabera en els cursos de direcció (parlo de fa una vintena d'anys, però em consta que les noves generacions les han fet seves): tot ha d'estar contingut en el gest, i aquest ha de ser prou clar per transmetreho tol, especialment el ritme: com més petit, més precís. I si el cor trontolla rítmicament, la culpa és inequívocament del director: el seu gest no és prou clar. Simon Johnson, un altre mestre en majúscules, ens deia que ellitme cal portar-lo a dins. i que es pot transmetre amb només una mirada (això ja demana un màster!); el ritme és Ja vida dc la música i si no hi és, se'n ressent l'afinació, el so i l'expressió. I la veritat és que he vist cantar coses infinitament més difícils ñtmicamenl a cors de totes les edats. Amics de Casal Rock: crideu algun director de cor. que en mitja horeta us aJTeglarà tots els problemes rítmics que teniu! H 17 305 DEL SEU AFFM. Sr. Ricardo Szwarcer (director del Festival Grec, que amb vostè té criteri musical) Estimat amic: Fa poc que va aterrar a Barcelona, ignoro empès per quines circumstàncies, per quin context de relacions o pel que sigui. En aquesta tessitura, només sé que un bon dia el seu nom va aparèixer com a responsable del festival d'arts escèniques més importants de Catalunya, el Grec, sense que per altra part s'informés massa pròdigament del seu historial i del perquè exacte del seu aterratge. I amagar~ o no fer evident el que despr·és hem sabut, que va ser director del Tea tro Colón de Buenos Aires, és molt amagar i és molt no fer evident Sigui com sigui, enguany vivim la segona seqüència del que serà la seva obra completa a casa nostra -la història que protagonitzi en aquesta manifestació. D'antuvi li parlo des de dues premisses: el coneixement que tinc d'aquest festival-he viscut intensament totes les edicions- i el desconeixement que tenia de la seva persona. Pel que fa al primer aspecte, la relació de models que ha anat encetant i cremant en el seu recorregut, em feia estar a l'aguait del que podia aportar vostè. Pel que fa al segon, desconèixer per desconèixer, temia que tampoc la parcel·la musical, especialment menystinguda i mal orientada pel seu predecessor, pogués gaudir de millor sort: no li estranyi, els del gremi dc la música, especialment de la de contingut i ambició - no importen gèneres- no tenim necessitat de manllevar arguments per a la malfiança. Ara, al cap de dos anys d'efectiva responsabilitat seva, celebro haver-me pogut insta!· lar en el saló dels legítimament satisfets, perquè vostè ha donat al nostre art un protagonisme alhora visible i creatiu: trencant motlles i rutines acomodatícies -per exemple, deixar-ho a mans de pro- IMPROMPTU motors privats-, ha incorporat aspectes innovadors i d' un notable atractiu, ha recuperat i si cal realimentat activitats pròpies com per exemple el concert de cobla que el seu antecessor va eliminar com si es tractés del mosquit tigre i que enguany té un relleu especial. I ja és paradoxa que un català ho marginés i que un argentí bo estimi. Però per damunt dels fets específics, el que és més important perquè afecta el concepte, la consciència i l'ideati bàsic, és que ha posat la música en pla d'igualtat. si no quantitativa sí d'estima, amb la resta de manifestacions. No em referiré aquí a la programació d'enguany, que s'explica en un altre escrit, i tan sols recordaré propostes de l'edició anterior com el bellíssim, ric i inclassificable espectacle Cants d'amor, furor i llàgrimes que es va oferir al Palau o el divertit Pinsans i caderneres del Romea, entre altres propostes que constitueixen mostres significatives d'allò a què m'estic referint. Ficant-me allà on no em pertoca, permeti manifestar-li que no em faria res que l'ombra del seu criteri s'estengués, de la manera que fos, a altres instàncies institucionals de casa nostra -per exemple l'Institut Llull-, ara regides en aquesta parceHa per les mateixes mans que abans de la seva presència tant van afectar -en el sentit d'afecció, és clar-, el discurs musical del Grec. Que tot sigui dit -noblesse oblige-, no es va esdevenir el mateix amb el teatral, amb el qual em vaig sentir sempre prou identificat. Per una vegada que l'endevinem, explotem-ho. Del seu affm. Jaume Comellas Teatralitzar la música per FRAN CESC TA VERNA-BECH o sé si és cert, però em varen explicar que a Bloomington -un dels centres més reputats de l'ensenyament musical als EUA- hi havia un professor, així moteix membre d'un quartet de corda de fama internacional, que ensenyava als seus alumnes la mena de gesticu lació que havien de fer perquè el públic valorés en tota la seva dimensió el grau de virtuosisme i de dificultat que ten ia la seva interpretació. Veritablement, sembla que aquesta faceta -podríem definir-la com una mena de representació teatral del so- sigui quelcom secundari de l'art musical i que per naturalesa pertany més a la vessant simplement espectacular o que fins i tot també entra en l'apartat purament publicitari del que és un concert. En definitiva, es tracta de "vendre" de la manera més atractiva una representació de quelcom tan abstracte i inescrutable com són unes partitures. Aquestes estan escrites amb uns codis indesxifrables per a una gran o la immensa majoria dels qui I'escolten i hi disfruten ... lés ben possible que da- N 18 306 vant d'un devessall vertiginós de sons, els oients, que si a més d'escoltar-lo, presencien el gest d'admiració o la cara de terror o de màxima concentració de l'artista, rebin la impressió que allò que escolten és quelcom que només està a l'abast dels genis. I potser sí és cert que el mateix passatge tocat amb cara impertorbable i sense cap mena de moviment del cos, no produeixi idèntica impressió de grandesa. I també diria que al veritable coneixedor de la música potser no li ca l tot aquest teatre per percebre el que li diu la música. Imprescindible o no, la teatralització del so és quelcom que participa en l'acte del concert i veritablement allò que pretenia aquell prestigiós quartetista no ho feia per caprici. La memòria no m'ajuda i tanmateix puc dir que escoltant aquell quartet de corda -no recordo si era un dels violinistes o el viola- va ésser tot un espectacle veure com l'esmentat professor de Bloomington tocant la seva part icel· la, la música adquiria, ben misteriosament, una mena d'estranya seducció. Nova publicació del Palau de la Música b motiu del Centenari del Palau de la Música Catalana, l'editorial Triane Postals (amb la col·laboració de la Fundació Orfeó Català-Palau de la úsica) ha editat un nou llibre del Palau de la Música Catalana, amb noves fotografies arquitectòniques. El prestigiós crític d'art Robe rt Hughes ha escrit un interessant text titulat L'ànima d'una gran ciutat expressament per a aquesta edició. Els nous textos han estat escrits per l'historiador d'art )ordi Falgàs, també coordinador d'aquesta edició, i les fotografies són de Pere Vivas i Ricard Pla. El llibre -de 240 pàgines i editat en dues versions en tres idiomes (en català, castellà, i anglès, i francès, italià i alemany)-. conté més de 200 fotografies i dibuixos històrics. incloent-hi les més recents de la darrera restauració de l'edifici modernista de Lluís Domènech i Montaner. declarat Patrimoni de la Humanitat per la Unesco l'any 1997. Professors de música d'arreu dels països de parla catalana, Premi Baldiri Reixac a Fundació Lluís Ca rulla va atorgar el passat maig un Premi Baldiri Reixac. en la modalitat de mestr-es i professors. a Adolf Murillo, Alexis Calvo. Eduard RoseUó. Vicent Bravo, Ester Carpí, Carlos Àlvarez, Raül Muri Ilo, Elena Llopis i josep Alcover, per l'experiència didàctica Com sona I'ESO: concerts itinerants a l'aula de música al carrer. Es tracta d'un projecte nascut ara fa deu anys entre ensenyants de mús ica valencians que exercien la seva tasca docent al País Valencià, Catalunya i les Illes Balears amb l'objectiu de potenciar la música com a eina per al desenvolupament intel·lectual, creatiu i emocional de l'alumnat, per mitjà de l'organització de trobades anuals en què participen instituts d 'arreu dels països de llengua catalana i que s'orienten a la realització d'un gran concert conjunt. El premi està dotat amb 3.000 eu ros. El jurat d'aquesta edició va ser format per Cam1e Alcoverro, Carles Armengol, Rosa Boixaderas, Margarida Falgàs, Marcel Fité, Josep Gonzàlez-Agàpito, Isidre Moreso, Eulàlia Ros i Irene Seira. Els Premis Baldiri Reixac, creats l'any 1978 i que tenen com a àmbit propi els països de parla catalana, són atorgats en tres modalitats: Premis a les Escoles, Premis a Mestres i Professors i Premis a Alumnes. L'edició d'enguany té una dotació total de 11 1.200 euros, repartits en 88 premis. L TANGENTS Un gran segon cast perJORDIMALUQUER aig poder anar a veure l'òpera La cabeza del Bautista d'Enric Palomar el dia 29 d'abril. No em va ser possible anar a l'estrena i, a l'hora de triar, vaig preferir fer-ho cap a la fi de la tanda de representacions i quan hi havia un cast format per bons cantants de casa. Estic segur que no em vaig equivocar. En primer lloc, com ja va passar amb el fabu lós 11 Mondo de la Luna de Haydn, fet al Lliure fa anys, perquè quan Josep Caballé dirigeix una obra, aquesta es converteix en un work in progress ascendent. Cada representació millora l'anterior. I en segon Uoc, perquè l'actuació dels nostres cantants va ser extraordinària. Sentir Rosa Mateu aJ Liceu en un paper protagonista era una assignatura pendent. En un gran moment de veu i amb el seu sentit teatral innat va fer una autèntica exhibició. Feia temps que no sentíem una veu poderosa tan bella a l'escenari. Després a Francisco Vas. que sovinteja al nostre teatre tota mena de personatges, no se li podia demanar més en el paper de Don Jgi, que va brodar. La sorpresa va ser Xavier Mendoza, que en un rol, el de cec, que en la propaganda prèvia semblava menor, vam veure que era llarg i amb molt dc pes, i en va fer w1a creació. Cal remarcar també que el cantant que fe ia dc cec en el primer cast, l'austríac Michael Kraus, va excel·lir aquí en w1a rigura coprotagonista ben llatina com la d'El Hindalo. L'òpera em va agradar i la posada en escena de Carlos Wagner també. Una atmosfera corn reviscuda, vés a saber de quina vivència inconscient, captivava. La història era interessant. El text valia la pena. J el discurs dc Palomar musicant o acompanyant unes frases sovint poc aptes per a la lírica. ens conduïa amb mestria per l'acció fins a acabar amb un crescendo final abassegador. Si l'esdeveniment artístic és dc qualitat, un se sent confortat, i si els protagonistes són ben propers, es produeix un gaudi afegit. V COBLA El nom que fa (o no) la cosa per JOSEP PASQUAL n l'àmbit social, el sector de la música clàssica manté unes denominacions de tall senyorívol que no sols no passen de moda sinó que el mantenen en el seu estatus més prestigiós. És cert que sovint li comporta problemes per satisfer els seus esforços per presentar-se en societat com una eina expressiva contemporània. És una tasca sovint incompresa. però fins i tot quan aquest sector musical empra denominacions avorrides i poc originals com '·Amics de ... " o ~joventuts de .. .'', al seu voltant s'estén una aurèola de qualitat. La qualitat de la cosa que fan s'intueix, sovint, només pel nom. El sector de la música de cobla no té tanta sort. I això no és aixi perquè qui la promocioni no tingui criteris homologables, sinó pels prejudicis que s'estenen al seu voltant. La cobla arrossega la greu anomalia que, històricament , qui l'ha promocionnda no ha estat un àmbit social inscrit en l'expressió musical, sinó un d'inscrit en el lleure. No ho ha fet malament, i sort n'ha tingut la cobla que això hagi estat així. D'altra banda, la situació no és històrica, sinó que s'ha fet evident amb els darrers canvis de la societat. Que la música de cobla estigués promoguda a començament de segle per entitats com el ''Foment de la Sardana de .. .'' o !"'Agrupació Sardanista de ... " donava una aparença de continuïtat a les premisses més essencials del naturalisme i del noucentisme. Vinculava directament c ultura i societat, i de fet era una casuística que s'esqueia en diferents àmbits. Per tant, aquesta realitat només demostra que la cobla i la sardana estaven fortament arrelades a la societat, i que el coixí social que en tenia cura era tan popular i general com el mateix objectiu mereixia. El problema apareix a partir del moment en què la societat malda per desempal legar-se de tot el que' li pugui semblar no prou cosmopolita. L'arrelament geogràfic es vol fer evident, però no li apassiona que es pugui titllar de localista i rebutja, per prejudicis sovint no prou meditats, tol allò que la situï en una òrbita que pugui semblar no prou elevada. La feina que desenvolupen entitats com Amics de la Sardana Terranostra o Obra Sardanista Violetes del Bosc està a un nivell artístic i professional molt similar que les que puguin desenvolupar altres ens dc nomenclatura més refinada, i, sobretot. d'objectius més acceptats socialment. Però en un percentatge molt elevat, el nom condiciona la percepció de la qualitat dc la feina que fan (o fins i tot de la seva utilitat real) i això repercuteix directament sobre la seva rendibilitat social. El nom no fa la cosa, però la cosa rep innuències a causa del nom de qui la fa. Ser o no ser, o ser a qualsevol preu; aquesta és la qüestió. E 19 307 CONVOCATÒRIES I L'ASSOCIACIÓ COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA convoca audicions -per a reforços en actuacions i produccions específiques amb el Cor- els dies 27. 28 i 29 de juliol al Palau de la Música Catalana. Les bascs d'aque:,ta convocatòria es poden consultar en el web <www.cordecambra.org>. I PREMI DE COMPOSICIÓ RIUS I VIRGIU. La Fundació Privada Rius i Virgili organitza el 3r Certamen dc Composició amb la finalitat de premiar la creació musical dc joves músics de grau superior i graduats per conservatoris de música. Més informació en el web <WWW.fundacioriusivirgili.org>. I CURS D'ORGUE DEL MARESME2009. Del3 1 d'agost al S de setembre a l'església parroquial de Cabrera dc Mar. Professors: )os van der Kooy (interpretació i improvisació), Montserrat Torrent (tècnica organística), Cuido folli (baix continu i conjunt vocal-instrumental) i R. Alcover i T. Godall (tècniques RCR). Termini de sol·licituds: I de juliol de 20098. Informació: <www.cur sorguc. redyc.com>. 1 CONCURS NACIONAL DE JOVES PIANISTES CIUDAD DE ALBACETE. En la seva 24a edició i organitzat per JrMM d'Albacete, tindrà lloc entre l' I i el S de desembre de 2009. l-li poden participar els pianistes espanyols que no hagin fet els 30 anys abans del dia I de desembre de 2009 ni hagin guanyat el primer premi en all res edicions. S'hi atorgaran premis entre 5.000 i 750 euros. La data límit d'inscripció és el dia 23 d'octubre de 2009. Més informació als telèfons 967 59 04 Ol i 967 50 Ol 91. I CURSOS DE FORMACIÓ DEL MÈTODE COS-ART. A partir de setembre de 2009. Estructurat en dos cicles i en un postgrau reconegut per la Universitat Ramon Llull. Informació: <www.asociacioncos-art.org>. I CURSOS DE FORMACIÓ DEL PROFESSORAT. Cursos d'estiu i curs acadèmic 2009-1 Ode l'Escola de Música Joan Llongueres. Informació: <www.joanllon guo.:rcs.com>. I CURS INTERNACIONAL DE MÚSICA DE CERVERA La Càtedra de Música Emili Pujol i l'Associació d'Amics de la Música de Cervera convoquen la 28a edició d'aquest curs entre els dies 22 i 31 de juliol de 2009. És adreçat a alumnes dc grau professional i superior i als postgraduats. Professors: Olga Alcshinski, Anna Baget, Paul Cortese, Vincent Fillatrcau, Nabí Cabestany, Li to lglcsias. Andrew Ackerman, amb els components d'Orpheus Quartet, Mark Gothoni, Timoty Summers. Emile Cantor i Laurentiu Sbar·cea, formen la plontilla dc corda: Armando Marrosu i Carles Trepat, guitarra; Albert Atcnclle, Stanislav Pochckin i )ordi Vilaprinyó. piano; Jaume Cortadcllas, Eduordo Martínez, Josep Fuster, Ramon Aragall, David Bonet, Miquel Àngel Bosch i Lluís Calduch. formen la plantilla de vent; i els directors de Ics diverses orquesu·cs són Salvador Brotons i Daniel Mestre. Més informació: telèfon 973 531 I02 i al web <www.cursmusicacervera.cal>. I CONCURS INTERNACIONAL DE PIANO. Convocat per fJMM de Romania, tindrà lloc entre el 7 i 13 de maig de 2010. S'hi atorgaran diversos premis. per un valor dc 10.000 euros. Més informació: <www.jmEvenls.ro>. I TALLER DE CONSTRUCCIÓ D'INSTRUMENTS a partir de material reciclat. Organitzat per El Musical (Bellaterra), tindrà lloc entre els dies 6 i 9 de juliol dc 2009. Més informació: <www.bellaterramusica.com>. I CURS D'INTERPRETACIÓ DE MÚSICA ANTIGA PER A ORGUE DE MONTBLANC. En la seva 28a edició, tindrà lloc del 2 al 7 d'agost a l'orgue històric de Santa Moria de Montblanc. El programa és dedicat a la música italiana i hispànica dels segles XVI al XVIII i serà impartit per Wijnand van de Pol i josep M. Mas i Bonet. Per a més informació: <orgmas@telefonica.net>. li CURS D'INTERPRETACIÓ PIANO DE HAYDN. Del 8 al lO de juliol dc 2009 tindrà lloc aquest curs d'interpretació de l'obra pianística de l-laydn a l'Escolli Comarcal de Música del Ripollès (Ripoll), impartit per Miquel )orba. Informació: telèfon 972 70 06 38 (dimarts i dijous tarda). Aie: escolamusi ca@ripollcs.cat. I VI CERTAMEN INTERNACIONAL DE GUITARRA MIQUEL LLOBET. Del 25 d'octu bre al 8 de novembre de 2009, al Conservatori Municipal dc Música de B!trcelona. lli poden prendre part tots els guitarristes que el2 de novembre de 2009 no hagin fet els 35 anys; no hi poden participar els que van obtenir el primer premi en edicions anteriors. S'hi atorgaran 3 premis: 5.000, 3.000 i 1.500 curos, més d'altres d'especials. Data límit d'inscripció: 16 d'octubre dc 2009. Per a més informació i obres que cal preparar: <www.certamenllobet.com>. I CURS INTENSIU D'ORNAMENTACIÓ DEL BARROC. Té lloc els dies 3 i 4 de juliol de 2009 a l'Escola Luthier de Barcelona i és impartit per Maria Lluïsa Cortada. Informació al telèfon 93 323 22 46 i <www.casaluthier.com/cscola>. 20 308 Música a Barcelona a l'agost amb el Festival Mas i Mas a 7a edició del Festival Mas i Mas ofereix més de 140 concerts durant el mes d'agost a la ciutat de Barcelona. de la mà del grup Mas i Mas. amb diverses actuacions diàries d'estils ben diferenciats, per arribar al màxim de gent possible. Els escenaris són l'auditori de La Pedrera (30 Minuts, amb música de cambra), el )amboree (jazz), el Tarantos (flamenc), el Moog (electrònica), la sala Luz de Gas (groove, funk, R&B. pop o gospel) i L'Auditori, on se celebrarà la inauguració i la cloenda del Festival amb dos concerts estel·lars: amb Matianne Faithfull, musa del rock anglès dels anys seixanta i setanta, i amb Ja ra be de Palo, formació nacional de pop llatí. L Doble 42a Trobada del Secretariat de Corals Infantils de Catalunya ls passats 16 i 23 de maig L'Auditori de Barcelona acollí la nova cantata Un concert desconcertant d'Antoni Ros Marbà, i text de Miquel Desclot, amb motiu de la 42a trobada del Secretariat de Corals Infantils de Catalunya (SCIC). interpretada per 1.800 nens i nenes de tot Catalunya, amb la JONC Filharmonia. La trobada tingué al mateix temps, el I 7 dc maig, un homenatge a l'escriptora Maria Àngels Anglada (en el desè aniversari de la seva mort) a l'Auditori de Girona, on 500 nens i nenes de tot Catalunya van interpretar diverses cançons tradicionals i la cantata Les veus misterioses de Josep Baucells, amb text d'Anglada. E Trio Concordiae, Premi Paper de Música de Capellades l passat maig s'atorgà aquest premi internacional d'interpretació, en la seva 20a edició, al Trio Concordiae, format per Savva Fatkulin (violí), Tobia Revolti (violoncel) i Asya Nebolsina (piano) , procedents de Rússia, Itàlia i Uzbekistan, respectivament. El premi consisteix en la participació garantida en un mínim de I O actuacions en festivals i cicles de concerts, i un premi especial de 1.400 euros. E 'Música Coeli', un disc interessant E l cor infantil Amics de la Unió de Granollers, amb Vicenç Prunés a l'orgue i sota la direcció de Josep Vila i jover, va _publicar el disc Música Coe/i, per al segell Discmedi. Es un CD amb obres de Rutet~ Mendelssohn. Fischer, Oltra, Lloyd Weber, Casals, Bemial. populars catalanes. Busto, Britten, Saint-Saens, Kodiíly. Handel. Kocsar i Ruera, totes de signe religiós. Tant tècnicament com per la interpretació del cor és un disc digne de ser recomanat per la infreqüència del repertori i la maduresa d'un cor infantil considerat cgm un dels més avançats i rigorosos del nostre país. Es una bona noticia en el panorama més aviat reduït del món de l'enregistrament català actual. I per la garantia que li atorga el segell Discmedi ha de ser saludada efusivament la seva aparició. P. A. Gracià Tarragó per Jaume Torrent a Mà de Cuido ha editat un CD amb el títol GraL cià Tarragó ( 1892-1973). Obres per a guitarra, amb 25 obres representatives de les diverses col·leccions que constitueixen la seva extensa obra per a guitan·a sola, interpretades per Jaume Torrent. També les editolials BoiJeau i Ume (actualment Music Sales) publicaran aviat, en coedició, les partitures de la integral de les obres per a guitarra sola i per a dues guitarres (al voltant de 90 obres presentades en 3 volums) de Gracià Tarragó, en una versió catalogada, revisada i digitada pel mateix Jaume Torrent. PANORAMA Reflexió sobre el canvi de titular a l'OBC O l'OBC no ha d'assemblar-se més a l'Atlético de Madrid Uanunci del canvi de titular de l'OBC amb la incorporació formal - pendent de confirmació-, a partir de la tem porada 2010-11, de l'asturià Pablo Gonzalez, convida a una reflexió seriosa qu e inclogui els fets en tota Ja seva molt vasta complexitat i atenent a la seva gran transcendència. Transcendèn cia que sorgeix de la de la ins titu ció, o sigui d'una de les grans columnes de la realitat musical culta catalana. ' L per J. COMELLAS OBC constitueix el referent que vet1ebra la temporada de concertisme simfònic dc Bar· cetona; aq uella formació de què d isposen tots els països - i totes les grans polis, que forneix als seus ciutadans el gaudi normalitzat dc l'espectacle de la música culta de gran format. A l'hora de Ja reflexió, el primer que cal tenir en compte és que l'adéu avançat d'Eiji Oue i tot el que comporta, constitueix la confirmació d'un fracàs sensc reserves; i el que és més greu, és un més que s'afegeix a la llista dels que s'han produït i, més encara, pràcticament sense solució de continuïtat des dc fa massa temps. Aprofundint en la rustòria una mica recu lada, d'ençà de l'adéu com a titular de Franz-Pau1 Decker, i amb l'excepció de la que en mala hora va ser prematurament escapçada presència de Lawrence Foster, la llista de cadàvers que arrossega l'OBC és molt extensa: i el que resulta pitjor, són cadàvers sacrificats sense que hagin deixat un rastre, un pòsit i un solatge sanüós; sense que ni tan sols les seves cendres hagin afermat mínimament el terreny: o sigui que hagi mi llorat de manera gaire perceptible la salut de l'Orquestra. O, el que és el mateix, que l'hagin fet avançar tot allò que calia. Són molts anys si no de pèrdua estricta de temps, sí de trajecte sense assoliments d'objectius desitjables, d'expectatives frustrades i de retorns inoperants al mateix -o gairebé mateix- punt de partida. Si em permeten el recurs a un concepte molt emprat avui dia. i tambC: molt fi com a eina definitòl'ia, pod rícm parlar més d'un procés de dcconstrucció que no de construcció de l'Orquestra. O almenys d'estaticisme pel que fa a resultats. L'estació actual d'aquest recorregut és una Orquestra desbruixolada, sense rumb ni personalitat artística, incapaç de superar uns sostres qualitatius en- quistats, desmotivada internament -o, pitjor, erròniament motivada-, i sense prestigi ni projecció exterior. Ara, una vegada més, som davant una nova presa de decisions: la primera, incontestable. acabar amb una etapa especialment regressiva a la que menava Ja darrera titularitat. Resultats artístics més pompiers que no au tèntics, dinàmica externa excèntrica i demagògica. i interna i organitzativa evasiva de res· ponsabilitats, configuren un quadre de comportament del protagonista que ha acabat d'esdevenir per força insostenible. Cal felicitar-nos. per tant, per la rapidesa de la resposta. per aquesta cirurgia traumatològica d'urgència, que de no haver-se aplicat hauria incorregut en el risc de crostificar-se. a segona part és la decisió de fer recaure el redreçament d'una situació tan complicada i delicada en qui finalment ha estat escollit: o en el model o perfil de la persona escollida. En aquest sentit. el menys que es pot dir, és que l'aposta és molt arriscada; per molts conceptes. cap d'ells vinculat als mèrits artístics estrictes de Pablo Gonzalez. Però tanmateix tots ells importants: manca d'experiència com a titular d'una orquestra, absència d'hores d'ofici i de coneixement de l'OBC en un sentit ensems global i profund; i per tant de tot el que representa la seva història i el seu paper a la societat catalana i a la seva realitat musical. Ara ens pertoca acceptar de l'ambigu concepte "risc" la dimensió més positiva; la que mena a trencament d'inèrcies conformistes i paralitzadores i que, tot el contrari, obre horitzons de ruptura creativa i vitalitzadora. I per tant disposem-nos a acollir la proposta amb els braços el més oberts possible i a afavorir entre tots l'èxit més esclatant al nou titular: entre altres coses perquè resulta urgent que sigui així, ultra per al protagonista, per al futur i per a la salut de l'OSC, i, naturalment, per a la de tot el cos musical català. L EIJI QUE Em remeto al contingut de l'editorial del número de maig de la Revista -confegit quan no coneixíem ni presumíem que, ni com, s'havien de precipitar els esdeveniments-, per recordar que aquest èxit només serà possible si hom té fc en el projecte i, per tant, es tingui capaci· tat dc dota r-lo de tots els recursos possibles: materials en primer terme, però sobretot de confiança, continuïtat i, de manera especial. autoritat. l, també, referint-me a l'editorial, s'eliminin dc soca-rel tots els focus infecciosos -que afectin els nivells de la dinàmica actuacíonal de la institució que facin faha i estiguin tan an·elats com estiguin-, que permetin al nou titular afrontar el futur sense ròssecs de cap mena: amb el camp to talment desbrossat i lliure per a una sembra fructífera. L'O BC no es pot pern1etrc una nova ensopegada. o pot fer. com és imatge tòpica del club dc futbol Atlético dc Madrid. anar enfilant projecte rere projecte sense més resultat que la consciència dels successius fracassos; dels renovats viatges a enlloc i al no res. 21 --309 PANORAMA A PROPÒSIT DE ... El 30è aniversari del Taller de Músics Lluís Cabrera El 1979, tres socis i amics van posar en marxa, en tres ca rrcrs del Raval de Barcelona, una iniciativa musical que no només ha sobreviscu t, sinó que h a anat moll més en11à dels objectius amb què va néixer. Cabrera ens en descobreix - si és que n'hi ha Lm- el secret de l'èxit RMC ~~r _ 297 298 22 310 ALBERT TORRENS - Com van anur a parar en aquest racó del Raval? - Va ser una casual itat. Un antic soci havia tingut una distribuïdora de llibres a la cantonada dels ca rrers de Recasens i Cendra, i quan, amb el final de la Transició, els llibres que recollien l'expectativa d'un canvi democràtic van deixar dc tenir sentit. Fernando Hermíndez i jo vam decidir reconvertir l'espai en una recepció i tres aules per ferhi classes de jazz. El condicionament era molt precari - ho insonoritzàvem amb caixes d'ous i llençols a les parets-, però gràcies a un amic, Americo Bellotto. que es va encarregar de contactar amb músics, de seguida vam tenir un centenar d'alumnes que no sabíem on ficar. -Com ha influït el TaiJer en la transformació de l'entorn? - El nostre creixement horitzontal - aprofitant les plantes baixes que ningú no volia llogar- ha estat el motor de la renovació d'aquesta zona abans marginal. Aquí, el canvi no ha consistit pas en l'enderroc de blocs de ve'ins, o sigui que el barri continua essent molt dens. Però el nostre desenvolupament sempre ha estat silenciós, i qualsevol problema s'ha parlat amb els veïns abans que desemboqués en un conflicte. Ara, INTENTEM RESUMIR EN UNA BREU CONVERSA UN FENOMEN -EL DEL 'IALLEI\ DE M úSICS- DIGNE DE SER ESTUDIAT PELS ENTESOS E GESTIÓ CULTURAL. EL SEU ARTÍFEX, PARADIGMA DE LA IMMIGRACIÓ ANDALUSA ARRIBADA ACATALU YA A LA DÈCADA DELS SEIXANTA, HA ESTAT AL DARRERE D'INCOMPTABLES A VENTURES DE NOTABLE REPERCUSSIÓ SOCIAL, I ASSEGURA QUE, DE VEGADES, PENSA QUE TOT HA SORTIT BÉ "gràcies al destf, gairebé per casualitat'. PARLEM DE PLANS D'ESTUDlS, DE TROBADES DE MÚSICS INTERNACIONALS I D'ENREGISTRAMENT DE DISCOS, PERÒ ACABEM CONVENÇUTS QUE "el tarannà i el calizi' SÓN LA CLAU DE TOT PLEGAT. els veïns que ja tenen una certa edat són els primers a explicar als joves que lliTiben la feina que hem fet. -Als seus locals cada dia hi ha música en directe. Qui hi toca? - Hi pot venir tothom i, com que hi ha pocs llocs de peti t format per tocar, tenim una llista immensa de gent que ens envia propostes. Per aquí ha passat molta gent que ara està tocant en sales de concerts, auditoris, teatres ... Però creiem que la nostra tasca de plataforma on contrastar davant de públic el que aprenem a l'escola és necessària. PANORAMA Per això, hi ha uns dies que els tenim reservats per a les jam sessions de rock i jazz dels nostres alumnes, en horari de vuit a deu de Ja nit. D'altra banda, tot i estar lligats a l'escola, en alguns dels nostres locals es pot anar a prendre alguna cosa o, fins i tot, a dinar. I és que, abans. havien estat tavernes de barri. - Per què hi ha, doncs, ta n poques sales de petit format? - Jo sempre be defensat que el petit format és, per a tots els gèneres, la base de la piràmide, i el sector hauria de donar el suport necessari a més iniciatives com la nostra. Al capdavall, el mateix problema té la persona que vol anibar a la professionalització tant en el jazz com en el flamenc o altres gèneres. I seria ben senzill tenir més locals: no caldria construir més, molts pobles tenen casinos i cafès antics, dotats d'un encant particular a més d 'una sonoritat boníssima per a totes les músiques. Tan so ls caldria que els ajuntaments arribessin a acords amb les persones que els regenten perquè, un cop a la setmana, pogués haver-hi música en directe, fins i tot sense equips dc so. No dic que això sigui la solució perquè els músics es guanyin la vida, però sí una sortida perquè puguin contrastar la seva obra davant de públic i agafar experiència. T tot això no nega cap altra cosa ni cap auditori de gran format. -Com s'ha fin ançat el cre ixement del Taller ? - Des del plincipi, va haver-hi un pacte tàcit -ni escrit ni verbal- al qual tothom es va sumar perquè calia fer un esforç. Els professors han cobrat sempre. encara que al principi fos poc. i les institucions no hi van entrar fins al cap d'un temps, per ajudar-nos -per exemple- a unir tots els locals que teníem al carre r de Recasens o també en la difu sió de les nostres activitats. Però el suport institucional no ha anat mai a parar a la gestió acadèmica dc l'escola. -Com es planteja el fu tur del Taller de Músics? - El nostre programa s'ha consolidat perquè es basa en un rigor enorme i creiem que, en algunes disciplines. continuem essent la millor opció. Ho dic amb tota la humilitat. Alguns dels nostres professors també trebal len en altres centres, com el Liceu o I'ESMUC, i estem en camí de ser reconeguts com a centre d'ensenyament dc grau superior. Ara bé. nosaltres no injectem creativitat ni podem fer que tothom qui ve acabi essent artista. Aquí ensenyem l'ofici, però el propi camí se l'ha de buscar cadascú amb la seva personalitat. com en qualsevol altra professió. Realitat i promese s Girona amb els joves intèrprets i hi ha alguna cosa que consolidi el futur en el terreny de la interpretació musical, és prendre el pols a les maneres de fer dels joves intèrprets en les diverses etapes del seu aprenentatge. Així doncs, és bo fer-se ressò del que està succeint arreu del país per tal d'enfOJ·tir la il·lusió per una feina ben feta que pugui assegurar que el futur de la música gaudirà d'una bona salut. En aquest sentit destacaria dos esdeveniments dc les comarques gironines que poden marcar l'esperit de la tasca feta tant per joventuts Musicals de Banyoles corn pel Conservatori Isaac Albéniz dc Girona. S anti Novoa. Promesa feta realitat En la inestimable tasca que fa joventuts Musicals de Banyoles per difondre la música clàssica de qualitat per la comarca i per donar a conèixer joves promeses en el camp musical, va programar a l'església de Sant Pere de Cornellà de Terri, i en el cicle Música i Patrimoni a l Pla de l'Estany, el concert que portava per títol ·'Et món del trombó'', en el qual van intervenir Sant i Novoa acompanyat al piano per Ramón López. Santi ovoa va iniciar els seus estudis musicals als set anys i des del 2003 assisteix a classes a Bilbao amb Daniel Perpiñan. També ha rebut classes de Ch1istian Lindbcrg i )oscph Nessi de Ja Juilliard School de Nova York. Ha realitzat nombrosos concerts, entre els quals destacaria els de solista amb la l'Orquestra Simfònica d'Astúties i la UKD de Berlín i ha guanyat diversos concursos, com els nacionals de Xàtiva (2006) i el Concurs Permanent de Joventuts Musicals d'Espanya (Sogorb, 2007), el qual li ha proporcionat una S gira de concerts que l'ha portat fins a les comarques gironines, on va oferir un concert magnífic. El jove trombonista asturià ( 1992) ja va demostrar en les primeres notes de la Sotwla en La menor de B. Marcelo el seu domini de l'instrument i la seva versatilitat musical, característiques aquestes que es van anar veient potenciades en les interpretacions d'!\1borada y mwïeiraz. escrita expressament per a ovoa per}. Arévalo, i el bonic Romanç per a trombó i piano, op. 21 de Jorgensen. Cal destacar en aquesta última la riquesa tímbrica i dc dinàmiques que va desplegar Novoa, així com una sonoritat ampla i no gens agressiva en totes les tessitures, oferint uns pit1110 rea lment es pectaculars i p lens de vida. En Ics famosíssimes Csardas de Monti, que van tancar Ja primera part. Sanli ovoa i Ramón López van mostrar el seu grau de compenetració oferint una interpretació molt jovial i comunicativa de l'obra, i en què també es va poder captar la gran qualitat tècnica del músic d'Avilès. qualitat aquesta que es va veure refermada en les obres programades en la segona part. Novoa i López van oferir una magnífica interpretació de la Sonata "Vox Gabrielï' per a trombó i piano escrita el 1973 pel compositor iugoslau Stjepan Sulek. en la qual novament van desplegar un gran potencial comunicatiu, que va tenir en la Cavatine, en Re bemol/major, per a trombó i piano, op. 114 de Camillc Saint-Saens els seus moments culminants. Per tancar el programa. van oferir la difíci l i espectacular Blue bells of Scotland per a trombó i banda deltrombonista compositor de Missouri Arthur Pryor. en la qual van corroborar l'alt nivell de tot el recital i en què Sant i 1 ovoa va consolidar-se ja com una realitat. 23 31/ PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT LA CRISI, en una doble accepció -la tòpica dominant del moment DE NATURALESA ECONÒMICA, I LA INSTITUCIONAL-, domina aquest mes la selecció o recull de veus interessades. Pel que al primer aspecte, a través d'una personalitat destacada de la interpretació musical - WILLIAM CHRISTIE- i en l'a ltre, per un coHega estimat. Pel que fa al pla institucional, hom SE CENTRA EN LA QUE PATEIX L'OSC, EN UNA ALTRA REFLEXIÓ DEL MATEIX COL·LEGA, XAVIER CESTER. La polèmica sobre les NOVES DRAMATÚRGIES OPERÍSTIQUES és objecte d'opinió per UN DELS MÉS GRANS PROFESSIONALS DEL RAM, JÜRGEN FLIMM. Finalment, unes opinions prou lúcides sobre la CAPACITAT DE TRANSFORMACIÓ SOCIAL DE LA MÚSICA i també sobre la dialèct ica inacabable, sobretot en el món de la música de tall popular, ENTRE ELS EXTREMS QUALITAT I IMATGE. Són arguments d'una jove figura emergent. «Creo que ha merec i do Ja pena dedicar TANTO TIEMPO A MONTEVERDI. Elegí bastante bien. Su música no tiene cdad. Es capaz dc comunicar, conmover y emocionar. 1... 1 A LES ARTS FLORISANTS NOS HAB[A ENCARGAOO uno de los festivales europees mas importantes para Ja temporada 20 IO LA PUESTA EN MARCHA DE UNA ÓPERA FRANCESA. Habíamos dedicada centenares de horas de trabajo y bloqueado la agenda para este verano. Ahora nos han comunicada que NO ES POSIBLE SEGUIR ADELANTE POR FALTA DE PRESUPUESTO (LA CRISIS PARALIZA NUESTROS PROYECTOS. [ ...] Es muy f<ícil caer en el tópico de decil· que en tiempos duros Ja música nos consuela, pero es que es UNA DE LAS ARTES QUE TIENEN MAYOR CAPACIDAD DE CONMOVER Y U EGA MAS RAPIDO AL RECEPTOR.» William Christie. Aurora lntxausti, "El País". 18 d'abril dc 2009. 24 312 «Per la seva banda, ELS ORGANITZADORS AGUANTEN LA RESPIRACIÓ conliant que no hi hagi cap daltabaix en les fi. les d'abonats (i ja no diguem en les de patrocinadors i subvencionadors), ja que són el coixí que assegura uns mínims d'assistència. Tot i ser una intuïció més que no una rea litat contrastada, SEMBLA QUE EL CONSUM MUSICAL (terme ben lleig) té un grau de fidelitat prou alt per no crea r alarmes excessives. [ ... ] Hi ha una tendència general a la prudència, PER NO DIR AL CONSERVADORISME PROGRAMADOR. Els dos grans cicles privats ofereixen DUES OBRES AMB MENYS DE 50 ANYS DE VIDA (un Adams i un Gruber a Palau 100 i res a lbercamera), i sí molts ultraclàssics que no espanten la parròquia.» Xavier Ces ter, "Avui", 31 de maig de 2009. .--, rr. «Había que PONER REALIDAD SOBRE EL ESCENARIO, como ya lo había hei '¡ che Rossellini con el . • cine. Y después esta realidad la traspasamos a las puestas en escena operisticas. ¿Provocadores? EL ARTE DEBE HACER REACCIONAR, QUE LA GENTE DESPIERTE. Es fund amenta l en el mundo del teatro.» )ürgen Flimm, dramaturg operístic. Lourdes Margades, "El País", I de juny de 2009. . íMf:... 1 i' «OUE NO HA COMPLERT AMB LES SEVES OBLIGACIONS, i, simplificant, només s' ha dedicat a fer concerts (millors o pitjors, a gust del consumidor) i NO S'HA IMPLICAT EN EL DISSENY DE LA PROGRAMACIÓ, en la tria de músics per a l'orquestra i en la inserció en el conjunt de la societat [ ... J però la primera pregunta de les mol tes que tenim és: COM PENSEN ELS RESPONSABLES DE L'OBC MANTENIR LES RELACIONS AMB OUE fins a l'acabament del seu contracte quan l 'han desqualificat de forma pública i inapel·lable? [ ... j Mirem el mirall des de l'altra banda: HAN TRIGAT TRES ANYS A ADONARSE QUE OUE FEIA DEIXADESA DE LES SE- VES FUNCIONS? Per què no ha actuat abans qui el va fitxar, o estava per sobre d'Oue... ? [ ... ]tomem a I'OBC perquè ja sabem que Oue no té successor. No en té perquè PABLO GONZALEZ, MÚSIC DE CONSIDERABLE TALENT, NO ESTÀ CONTRACTAT ENCARA. No es va anunciar un fet sinó una intenció i una probabilitat. [ ...] Si Ja gestió del procés per part de L'Auditori ha estat decebedora, l'actitud de l'Ajuntament i la Generalitat no ha estat millor: PARLEN DE NOVA ETAPA. DE TREBALL A UARG TERMINI, DE PROJECCIÓ INTERNACIONAL PARAULES REPETIDES UN COP I UN ALTRE. Quantes etapes portem ja? Què estan fent amb I'OBC?» Xavier Cester, "Avui", 26 d'abri l de 2009. «No ai !OO % [es pot canviar el món amb una cançó], però sí que crec que la música té molta influència en la gent, I POTSER POTS CANVIAR EL MON DliWfl" UN INSTANT. Això és l'important. [ ... ) totes dues coses Isi són més importants les cançons que la seducció]. Tot ha de ser perfecte. Sl VOLS FER LA CARRERA, ÉS TAN IMPORTANT LA IMATGE COM LA QUAIJTAT DEL QUE CANTES.. És veritat que Dolly Parton té uns pits enormes, que és la imatge del somni americà, PERÒ HA ESCRIT 5.000 CANÇONS. Pots dir que és tot imatge, però ÉS REALMENT UNA FANTÀSTICA AUTORA DE CANÇONS. Pots canviar de look, pots fer cas de tot el que et diuen, des de la discogràfica, o no. L'IMPORTANT, TANMATEIX. ÉS LA MÚSICA.» Aura. Andreu Gomila, ''Avui'', 9 de juny de 2009. Presentació de la Banda Simfònica de l'ESMUC mb un concert de presentació realitzat el 30 de maig passat, a la Sénia, els estudiants de la Banda Simfònica de I'ESMUC han incorporat la seva proposta artística i educativa a la resta de Grans Conjunts de l'Escola. Dirigits pel trombonista i professor Raül García, i amb el també professor dc I"ESMUC i tubista Pablo Fcrnandez, els estudiants van presentar un programa complex que van repetir només uns dics després, el 2 dc juny, a Ja Sala Oriol Martorell de L'Auditor-i de Barcelona. Aquest primer programa interpretat per la Banda Simfònica de I'ESMUC, era format per les obres següents: El Abanico d'A. Javaloyes, Concert per a tuba i banda de}. Barnes, Suite de jazz núm. 2 dc D. Xostakóvitx, i Marxa. Vals Uric, Vals núm. 2 i Dansa núm. 1 i Rebroll de S. Brotons. La imatge dc portada correspon al concert dc presentació de la Banda de I'ESMUC a la Sénia (concert compartit en col·laboració amb la Banda de la Sénia). Per a més informació: vegeu contraportada, Gent ESMUC. A El Conjunt de Grallers de l'ESMUC, convid at al Festival de Músiq ues Tradicionals del Món de Tànge r (Marroc) I Conjunt de Grallers de I'ESMUC (departament de Música Tradicional), que dirigeix el professor Dani Carbonell, ha actuat en representació de l'Escola en la primera edició del Festival TarabTanger I Festival de Músiques Tradicionals del Món, que va tenir lloc a la ciutat marroquina de Tànger del 17 al 21 de juny. El conjunt de Grallers de l'ESMOC, el formen els músics següents: josep Oriol Nicolau, gralla baixa; Jaume Aguza, gralla de claus; Jordi Mestres, gralla de claus: Manuel Sabaté, gralla de claus; Heur·a Gaya, gralla de claus; Jvó jordà, gralla de claus; Òscar Prats, timbal de gralles; Albert Carbonell , timbal fondo; josep Moliner, cap del departament de Música Tradicional de I' ESMUC. El conjunt de l'Escola va actuar en el marc dc la cloenda del Festival, el dia 21 de juny, a la plaça del 9 d'abril i a la plaça Al Massira, al cor de Tànger. La participació d'aquest conjunt de I'ESMUC al Festival ha estat possible gràcies a l'ajut de l'Institut Ramon Llull. E 2 ESMUC ACTUALITAT IJ)SIIItj Actualitat vincul ada als estudiants i professors de l'ESMUC l 17 de maig passat va tenir lloc a Tarragona la segona edició dc la TUBADA, am b prop d' una setantenta de participants encapçalats pel TooBass Quartet (quartet de tubes estudiants de I'ESMUC) i Pablo Fernandez (tuba solista de l'O BC, professor de l'Escola i director de la Banda de la TUBADA). Aquesta proposta, organitzada amb el suport de l'Escola i Banda de la Unió Musica l de Tanagona, va consistir en un assaig matinal i una exposició d'instruments de diferents fabricants (Melton, B&S i jupiter). Per acabar, es va realitzar un concert a la plaça de les Cols, amb la intervenció d'Aida Bcltran (bombardí) i Òscar Senén (tuba), acompanyats de la Banda juvenil UMT, di rigida per jordi Masip. A la segona part, la Banda de Tubes va oferir als assistents una selecció de peces populars dirigides per Pablo Fernandez. D'aln·a banda, el pianista, composito r i al umne dc direcció d'orquestra de E I'ESMUC jordi Lalanza, va estrenar l'obra Poyesl en el marc del XV Festival internacional de Música de Toledo, el 22 de maig passat. Aquesta obra, encàrrec del Festival. és per a dos pianos i va ser interpretada per Sophia Hase i Eduardo Ponce. Lalanza ha esctit dc manera constant des del 2002, any en què va guanyat· el Concurs de Composició Frederic Mompou, fins al punt d' haver estrenat obres arreu del país i publicat amb les editorials Clivis i Boileau. jordi Lalanza és professor de piano i cap d'estudis a l'Escola de Música Harmonia. i continua la seva formació en direcció d'orquestra a I'ESMUC amb Salvador Brotons. mentre cursa els estudis de doctorat en Musicologia a la UAB. D'altra banda, l'estudiant de 3r curs de Cant (departament de Música Clàssica i Contemporània), Laura Garcia Olalla, que també ha cursat estudis de composició, ha estat reconeguda amb l'accèssit en el concurs Primeres jormt- des de la Dona Compositora a Sant Cugat. L'esn·ena d'aquesta obra, així com de la resta de guardonades, es farà el proper divendres, 3 de juliol de 2009. a les 22 hores, al Claustre del Monestir de Sant Cugat del Vallès. Per ltltim, els graduats per I'ESM UC Sergi Casancllcs, Diego Martín i Oriol Saladrigues han obtingut una beca de "la Caixa., per cursar estudis de postgrau. Les beques es van lliurar el passat juny a Barcelona. Tots tres estudiants han estat vinculats al departament de Teoria i Composició i Direcció de I'ESMUC. La graduada pel departament de jazz i Música Moderna Laia Cagigal també ha obtingut una beca convocada per l'Obra Social de .. la Caixa". La també graduada, en aquest cas en l'especialitat de violí (Clàssica i Contemporània) judit Ba rdolct ha obtingut una beca d'ampliació d'estudis a l'estranger (Beca Segimon Serrallonga, 2009-20 IO, Torelló). Pel que fa al professorat. el 21 de maig passat el pianista i professor del departament de Jazz i Música Moderna Ignasi Terraza, va resultar guanyador de la 25a edició del The G real American jazz Piano Competition, concurs que de 1983 ençà es convoca anualment a Jacksonville, a l'Estat de Florida, i que esdevé l'acte inaugural del jacksonville Jazz Festival. Considerat un del premis més prestigiosos del seu gènere, que en edicions anteriors ha distingit pianistes com Marcus Roberts, Kenny Drcw jr. o Ly1me Arriale, en l'edició d'enguany el jurat unànimement va designar Terraza com el millor entre els cinc finalistes escollits, fet que l'ha convertit en el segon pianista europeu que aconsegueix aquest guardó. El Quartet Casals ofereix del29 de juny a l'i de juliol una segona trobada amb classes magistrals per a quartets de corda l llarg d'aquest curs, els músics del Quartet Casals han prioritzat la seva activitat docent a I'ESMUC. És per aquest motiu que, repe tint l'experiència realitzada el mes de febrer passat, I'ESMUC ha convidat els estudiants i professors d'arreu del país a assistir a la 2a Trobada amb el Quartet Casals, basada en la praxi interpretativa dels quartets de corda. La trobada s'ha estructurat en sis sessions, repartí- A des al llarg dels dies 29 i 30 de juny i I de juliol dc 2009. Els participants actius són quarte ts de corda, que disposen d'un mínim d'una sessió diària. La voluntat de l'Escola és repetir aquest tipus d'iniciatives a partir del curs vinent. Formen el Quartet Casals: Vera Martínez Mehner i Abel Tomas Realp. violins; jonathan Brown, viola, i Arnau Tomas Realp, violoncel. Secció a c ura de R.M. Fotografi es: Arxiu ESMUC 3 i{j¿iilj ARTICLE li Jornades d'estudiants de musicologia i joves musicòlegs El paper de la Illusicologia, a debat Els elies 7, 8 i 9 dc maig van tenir lloc a Barcelona les II Jornades d'estudiants de musicologia i joves mu sicòlegs, organitzades per la JAM (Jove Associació de Musicologia). Engu any, les jornades han tingut per títol "Identitats mus1cològiques: entre la vida musical i el camp social". Amb aquest lema, especialistes i nous emprenedors de la branca musicològka han tractat sobre el paper de la musicologia dins la societat i en les ciències socials. per IRINA PRIETO I ÍNGRID PUJOL es li jornades d'estud iants de musicologia i joves musicòlegs es van consolidar després d'un cap de setmana intens. durant el qual es va debatre la versatilitat de la identitat musicològica. La jove Associació de Musicologia ()AM). a través d'una de les seves comissions. es va encarregar d'organitzar l'esdeveniment, que ha estat acollit per l'Escola Superior de Mú s i ce~ de Cata lunya i ha comptat amb el suport d'Scli po i el Departament d'Universitats, Recerca i Societat de la Informació de la Generalitat dc Catalunya. L'ESMUC es va omplir amb més de 70 estudiants de musicologia vinguts de diversos punts de I' Estat. com també del mateix centre acollidor i dc la Universitat Autònoma de 13arcclona. Del 7 al 9 de maig, els estudiants d'aquesta disciplina van posar sobre la taula tot allò relacionat amb lo musicologia a través de diferents activitats, sempre referides al títol dc la trobada: "Identitats musicològiques: cnt re la vida musical i el camp social". Unes identitats que estan en procés de renovació i canvi i que, sense perdre de vista el seu objecte d'estudi -la música-, volen tenir cada cop més presència en la societat. A través de conferències, comunicacions. trobades temàtiques o tallers, les Jornades van propiciar un debat constant sobre el paper dc la musicologia en la societat i la identitat dc l'investigador. Alhora. han obert un espai dc renexió per als joves investigadors que s'estan endinsant en l'estudi d'aquest àmbit i per a aquells que encaren el seu futur cap a la musicologia. L 4 Objectius. Les jomades van néixer per crear una xarxa entre els estudiants i els joves musicòlegs del país. En ser una disciplina poc coneguda i més aviat minoritària, els estudiants senlien una forta necessitat dc compartir inquietuds i debatre entre ells. L'any passat ja es van establir els primers contactes amb estu- l diants d'altres universitats catalanes i de l'Estat espanyol, i aquest any, satisfets dels intercanvis generats, s'ha volgut se· guir la mateixa línia. Tal com la comissió organitzadora va comentar en la conferència inaugural, la filosofia d'aquestes Jornades era clara: ··el coneixement només té sentit quan és compartit, quan es converteix en coneixement col·lecti u". A més , conscients que sovint el món acadèmic s'allunya dc 1 Les Jornades van ser seguides amb una bona assistència de públic en Ics diverses activitats J La taula rodona va aportar dllerents visions de la musicologia ARTICLE i{)ülij 11 Jornades d'estudiants de musicologia i joves musicòlegs 1 Polo Vallejo Introdueix la polifonia africana als participants la societat i queda relegat en un pla que es retroalimenta ell mateix. els organitzadors de les Jo111ades van fer seu el desig que '"el món acadèmic franquegi la barrera que el separa de la societat i de l'opinió pública i converteixi el coneixement que genera en coneixement útil per a la ciutadania··. ous fonnats. Les )o111ades d'aquest any han adoptat el format de congrés clàssic, amb conferències, taules rodones, comunicacions i pòsters. Aquestes dues últimes acti vitats han fet possible la participació d 'alumnes de cursos avançats de I'ESMUC, així com d'altres universitats dc Ca ta lun ya i de la resta d 'Espanya, que han exposa t les línies d' investigació que duen a tem1e en aquests moments. Les presentacions han tractat sobre temes diversos: la música popular i Ics seves repercussions polítiques, musicologia i música antiga, sobre conceptes de temps i espai i també sobre el tema principal de les Jornades, les identitats musicològiques. Pel que fa a les conferències, les Jornades es van obrir amb la ponència de l'antropòleg Manuel Delgada. precedida per la benvinguda del director de I'ESMUC, Josep Borràs, i de la comissió organitzadora, mentre que la conferència dc cloenda va anar a càrrec del musicòleg Franco Fabbri. A la taula rodona. hi eren convidats N 1 I Flrst Take mostra els lemes propis davant d'un públic nombrós i divers professionals amb línies musicològiques diferents: la investigadora, representada per Josep Martí del CS IC; el periodisme musical, amb Jordi Turtós; !"empresa musicològica, com Musikeon. que dirigeix Luca Chiantore, i la línia que fusiona interpretació i musicologia, amb la figura de Iuan Carlos Asensio. Tots ells han estimulat el debat sobre el paper social i especialista del musicòleg en la societat d'avui dia. Com ja es va fer en la primera ed ició de les Jornades, també s'ha volgut innovar en nous formats. Per una banda, s'ha conservat l'espai del cinefòrum, per la bona acollida que va tenir l'any passat, i el de Ics trobades temàtiques moderades per un expert. Però l'edició d'aquest any s'ha enriquit amb tres nous formats. Un dels quals ha estat el Cafè amb.... activitat que -pel fet dc tenir lloc en un entom tranquil i infom1al- ha estimulat la comunicació entre els participants i els ponents, que han pogut establir un diàleg reflexiu, però alhora amè. Una altra novetat han estat els tallers, on experts en danses renaixentistes. glossa menorquina, candombe, música de tradició oral i shakuhachi han realitzat classes pràctiq ues als participants. I finalment, s'ha apostat per dur a terme una videoconferència, tot un repte tecnològic que ha fet possible el diàleg entTe els assistents a l'ESMUC i cinc joves musicòlegs de Llatinoamèrica. Les Jornades, doncs, s'han consolidat Les activitats pràctiques, el debat amb un cafè i les noves tecnologies han estat les innovacions d'aquesta edició. com un espai on l'intercanvi de coneixement musical rigorós comparteix protagonisme amb el debat i amb l'aprenentatge pràctic sobre la música. Concerts. La música en viu, però, no hi podia faltar! Per segona vegada. les Jornades han comptat amb uns concerts dc luxe. gràcies a la col·laboració dels companys i companyes de I'ESMUC. Un conjunt de música clàssica, el Conjunt Romàntic. i un altre de música antiga, Lux Perpetua, van amenitzar la primera nit amb obres com Liebeslieder, op. 52 de Johannes Brahms, d'una banda; o sonates de Telemann i Pla i el CallOl/ perpetus de l'Ofrena musical en Do 111enor de J. S. Bach, de l'altra. Dos grups de funky van prendre el relleu en la segona nit: Groove Stuíf i F'irst Takc. Aquests concerts han representat una novetat pel fet d'haver tingut lloc a l'Espai Jove de l' Eixample. Entre els intèrprets també hem comptat amb la participació d'un grup indoiranià extem a l'Escola. Muk:ti's ectar. uè és la JAM? La Jove Associació de Musicologia (JAM) és una associació de joves musicòlegs i musicòlogues, estudiants de musicologia o que senzillament comparteixen l'interès en aq uesta disciplina, que té per objectiu organitzar i promoure activitats relacionades amb totes les vessants de la musicologia. L'associació va ser constituïda el 8 de novembre de 2008 i actualment compta amb una quarantena de membres. La idea d'una associació com la )AM va sorgir arran dc la necessitat d'un espai de relació entre totes les persones interessades en la musicologia. Les activi tats dc l'associació s'organitzen i es real itzen a través dc diferents comissions promogudes pels mateixos membres i Ics Q 5 iJj.l.iiij ARTICLE 11 Jornades d'estudiants de musicologia i joves musicòlegs . seves iniciatives, i estan obertes a tot el públic en general. Per a més informació: <htt p://lamusicologia.wordpress.com> i <jam.informacio@gmail.com>. Entre la Universitat i el Conservatori. )a des de la primera edició de les Jornades, la )AM va proposar-se l'objectiu d'a· costar els estudiants de musicologia de la unive rsitat i els del conservatori. Avui dia a Catalunya es poden cursar aquests estudis tant a I'ESMUC com a la UAE. amb la denominació d 'Història i Ciències de la Mús ica. Tot i que lïns ara els estudis de mus icologia a la unive rs itat han tingu t caire de segon cicle, a partir dc la implantació del Pla Bolonya aquests passen a ser una titulació de grau de quatre anys. Entre estudiar musicologia a la universitat o al conservatori. hi ha poques diferències. Al conservatori, els estudiants poden seguir la seva f01mació mus ical a través de l'instrument. els conjunts instrumentals o Ics classes de composició. A la universitat. en canvi, entren més en contacte amb el món acadèmic Els t allers apropen els participants a diferents pràctiques musicals. com el shakuhachí universitari, els màsters o els postgraus. En termes gene1·als, l'especialització en la investigació dels estudiants d'ambdós centres també es diferencia. Així, hi ha una pelita tendència de l'alumnat musi- cològic de I'ESMUC cap a l'estudi de processos musicals no occidentals, mentre que a l'Autònoma dominen les temàtiques d'Occide nt -opcions gens reprovables, en qualsevol dels casos. En la primera eclició de les Jornades. la q uasi inexistent participació d 'est udia nts de la UAB va alertar els mganitzadors. Poc després, amb la creació de la )AM, s'ha procurat crear un espai on estudiants de tots dos mons se sentin a gust. És gràcies a això que enguany ja s'ha comptat amb la participació de membres d'aquesta universitat. Per a les pròximes Jornades, es pre tèn implicar encara més estudiants de totes les procedències. uni versitats i conservatoris. Per això, tot i que hem d'agrair moltíssim el suport de I'ESMUC en l'organització d'aquestes dues edicions de les Jornades, c reiem convenie nt passar el relleu i que sigui un altre centre qui aculli la propera edició. Alguns conceptes clau sorgits en les ponències i en la taula rodona sobre música... Ponts musicològics .,¿Encontraria a la Jlfaga? Tan tas veces m e lwbía bastado asomarme al arco que da al Quai de Conti, y apenas la luz de ceniza y olivo que flota sobre el río me dejaba distinguirlasjormas. ya su silueta delgada se inscribía en el Pont des Arts, inclinada sobre el agua)'. Rayuela, J ulio Córta zar. ~er ISAAC A LAMO_ _ __ n pont cap a la Maga; un pont cap al secret de l'amor... Construir ponts és una metàfo ra de la voluntat dc travessar fronteres, límits i "rius metafísics''. Fina lment, els ponts, en donar accés a l'altra riba, obre n una via a l coneixement. Cercar la Maga, o cercar la Màgia ... Fer ponts e n múltiples direccions, un dels quals cap a l'Alquímia. per desvet- U 6 ESMUC Uar l'estructura secreta de la música: això és un '·pont musicològic". Seguint la metàfora. en les Jornades musicològiques vam confluir els deixebles i els enginyers dc ponts i camins. Tots compartíem una mateixa disciplina, malgrat tenir diferents perspectives i trajectòries, amb l'objectiu comú d'obTir ponts de coneixement cap a la societat. Abans dc come nçar el debat, els integran ts de la tau la rodona ja tenie n cla r que la música és necessària per a la socie tat. La qüestió que van have r dc discutir és s i a la societa t li cal un co- Cal reformular el paper social del musicòleg professional. neixement discursiu sobre la música. Hi havia diferents visions, i mai una única veritat, la qual cosa ens porta a pensar que encara tenim pendent reformular l'experiència i el paper social del musicòleg professional. Aquest ésser del futur immediat haurà de dominar les noves tecnologies de la informació i ser capaç de troba r nous formats i nous mi~ans per transmetre el seu discurs. La metàfora dels ponts de julio Cortazar -que Man uel Delgada utilitzà e n la conferència inaugural- va encetar la renexió sobre l' apropiació i l'ocupació de l'espai públic: "un pont és un home tra· vessant un pont". Les coses són només elles, per se, quan tenen una s ignificació per a algú que hi pensa. La música és música quan algú l'escolta, i solament és Música quan algú en fa la narració- ~ 11 Jornades d'estudiants de musicologia i joves musicòlegs ,o T ,¡;e ., . ...-1:: ~'\¡1 ¿_.;~L~ ~ ~ (:)At~ ~ l'assemblea final va cloure les • ~~ ...., Jornades tot discutint sobre els 1t1~ principals temes de debat que es van trafllr . ":<!:'t)(" r.A1t-.,~~ ~... lt c.t-" coreografi es socials. Franco Fabbri va fer un camí invers - un pont de tornada- en la conferència de clausura. L'objectiu del ponent era plantejar les relacions socials com una mane ra d'entendre les estructures musicals. Fabbl'i va estendre un pont cap a la societat. tot definint la música a partir de la construcció de convencions socials: "So o rganitzat. o so estèticament viscut"; per aquí anaven les idees. construcció del seu esperit. El doctor Delgada va partir d'un model musical per tal d'intentar comprendre la societat. Per a ell, desvetllar l'estructura musical de les coses suposa desvetllar l'estructura secreta dc la societat. Amb aquesta metàfora, ens va convidar a reconèixer la dominació sònica -gens panòptica- com la manera en què l'autoritat exerceix el control sobre la so- cietat: sirenes, alarmes, megàfons ... tot i que sembla que "el caos urbà té una lògica. una gramàtica real, regit per un ordre i un ritme secret '". Vivim a ciutats caòtiques habitades per "societats musc uLars" o n la mul titud s'expressa amb escriptura au tomàtica i es prescindeix de la consciència individual. I tot això. com una gran figura cortazariana que contraposa les simfonies urbanes i les es Jornades han constituït un projecte de futur. un full de ruta per bastir po nts. Potser e n una propera ocasió podrem reOexionar sobre el paper del musicòleg en els fòrums interdisciplinaris i els observatoris culturals d'aquest país. Potser, algun dia. els musicòlegs ocuparem una pos ició adequada per debatre e n aques ts circ uits c ulturals. Tot ha dc començar aquí i ura q ue sortim dc l'aïllament disciplinari; aquí i ara que sortim lots de l'armari, cridant: ··jo també sóc musicòleg". L Quin és el paper de la musicologia avui dia? per RUBÉN LÓPEZ CANO (www. lopezcano.net) i ha algú que dubti de la importància social de profess ions com la med icina, l'enginyeria o la infonnàt ica? És evident que la nostra vida quotidiana seria impensable sense botiguers, perruquers o personal de la neteja. En el mó n tan desballestat en què vivim, fins i tot hem acceptat la pertinència d'assessors polítics o dïmatge, d'intermediaris en segrests i de consultors de tota mena. Però, quina rellevància social pot tenir un musicòleg? Nosaltres som operaris que manufacturem discursos que, en aparença, només interessen els al tres musicòlegs. Algü es podria imaginar el futbol sense l'aclaparadora quantitat de discursos que genera en els mitjans de comunkació? Doncs H si la música és tan important per a les nostres vides. per què no podem fer-ne una reflexió informada i professional? Quan els estudiants de mus icologia es reuneixen per reflexionar sobre la rellevància social de la seva activitat, generen un pou de pensament amb funcions formatives, pragmàtiques, profili1ctiques i, sobretot, te rapèutiques. Amb això, prevenen la fru stració laboral a q uè s'hauran d 'enfronta r, i comencen a entendre que són ells els qui hauran d'educar la societat sobre la seva pròpia importància; els qui hauran de crear les seves pròpies feines i el prestigi que puguin assolir, i els qui hauran d'abordar una urgent renovació discipLinària que ens alliberi de l'uniforme forense i ens faci sortir de les catacumbes. Són e lls mateixos també els qui s'hauran dc clonar suport mútuament cada cop que l'eterna pregunta pla ni sobre ells com una "falta'' psicoanalítica: per a què serveix un musicòleg? Per què defugim la reflexió sobre la música, quan és tan important per a les nostres vides? 7_ . CLARINETISTA, ESTUDIANT DE L'ESCOLA. CONCERTINO DE LA BANDA DE L'ESMUC Tot just acaba el segon curs a l'Escola com a deixeble de Josep Fuster. "Més endavant ja veurem què faré, però de mom ent tinc c1ar que vull acabar el grau superior a l'ESMUC", assegura. MiqueJ Ram os destaca com a bon estudiant i bon instrumentista, p erò també i principalmen l per m ostrar una actitud participativa, activa i compromesa amb els seus companys i amb La mateixa institució de la qual forma part. Uúltim repte d'aquesl clarinetista de v inl anys ha estat fer de concer tino en els dos con certs de presen tació de la Banda Simfò11ica de I'ESMUC, realitza ts e1 50 de maig i el 2 de juny passats. Formació que, com ell malcix explica, coneix de fa molts anys. per RUT MARTÍNEZ 8 - Com has viscut la creació de la Banda de l'ESM UC? -Tots l' hem viscuda molt dc primera mà, el procés ha estat relativament l'àci l. S'ha fo rmat a iniciativa de Raül García, el professor de trombó, amb la voluntat de permetre a molts dels instrumentistes de vent que són a l'Escola i no tenen la possibilitat de tocar amb l'Orquestra, treballar amb una formació que fa molt bona música. La Banda és un conjunt molt especial i tocarhi és una experiència important q ue sempre t'e nriqueix com a músic. - D e moment heu treballat qua tre obres ... -Sí, de fet, assajàvem cada quinze dies, de manera regu lar, per assegurar un bon treball de base. Les dues setmanes prèvies a la presentació de la Banda vam intensificar el calendali d'assaigs, com fem amb altres formacions. - Aquesta no és, però, la teva primera experiència en una banda. -Ni de bon tros! [Somriu. I La veritat és que el p rimer conjunt en el qual vaig tocar va ser la Banda de Badalona, on va ig entrar amb dotze anys i m'hi vaig estar sis temporades. De manera ja més recent, col· laboro força regularment amb la Banda Municipal de Barcelona. - I per què la Banda de Badalona ? -jo tocava el clarinet i estudiava al Conservatori de Badalona. El nostre professor ens va suggerir, a mi i a altres companys, dc tocar a la Banda i ho vam trobar molt interessant. El salt a la Banda Municipal de Barcelona ha estat tot just fa un any, coincidint amb unes audicions convocades amb la voluntat d'i ncorporar algun re forç específi c. M'hi vaig presentar. em van agafar i la veritat és que estic encantat de poder tocar amb ells. - Què t'atrau, d'aq uesta formació? -Si bé potser no té la riquesa de colors que té l'orquestra simfònica, sí és veritat que el treball, fins i tot la complicitat que s'estableix entre els músics de vent és molt especial. A més, hi ha música realment bona, escrita o riginalment per a banda. Penso en la mateixa obra de Brotons, Rebroll, que hem inclòs en els dos concerts de presentació de la Banda de I'ESMUC. Brotons aprofita al màxim els recursos de tots els instruments; és una obra esplèndida, molt ben escrita. -1 això de fer de concertino... -La veritat és que, més enllà de sortir una mica més ta rd que la resta de companys, no passa res. No em sento un líder. Sóc un músic més. - Ja has cridat l'atenció d'alguns crítics. Recordo forge de Persia, que esmentava els teus solos amb l' O rquestra de I' ESMUC, fa més d' un any... -És cert, em va fer molta il·lusió. Però també em va sorprendre molt. no m'ho esperava. En tol cas, comentatis com aquest et motiven. t'ajuden a créixer. f són sempre una alegtia molt gran. - Com t'imagines la teva carrera musical? -Tinc clar que vull acabar el grau superior aquí, estic mo lt a gust a l'Escola, i un cop aca bi voldria anar a estud iar probablement amb Sabinc Meyer, amb qui ja he fet algunes classes. Sembla que ella estaria disposada a agafarme com a alumne, però en tol cas també m'agradaria veure més professors, si bé és cert que Alemanya, com a possible destinació, em sembla molt interessani. - Final de curs intens, engu any encara una mica més amb els concerts de presentació de la Banda ... -Cert: aud icions d'instrument, dc cambra, concerts ... La rutina de fi nal de curs és intensa, i més si la combines, com és el meu cas, amb l'activitat professional que intentes tirar endavant. Però amb ganes i una mica d'organització, es pot fer. - Per últim: presentació de la Banda de I'ESMUC a la Sénia... Més pressió? -Sens dubte, a tocar ja dc terres valenc ia nes i a mb una trad ic ió i coneixement d 'aquesta formació i del seu repertori molt grans. Però més enllà dc la pressió hi ha el repte de fer-ho bé. Som una banda d'estudiants de grau superior i ens presentem com a tals. Però estic segur que el resultat musical de la proposta que presentem és prou digne. Si més no, intentem fer un bon paper. Els Orgues de Catalunya Juny I Agost 2009 XXIX CICLE JUNY 19 I Palau de la Música (Barcelona) I lan Tracey JULIOL 5 I Igualada I lzumi Kando 6 I Santa Maria del Mar (Barcelona) I lzumi Kando 15 I Cadaqués I Modest Moreno 16 I Girona I Montserrat Torrent 17 I Montblanc I Carme Godall 18 I L'Aleixar I Modest Moreno 18 I Mataró I Jonatan Carbó 18 I Castelló d 'Empúries I Montserrat Torrent 22 I Vielha I Carme Godall 23 I Sitges I Jordi Figueras 23 I Torredembarra I Jordi Pajares 25 I Tarragona I Jordi Pajares 26 I Vilafranca del Penedès I Jordi Figueras 26 I Vallmoll I Maria Nacy 31 I Montbrió del Camp I Eudald Canti AGOST Organitza: Patrocina: lim1 G-ralitat c1e CataiUnytl llli!ltnalltut Catalh de l os lnduatrl"' Culturoia Col·laboren: A V Diputació Borcelona xarxa de municipis ...... ~ Dlput adóTorragona Diputació de Girona lm I NSTITUT D'ESTUDIS ILERDfND -- Cat/fAúsica 1 I Berga I Jonatan Carbó 1 I El Pla de Santa Maria I Angel Justo Estebaranz 1 I La Pobla de Cervoles I Eudald Canti 8 I Àger I Matteo lmbruno 8 I Torroja del Priorat I Angel Justo Estebaranz 8 I Castelló d'Empúries I Josep M. Escalona 14 I Cadaqués I Andres Cea 14 I Sitges I Matteo lmbruno 15 I La Pobla de Segur I Andres Cea 16 I Vilafranca del Penedès I Josep M. Escalona 16 I Ulldemolins I Maria Nacy 18 I Torredembarra I Miquel Benàssar 22 I Talarn I Miquel Benàssar 291 Sant Llorenç de Morunys I Hector Paris 30 I Riner El Miracle I Hector Paris Una 'Quarta' de Mahler memorable PALAU 100. Orquestra Simfònica de Viena. Mojka Erdmann, soprano. Dir.: Fabio luisi. Haydn: Simfonia núm. 82, "/'Ósw. Mahler. Simfonia núm. 4. PALAU DE LA MÚSICA. 2 DE JUNY DE2009. per Llufs Tr ullén ------------------------------ a temporada Palau I 00 va cloure la seva XVIII edició amb un concert dedicat a dos compositors vinculats estretament a Viena. com joscph Hayd n -de qui enguany es commemora el 250è aniversari de la seva mort- i Gustav Mahler, a càrrec dc l'Orquestra Simfònica dc Viena dirigida pel seu director principal. Fabio Lujsi. La Simfònica posseeix una sonoritat extraordinària, configura una mf1quina en què l'engranatge de les peces resulta del tot perfecte i una disciplina heretada de Karajan, Giulini o Prêtrc. sembla mostrar-sc invariable en el decurs de la història d'aquesta formació centenària. Orquestra, L doncs, que de la mà del seu director principal, Fabio Luisi, va endinsar-nos al classicisme vienès de Haydn, el de la Simfonia parisenca núm. 82, més coneguda com "l'Ós''. El seu Haydn. "a la romàntica", allunyat de les versions historicistes més habituals avui dia, va resultar contundent, d'una vivacitat extrema, d'un virtuosisme aclaparador que només una orquestra de les qualitats de la Simfòruca pot assolir. Efectisme i rectitud, però manca d'una major eloqüència en el discurs que aportés més nuïdesa. Però precisament aquesta sonoritat corpòria, densa, aquesta habi litat per passa r del pianíssim més refinat al [orle més punyent van permetre escoltar una Quarta de Mahler memorable. L'evolució de la vida, de la infantesa fins a l'entrada del Paradís -en què l'esplèndida veu de la soprano Mojka Erdmann va cantar els plaers gastronòmics del cel-, esdevé el discurs dc la sim fonia. Luisi va oferir-nos un Mahler refinadíssim (sublim en el tema amb variacions que tant estimava el compositor bohemi) i magistral en l'execució tan natural dels temes lírics del primer moviment. Una corda impecable, uniforme, meticulosa, unes fustes càlides i un metall brillant van respondre a la romàntica i sensible versió de Luisi, que va captar tota l'essència musical i estètica de la composició. ---- -- --------------------------------------------------------- ---------- -------------- ---------- Final de cicle COBLA, COR IDANSA AL PALAU. Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Cor Madrigal. Dir.: Mireia Barrera.ll. lloansf, E. Morera, J. Ser- ra, A. Català, J. M. Ruera, R. lamote, C. Taltabull, J. U. Moraleda, E. Casals. PALAU DE LA MÚSICA.16 DEMAIG DE 2009. per Josep Barcons Palau ------------------------ n plena pl'imavera exultant. la Tardoral de Lluís Lloansí va sonar amb més tons terrosos que mai. Amb gest claríssim. Mireia Barrera va plantejar una lectura reposada en els curts i amb timbres vellutats en els metalls que recalav<l - fin s i tol en el magne salt final- en la calma dc l'estació. La calma s'estenia també sobre la Girona dc Morera, com si se'n retratés la dimensió més noble i hi stòrica: amb pianissimi impossibles en els tibles i un Onyar que semblava que no s'atrevís a fer córrer l'aigua per no ti'Cncar l'encanteri dels carrerons del call. Als llargs, el riu s'animava E 26 31-1 amb l'articulació gràcil dc l'acompanyament i del cant dc tenora, com si els reflexos platejats del metall irisessin el riu. Acabat el passeig, i tot i l'atenció de Barrera als plans sonors de la Rocacorba de joaquim Serra, la dificultat cambrística de la peça va minvar-ne la pàtina de perfecció que havia imperat fins al moment. L'apartat sardanístic es cloïa amb Íntima d'Antoru Català, que deixava pas a la igua lment correcta lectu ra de la Glossa del ball de donzelles de Granollers de josep Maria Ruera. La segona part s'encetava amb la calidesa mediterrània de les veus del Cor Madrigal interpretant la suite L'aire daurat dc Ricard Lamote de Grignon. La finor de Lamote en el tractament dels textos d'inspiració xinesa de Marià Manent va sortir a relluir en cada poema. i va a1Tibar a cotes excelses en els harmònics fl otants del lïna l de la tercera peça o en la parquedat sonora del corprenedor "110 11ull flors, 11ull branques de xiprer". La fragilitat dc Cap11espre va permet re assaborir el mestratge de joaquim Serra més enllà de l'àmbit sardanístic, mentre que la Cançó de l'enfadós de Cristòfor TaltabuU servia per posar a prova la bona capacitat de dicció del cor. Venia seguidament la combinació de cor i cobla, en tres peces que - més enllà del seu interès musical- esdevenien gairebé tl'Cs models igualmem eficaços d'instrumentació per a una formació certament difíc il de compaginar. En l'apm-tat de bisos, un clàssic com Les neus que es fonen d'Enric Morera va aixecar l'ovació generosa del públic que assistia a l'últim dels concerts del cicle Cobla, Cor i Dansa. Fins a l'any vinent! PALAU 100. The Academy of St. Martin in the Fields. Dir.: Sir Neville Marriner. Tippett, Britten, Elgar. PALAU DE LA MÚSICA.12 DE MAIG DE 2009. per Mercedes Conde Pons rograma de celebració per a un doble aniversari en què la maduresa d'una Academy of St. Martin in the Fields -en els seus "primers" cinquanta anys de vida- donava suport i honors a un Sir Nevillc Marriner d'insospitada energia vital malgrat els seus ja venerables vuitanta-cinc anys. D'acadèmica, com manifesta en el seu nom. es pot titllar la seva interpretació del repertori anglès, tant per la seva voluntat, present des de l'inici de la formació, d'oferir versions d'aquest repertori de caràcter íntegrament anglès, com pel so mateix dc la formació. No, les cordes angleses no sonen igual que les alemanyes, com tampoc els metalls. L'acidesa del so anglès en la corda és absolutament necessari en la interpretació d'obres com el Concert per a doble orquestra de corda de P Tippett, i en aquest concert, en van fer una demostració incontestable. Els Quatre interludis marins de l'òpera Peter Grimes de Benjamin Britten, són quatre joies orquestrals que només es poden valorar en la seva integ!itat sabent-ne el context dins del drama que conté l'òpera. Però si un té l'oïda i la sensibilitat despertes, pot gaudir d'una jornada en un poble de la costa anglesa. Des del naixement d'un nou dia amb un mar en calma que encara no desperta després d'una plàcida nit, passant per l'escalfor del migdia en un dia festiu , en què el mar se'n contagia, fins a arribar a l'embraviment d'un mar que s'enfosqueix al ritme del cel per esclatar en una tempesta traïdora i perillosa. L'Academy va saber-ne treure les espurnes més subtils i va demostrar Ja integritat de conjunt, malgrat algun moment de distracció d'un Neville Marriner que. però. en les Variacions Enigma va signar una versió intensament emotiva, lluny afortunadament de la versió a què en temps del mateix Elgar es tenia acostumat el públic. Encara que sembli mentida, els glissandi ratllant la barroeria eren moda en Ja interpretació postromàntica de l'època. Dansa hongaresa de Brahrns i un fragment de la Simfonia "Reforma •· de Mcndelssohn van signar un aniversari festiu i van confirmar, que encara és més important, la longevitat d'una formació i un mestre que donen encaia - i per molts anys es desiija!- molta guerra. Perspectives plurals TEMPORADA OSC. Akiko Suwanai, violí. Dir.: Eiji Oue. Guinjoan, Stravinsky, Beethoven. L'AUDITORI. 22 DE MAIG DE 2009. per Francesc Taverna-Bech iríem que dins de l'heterogènia varietat estètica dels repertoris que presenta l'orquestra barcelonina. el programa va satisfer el públic i fins l'impressionà amb la versió que oferí Oue dc la Pastoral de Beethoven. Tanmateix anem per parts, Pantonal dc Joan Guinjoan va ésser ben acollida i diríem que el suggestiu ventall de sonoritats va tenir en Oue i en el treball de l'Orquestra uns intèrprets puntuals per atraure l'atenció del públic. D'alguna manera Oue D evidencia amb gest clar i auster el contingut plural i eclèctic d'aquesta partitura de Guinjoan. Tot seguit es va escoltar una versió ben equilibrada del Concert en Re major d'Stravinsky, en què destacà el nervi traductiu d'Oue per donar suport a les intervencions d'Akiko Suwanai, que destacaríem per la bellesa de la seva sonoritat i el rigor del fraseig que va imprimir en la seva part. L'obra d'Stravinsky, composta el 1931 , sobta per l'originalitat de la seva visió de la tonalitat i també per la síntesi personal que fa del llenguatge vioJinístic des d'una perspectiva que s'assenta en els conceptes contrapuntístics de). S. Bach. Malgrat l'austeritat de la música stravinskiana. poc donada a efusions dc caràcter sentimental, així com de revestiments virtuosístics, va ésser ovacionada per l'auditori. Tanmateix, el punt culminant del concert es va produir en la interpretació de la Sisena simfonia en Fa major. "Pastoral" dc Beethoven. En una altra part d'aquesta revista parlo dc la teau·alització dc la música. Diria que Eiji Oue s'erigí en un evident exemple del que és teatralitzar la música i del que es pot assolir mitjançant aquesta ~eadep~ srnarwmbéamb el gest el que es toca o es dirigeix. Oue va clamar al cel i va descendir als inferns -baixant fins i tot del podi-, va quedar-se petrificat en certs moments del discurs. en altres dansà al ritme d'una orquestra que el seguia suggestionada... D'alguna manera, la Sisena, tantes vegades escoltada amb millors o pitjors lectures (potser això ara no importa), se'ns va presentar amb una impTessionant aparatositat que deixà profundament impressionat i aclaparat el públic de L'Auditori. I és així com al final, en què Oue tenia projectat un significatiu silenci, els oients van irrompre amb una esclatant ovació que es perllongà per bastant temps amb notable intensitat. 27 315 Mtt:C.I;(iS(i eR rT 1e A Massa espera per a aquest 'Fidelio' FIDELIO de Beethoven. Ka rita Mattila. Clífton Forbís. Stephen Mílling, Terje Stensvold. Elena de la Merced. MaHhías Klínk. Anders Larsson. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Dir. d'escena: JOrgen Flimm. Dir. musical: Sebastian Weigle. UCEU.18 DEMAIG DE 2009. per J. Comellas int-i-cinc anys d'absència d'una òpera tan genuïnament bella -ultra altres al·licienls afegitscom Fide/io convidaven a viure una proposta més satisfactòria que la que acabem de gaudir. Perquè per força s'havia creat un clima d'expectació alimentat per components com el debut escènic de la soprano finesa Karita Mattila -una de Ics grans Fidel io del moment- i també per una proposta recolzada en columnes sobre el paper tan poderoses com Ics del Met per un costat i Jürgen Flimm per l'altre. I tanmateix no va acabar de ser aquell Fidelio pel qual tants sospiràvem. aquell esdeveniment que tanta lícita salivera havia provocat a l'avançada. I el primer xoc amb la realitat va ser una dramatúrgia massa plana, massa al peu de la lletra. massa pautada. El recurs a la t ransgressió temporal deixa de re- V sultar transgressor -valgui la redundància-, si no s'acompanya d' una jus tificació semàntica i fin s i tot semiològica, enriquidora de l'original; o substancialment enriquidora. Detalls a part, aquest no ha estat el cas i, per tant. el discurs dramatúrgic no ha aportat cap trasbalsament ni cap revulsiu; tot s'ha produït amb una gran previsibiütat, sense sotragades gaire perceptibles. Alhora la interpretació, amb un elenc sobre el paper també molt prometedor, donava la sensació que es contagiava de la rutina del muntatge i de mica en mica anava despenjant-sc pel pendent d'una progressiva absència de nervi. malgrat que el procés argumental menava progressivament a una superior tensió. Tot això en un procés subtil, movent-se, amb lot, en un context de notable categoria, però també de feblesa dramàtica. I això no lleva mè- i é KARITA MATTILA I STEPHEN MILLING rits a aportacions tan importants com l'esperada de Karita Mattila -tanmateix escassa d'expressivitat actoralo Stephen Milling (Rocco). o fins i tot Matthias Klink ()aquino) i Elena de la Merced (Marzelline). I per descomptat uns cors poderosos i alhora transparents i també una orquestra hàbilment alleugerida, més beethoveniana que romàntica, i eficaç, que és el que se li podia exigir. delicades i impressionistes de Manuel de Falla. Certament, és una obra poc lluïda per al solista, l'orquestra tendeix a engolir-lo constantment, però la batuta tampoc no va fer gran cosa per visualitzar-ne la feina, i va acabar passant desapercebut, reduït al paper de comparsa. El bis podtia haver redimit el jove pianista canari, però no va ser així: la "Danza del molinero" del Amor brujo de Falla va sonar insípida i encartronada. A la segona part van sonar cinc fragments de la suite /beria d'Isaac Albéniz, obra mestra del pianisme del segle xx, en la sorollosa orquestració que en va fer Enrique Fernandez Arbós que, en accentuar el caràcter festiu i folklò- ric, conserva ben poca cosa de l'esperit otiginal de l'obra, evocador de m isteri i sonoritats delicades: és senzillament una altra obra. Tot i la correcció de la versió que en va fer I'OBC, va ser una h·ista aportació, sense pena ni glòria, al centenari Albéniz. I aquest desencís es va encomanar fins i tot al Bolero de Ravel que cloïa el concert: ni un bri dc sensualitat ni de gràcia, fruit d 'un tempo massa ràpid que precipitava la sinuosa línia dels solos, d'un crescendo fet a batzegades, d'uns acords d'acompanyament massa forts i de la manca d'elasticitat general. Un Bolero sense sal i poc apte per ser ballat, i un concert per oblidar. Molt soroll per no res TEMPORADA OBC. Gustavo Dlaz-Jerez, piano. Dir.: Josep Caballé Domènech. Albéniz, Falla, Ravel. L'AUDITORI. lO DE MAIGDE 2009. per Xavier Chavarria ' L 28 3/6 ----------------------- OBC homenatjava la figura d'Isaac Albéniz amb un repertori tenyit d'espanyolital pels quatre cantons, tot reblant així el tòpic folklorista que acompanya injustament l' insigne músic de Camproclon. Tampoc no és la millor manera de fer-li justícia programar la maldestra orquestració que de la seva obra emblemàtica. lberia, en va fer Fernandez Arbós, i que conserva ben poca cosa de l'esperit original de l'obra. Tot i la presència del sempre solvent Josep Caballé Domènech com a director convidat, l'OrquestTa tampoc no va tenir el millor dia. i tot plegat va propiciar un concert amb ben poca substància. Espanya de Chabrier va obrir el concert amb poc convenciment, endormiscada i amb poques llums. Més decebedora va ser la prestació del pianista convidat, Gustavo Díaz-Jerez, que ens va propinar una versió sense àngel de Noches en los jardines de Esparïa, una de les obres més Schwanewilms o l'ortodòxia plena del lied alemany sense que cadascuna, és clar, menystingui l'altra. Perfecció intel·lectualitzada, valgui la redundància, i expressió serien pols referencials d'aquests conceptes bàsics. No hi ha dubte que Anne Schwanewilms pertany al primer grup. i a més, de manera plena. 1 potser seria millor dir de manera autoritzada, amb l'autoritat que li dóna atots tan segurs com una veu rodona, una línia de cant ele- gantíssima i pulcra i una fidelitat absoluta a la partitura. Tanmateix, aquestes virtuts tan solvents a vegades no ajuden a fer nuir el factor expressiu, presoner fins a un cert punt de tanta exactitud i també - llegiu la secció Impromptu d'aquest númerode prescindir dc la teatralització, que com diu molt bé en aquest escrit Taverna-Bech, ''és quelcom que participa en l'acte del concert"; terreny en el qual és evident que aquesta cantant no es mou de manera còmoda. Anne Schwanewilms penetra en la sensibilitat de l'espectador més per via d'admiració - intef.lectualque no de vivència. El seu és 'Cum laude' per acabar 24 Preludis per a piano op. 34 REaTALANNESCHWANEWLMS, soprano. Manuellange, piano. Debussy, Wolf, Richard Strauss. LICEU. 28 DE MAIG DE 2009. perJ . C. C. ense pretendre pontificar de cap de les maneres, m'atrevida a afinn ar que almenys hi ha dues maneres d'i nterpretar el licd alemany o germànic: la primera, Ja pròpia de la majoria de cantants d'aquest àmbit, i Ja segona, la del llatí. En aquella prevall'afinnació intel·lectual gairebé absoluta de la "lletra" -entesa en la doble accepció verbal i musical-, i en aquesta la dc l'esperit de l'obra. I S CAMBRA A L'AUDITORL Quartet Casals. Aleksei Volodin, piano. Xostakóvitx. L'AUDITORI(SALA ORIOL MARTORELL). 7 DE MAIG DE 2009. per M. C. P. ulminació de cicle i culminació d'cxcel·lència d'un grup, el Quartet Casals, que sembla superar-se en cada concert. La percepció de l'art, sempre subjectiva, està Uigada a quantitat de condicionants que innueixen a l'hora de valorar-la; més encara quan parlem d'un art efímer com és la música en viu. Per tant, sigui per connuència astral o, causa més probable, per la suma de dos factors elementals en la dita formació de corda -l'extraor- C dinari nivell demostrat i la passió que sempre han manifestat per la música del compositor rus Dmitri Xostakóvitx-, el concert de cloenda del cicle de quintets per a piano que ha servit d'eix vertebrador del cicle com a artista resident del Qurutet Casals va ser un dels millors de tota la temporada de cambra de L'Auditori. El concert, però, va començar amb l'actuació en solitari del pianista Aleksei Volodin, que va interpretar els Fidelitat interpretativa a Handel EUROCONCERT. Orquestra Barroca Zefiro. Alfredo Bemardini, oboè i direccíó. Música aquàtica, Música per als reials focs d'artifici de Handel. PALAU DE LA MÚSICA. 25 DE MAIG DE 2009. per LL.T. a commemoració del 250è aniversari de la mort de Handel va cen· trar monogràficament el darrer concert de la temporada Euroconcert. Un dels conjunts més prestigiosos en la interpretació de la música ban-oca L com és I'Ensemble Zefiro va apropar-nos a les celebènimes suites de la Música aquàtica (la música que com a divertiment a1istocràtic ha estat vinculada als passeigs reials del rei Jordi I, antic elector de Saxònia, per les aigües del Tàmesi) i la Música per als reials focs d'artifici (música festiva un discurs que es va fent pas a pas -millor si recolza en un criteri encertat en confecció del programa com ha estat el cas ara-, amb una capacitat de penetració densa i espessa, sense un bri de renúncia, que a la fi acaba imposant el pes d'aquelles virtuts. fins a deixar una sensació de gran plenitud. Oimés si hom compta amb un acompanyat11ent tan lici identificat com el de Manuel Lange, un nom nou que cal tenir en compte a l'inventru·i de grans pianistes acompanyants. del compositor rus. La seva interpretació, com s'ha pogut apreciar en anteriors ocasions. no manté mai un equilibli permanent. Amb moments de gran elevació, el pianista pateix en certs moments alguns punts de desconcentració que acusen una interpretació grisa, afortunadament superada amb l'alternança de moments brillants; tal com es va poder apreciar en la seva aportació individual. El Quartet Casals va arribar i moldre amb el Quartet núm. 7 en Fa sostingut menor op. 108 de Xostakóvitx. Va ser especialment rellevant l'extraordinària comunió entre els violinistes Abel Tomàs i Vera MartínezMehner, amb el suport d'un Jonathan Brown de so únic. Si no1malment s'observa el lideratge d'Arnau Tomàs al violoncel, en aquesta ocasió aquest era imperceptible, de gran que era l'autonomia i alhora l'actuació col·lectiva cap a la integritat de tots els membres. Si a això, s'hi afegeix una gamma de colors i atmosferes d' infinites possibilitats, el resultat no podia ser un altre que una autèntica experiència de sacsejada vital. Volodin es va deixar contagiar en el Quintet per a piano i cordes en Sol menor op. 57 de Xostakóvitx, a la recerca única d'un sol objectiu, la música, i es va deixar emportar pel dolo1~ la profunditat, l'esperança, la ironia, l'humor i la vitalitat de la música i la interpretació. Un autèntic moment musical per al record. que commemora la Pau d'Aquisgrà i que va ser encarregada pel rei Jordi 11). Els minuets, les àries, les bourée, Ics overtures són una música que configura el llegat orquestra l més popu la r de Handel i que en mans de la trentena d'instTumentistes del Zefiro va destacar per la seva calidesa i sonoritat equilibrada, pel gust dels contrastos, clarobscurs propis del barroc, i pel joc d'efectes de gran blillantor. Trompes naturals, trompetes sense pistons i ins- truments de fusta i corda propis de l'època del barroc con· figuraven una orquestra de sonoritat esplèndida i que va tractar la música de Handel amb calidesa, amb refinament, amb canvis de color constants, per atorgar així un atractiu constant a la versió. Un veritable homenatge interpretatiu en record de Handel, per la seva infinitat de matisos de color i per la seva majestuositat pròpia d'un divertimento aristocràtic. 29 317 Batuta de Kocsis i resultats previsibles llant però equilibrada, amb una corda baixa transparent en el seu so i amb unes fustes que atorguen calidesa i refinament a les versions. En el decurs dels dotze anys que Kocsis ha estat al capdavant de la formació, la seva maduresa com a músic més enUà del seu reconeixement com a pianista (un dels referents de l'es- cola hongaresa del segle XX) ha anat encaminada a la recerca de la puresa de les versions, més enl là d'especulacions interpretatives o accentuacions artificioses que puguin desvirtuar pel seu efectisme l'essència de les obres. És per aquest motiu que l'objectivitat el porta a dirigir seguint a la perfecció les indicacions metronòmiques d'Strauss, més enllà de versions més disteses i habituals que cerquen la blillantor però que s'allunyen d'aqueU paràmetre. La seva lectura del poema simfònic Així parlà Zarathustra va resultar superb per la seva exactitud, traduïda musicalment per una orquestra que matisa i tracta la música amb pinzellades plenes de sensibilitat. Versió objectiva, rigorosa, fidel a cadascuna de les indicacions d'S trauss, però alhora càlida i profundament majestuosa en els passatges efectistes. Una primera part dedicada a la fina sensibilitat de la música avantguardista de Kurtag i a unes transcripcions que denoten el gran coneixement de l'orquestra i del piano de Liszt que posseeix Kocsis, van ser una nova mostra de la gran tasca i qualitat d'una orquestra que, com hem apuntat amb anterioritat, sempre és fidel a un estil interpretatiu basat en la consistència de cadascuna dc les seccions. Invencible 'lberia' beria, i encara ho és més si es tradició per via directa ho saben, i coneixen a més que en la interpretació rau la clau de l'èxit. Les subtilitats de pes entre els temes, les dinàmiques, Ja màgia de fer servir el pedal en el moment estrictament necessari, el ritme intern de la peça ... , tot això és imprescindible per a una bona l beria; va haver-hi nombrosos moments en què no es va poder trobar en la versió d'Avcndaño. Tríana, per exemple, va sonar accelerada. mancada del1itme intem i, a causa de l'acceleració, amb algunes notes falses; un exemple concret que es va materialitzar en una impossible visualització del popular bani sevillà. Malgrat tot, però, qui po· gués vèncer tota una lberia sencera ... IBERCAMERA. Orquestra Filharmònica Nacional d'Hongria. Dir.: Zoltan Kocsis. Kurtag: Extractes de Messages. Liszt-Kocsis: Transcripcions orquestrals d'obres per a piano. Strauss: Així parlà Zara- thustra. L'AUDITORI. U DE MAIG DE 2009. per LI. T. ' Orquestra Filha1111ònica Nacional d'Hongria i el seu director Zoltan Kocsis no podien faltar en aquesta commemorativa XXV temporada lbercamera. La nova cita d'aquests habituals al cicle va estar marcada per uns resultats ja previsibles a priori: una orquestra compacta en totes les línies. de sono1itat bri- L CAMBRA A L'AUDITORI. Llurs Avenda fio, piano. Albéniz. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 4 DE JUNY DE 2009. per M. C. P. saac Albéniz va iniciar la composició d' lberia (la tradició l'ha anomenada erròniament suite) quan la seva mort, naturalment imprevista, era propera. Fascinat pel món de l'òpera i cansat de la fama de pianista virtuós, les seves -d'altra banda. nombrosesobres per a piano no havien assolit encara el grau de virtuosisme de què ell pod ia fer gala al lím it. l bería, però, sí que n'és, d'exigent, imaginativa, ambiciosa. lica i generosa, en comparació (malgrat I que aquestes siguin odioses) amb la resta del seu catàleg pianístic. Sembla com si en aquests quatre quaderns que Albéniz va poder completar (qui sap quants més n'hauria pogut compondre si la seva salut li ho hagués permès), hagués volgut demostrar les seves capacitats d'intèrpret i posar en evidència a tota la resta de pianistes que es vanten de virtuosos. Ambiciós, doncs, resulta per a qualsevol pianista interpretar qualsevol dels quadems d'/- Merescut homenatge CELEBRACIONS 2009. Intervencions de X. Benguerel i J. Codina. P. Bacchus, flauta. Carme Poch, piano. Jordi Codina i Josep M. Mangado, guitarres. llurs Guinovart, violi. Ma nu Fullola, recitador. C. Pertegaz, clarinet. Tamara Coll, viola. Marc Friedhoff, violoncel. M. Carme Poch, piano. Música de Carles Guinovart. AUDITORI LA PEDRERA. 27 D'ABRIL DE 2009. per F. T.-B. é diríem que el cicle Celebracions que organitza l'Obra Social Caixa de Catalunya va honorar-se amb la presència del compositor Cades Guinovart, membre dc la Reial Acadèmia de Belles Arts dc Sant )ordi, catedràtic B 30 318 del Conservatori de Barcelona i creador d'estètica avançada. I veritablement la sala de la Pedrera s'emplenà per retre-li homenatge per la seva obra personal, mai capciosa, i sí escrita amb veritable esperit indagador. pretén interpretar-los tots en un sol concert. Lluís Avendaño, de tornada a l'àmbit concertístic després d'un temps allunyat, no es va empetitir en la seva actuació a la sala de cambra de L'Auditori, ni tan sols amb el programa escollit. Amb la sala plena i una posada en escena lumínica molt encertada i intimista -algú pot explicar. però, per què a l'inici del concert, tot sentint Evocación, havien de sonar uns ocells enllaunats de fons?-, el pianista barceloní va afrontar el repte amb molta valentia i uns resultats, si bé no sempre del tot confortables, amb moments de gran mèdt. No és fàcil tocar Albéniz, i encara menys interpretar-lo. Els qui han begut la Així ho varen posar en relleu les paraules del seu col-lega, en Xavier Benguerel i el també compositor i guitarlista Jordi Codina, que va evocar-lo com el mestre cordial i veritable orientador dels seus alumnes. Certament, va resultar atractiva la conversa que es va establir entre els dos conferenciants i les intervencions del mateix Guinovart. Tot seguit Peter Bacchus i Carme Poch van oferir una bella versió dc Duende per a flauta i piano. A continuació vam escoltar Cosmogonia interpretada pels guitarristes Codina i Mangado, a la qual seguí l'estrena de la Fuga de la Suite Oie Bull interpretada per Lluís Guinovart i el concert acabava amb la lectura d'El Aleph per a conjunt instrumental. En totes aquestes partitures concebudes i estructurades pel temperament innovador i conscienciós de Gu inovart, va ésser possible trobar-hi la petja insubomable del creador profundament vocacional que guiat per una necessitat comunicativa mai cau en l'artifici, ni tampoc en l'especulació gratuïta que solament persegueix l'esnobisme de l'epaler /e bourgeois. eR Cloenda festiva cordada; la versió resultant és enèrgica. musculosa (a vegades sorollosa) i plena de cops d'efecte que van convertir !"'Allegro·· inicial en una autèntica tempesta i un remolí de so. però que van desmanegar !'"Adagio" amb constants baixades dc tensió: ningú, però, s'avorria, perquè cada passatge d'aquest agitat viatge tenia la seva sorpresa. ja al "Finale", l'Orfeó Català es va afegir al tiberi per arrodonir una de les millors ac- tuacions de la temporada, compacta, flexible, cantant dc memòria i amatent a Ics esbojan·ades indicacions d'Que. Les veus femenines, millor que mai: afinades, poderoses, afrontant sense por els aguts sobrehumans i les rabioses entrades de la fuga; una desena de veus masculines més haurien donat més presència sonora als greus, tot i la seva bona prestació. Descompensat el quartet de solistes per l'excés vocal de la soprano Arantxa Armentia. que no obstant això no va ocultar la bellesa de veu de la mez:zo Anna Tobella; al tenor Jeffrey Lloyd-Roberts li va mancar el to heroic, mentre que el baix Gudjon Oskarsson va exhibir una veu potent i bonica. La traca final va arribar en plena ovació del públic quan, en I 'enèsima sortida a saludar, Eiji Oue va aparèixer vestit amb la samarreta del Barça (amb el I O de Messi a l'esquena) i una bufanda. embogit com un hooligan. i va provocar el deliri de la majoria dels assistents. Llàstima que l'O BC encara no soni tan bé com aquest Barça tricampió. amb un so un x.ic massa tensamb gran volada lírica. Venia després la Sonata I I dc Manuel Garcia Morante, que s'erigeix en un catàleg formular dc dificultats i h·encadits que Garrobé -a qui està dedicada la peça- va resoldre amb solvència tècnica. A la segona part, la delicada Suite compostelana dc Frederic Mom pou -escapçada inexplicablement en dos moviments- preparava per a l'arravatament sonor de Ja Sombra d'Agustí Charles: una peça compromesa, rica en matisos i que -més enllà del virtuosisme de façana- condueix cap a una interessant profunditat dramàtica. ja per tancar el programa, la popular Rondeña de Regino Sainz de la Maza, tocada a pleret per Garrobé, i la rica interpretació de les Danzas de las tres princesas cautivas, escrites per l'uruguaià d'arrels catalanes Carlos Pedrell en un llenguatge nacionalista més depurat que aqueU que els coetanis seus duien a terme a la Península. Si bé el so de Garrobé tendeix a escorar cap a la zona metàl·lica de l'instrument, en l'apartat de bisos va brillar amb ductilitat, amb un fra seig ample, distès i generós, de grandíssima continuïtat melòdica i gustosa afabilitat de timbre. Hi ajudava la poètica de les peces escollides: dos moviments de Ja suite Platero y yo d'Eduardo Sainz de la Maza. Apropiant-nos del títol d'un d'ells ("Elloco"), direm que s'ha d'estar "boig'' per no aturar-se un moment i no rega la r a les orelles - i aquí la música que no sona gaire fort. com la de la guitarra, passa a tenir una funció pedagògica quasi existencialuns minuts que ens ajudin a augmentar. com deia Meyer, la nostra capacitat d'escolta. TEMPORADA OBC. Orfeó Català. Arantxa Armentia, soprano. Anna Tobella, mezzosoprano. Jeffrey Lloyd·Roberts, tenor. Gudjon Oskarsson, baix. Dir.: Eiji Oue. Jesús Rodríguez Picó: Danses d'Ibèria; Beethoven: Simfonia núm. 9. l 'AUDITORI. 30 DE MAIGDE2009. JEFFREY LLOYO·ROBERTS per X. Ch. a temporada de I'OBC es va cloure amb un concert que celebrava sengles aniversaris: el centenari de la mort d'Albéniz, combinat amb el desè aniversari de L' AuditOti, va propiciar l'estrena de les Danses d'Ibèria de jesús Rodríguez Picó, mentre que el centenari del Palau es rememorava amb la coHaboració de l'Orfeó Català en una obra universal, emblemàtica en la seva història, la Novena Simfonia dc Beethoven. La proverbial energia i l'optimisme que Eiji Oue inocula a tot el que dirigeix va convertir la vetllada en un esclat d'emocions efectista, una cloenda de traca i mocador a una temporada més aviat grisa. L En Danses d'fbèria, jesús Rodríguez Picó evoca l'esperit de la música d'Albéniz lluny del folklorisme i fugint de la citació directa. És una obra compacta, de pols valent, de sonoritats atractives i amb una orquestració densa en què el paper rellevant del vent metall va ser molt ben resolt pels solistes de l'Orquestra. A la segona part, sense batuta i de memòria, Eiji Oue va signar una versió arrauxada i efectista de la Novena Simfonia de Beethoven. de so vehement i emfàtic, fruit d'un gest intuïtiu, anàrquic però eloqüent. que en ocasions (potser massa) renuncia a les indicacions més elementals a canvi d'una e>."Pressivitat des- rr 1e A lii;1:C.I;f;1.1.r;l GUDJON OSKARSSON ~e 297-298 Capacitat d'escoltar L'AUDITORI CAMBRA /20è FESTIVAL DE GUITARRA. Àlex Garrobé, guitarra. S. Brotons, X. Montsalvatge, M. Garcia Morante, F. Mompou, A. Charles, C. Pedrell, R. Sainz de la Maza. l'AUDITORI.l 4 DE MAIG DE 2009. per J . B. P. n una frase que -si es pensa bé- dista molt de ser una obvietat, el musicòleg Leonard Meyer afirmava que el volum al qual sona la música és inversament proporcional a la capacitat d'escolta que es té. Seguint el siJ.Iogisme es pot deduir que un instrument de so petit com la guitarra reclama, doncs, una gran capacitat d'escolta. Una capacitat que no és només una simple qüestió de decibels, sinó que té a veure amb facultats com l'atenció, la calma, el silenci, la intel·ligència auditiva o el recolliment. Si acceptem el raonament, podríem afirmar E que és potser per l'escassesa general d'aquestes qualitats que, en els temps que corren, la guitarra no gaudeix -com es va poder comprovar en l'excel·lent recital ofert per Àlex Garrobé- del favor massiu del públic. El programa de Garrobé amalgamava interès i coherència plantejant un recorregut per la guita!Ta catalana de l'últim segle i mig. S'encetava amb les aplaudides Dues suggestions de Salvador Brotons, escrites en un llenguatge emparentat amb aquell que Montsalvatge utilitzà als seus evocadors Tres fados ílusorios, que sonaven -tot i que 31 3/9 Impressions d'un nou i atípic Festival de Música Antiga XXXII FESTIVAL DE MÚSICA ANTIGA DE BARCELONA. l 'AUDITORI, ALTRES ESCENARISABARCELONA DEL17 D'ABRIL Al 17 DE MAIG DE 2009. per Mercedes Conde Pons n temps de crisi, la cultura és un dels béns que acostuma a sortir més malparat a causa dc la seva aparent innecessitat per a la subsistència de l'ésser humà. En temps dc crisi, però, sovint la cultura, i com a part integrant la música, pot ser una de les vies d'escapament i reconfort per suportar i superar aquests períodes dc reflexió i replantejament de la situació en què un es troba immers. Es diu sovint que de les crisis sorgeixen els més grans avenços; que en els fracassos acostumen a covar-se grans èxits. Al mateix temps en què la natura reneix després d'u n període d'introspecció, a Barcelona la música reneix a ls carrers i a L'Auditori en forma de Festival de Música Antiga. Difícilment es pot desvincular a hores d'ara el dit festival d'aquesta època de l'any. Les frescor, naturalitat i efervescència que es respiren a l'ambient, acostumen a veure's reflectides també en els concerts que es porten a terme en el marc d'aquest Festival tan arrelat a la vida musical de la ciutat de Barcelona. Enguany, el Festival tenia un al·licient afegit als que convoquen el públic assidu a les sales de concerts i fins i tot als carrers en el primer cap de setmana de ma ig en què la música antiga es posa a l'abast de tothom al Barri Gòtic de la ciutat. L'arribada d'un nou director artístic sempre desperta una curiositat i incertesa que només es sadolla i es pot analitzar en un baJanç posterior als esdeveniments. Jan Van den Bossche ja va prometre en la pre- E 32 320 sentació del Festival de Música Antiga marcar la diferència respecte de la seva antecessora al càrrec de la direcció arnstica, Maricarmen Palma. Handel "a dojo'' es podria dir que ha estat la principal característica d'un festiva l poc habitual, tan t per l'excessiva oferta mus ical handeliana, com per alguna proposta curiosa, com la programació d'un concert amb música d'Isaac Albéniz ( 1860-1909) amb "criteris històrics", com els d'interpretar la seva música en un piano Erard, l'empresa francesa que el mateix Albéniz va fer servir en una sèrie de concerts - most1·ant-ne models diferents- durant l'Exposició Universal de Barcelona l'any 1888. Dotze concerts, la gran majoria en fonnació de cambra, sembla el reflex d'un període de crisi en què s'ha apostat més per la qualitat que per la quantitat i el caràcter mercantil d'alguns noms prou coneguts en el panorama de la música antiga. Per ta nt, un p ri mer any dc prova i de risc, en què Van den Bossche no ha volgu t épaler les bourgeois, sinó que ha volgut imposar un criteri molt individual, a l'isc de merèixer crítiques de tots tipus. A banda de la consideració d'haver viscut un Festival molt generós en música de cambra, en detriment d'altres formacions i ofertes ambiva lents que s'han trobat a fa lta r (sí s'espera que en edicions posteriors això es resolgui), el nivell generaJ dels concerts ha estat alt, amb concerts de gran qualitat. Poc es pot afegir al ja sabut en els criteris interpretatius de Jordi Savall i els seus conjunts, en aquest MUSICA ANTIQUA ROMA cas Le Concert des Nations. En els Concerti grossi escoltats a L'Auditori, i sobretot en les suites I i l i de la Water Music s'aprecià una interpretació neta i a tenta al detall , però mancada d' un alè vi tal, qu e sí s'aprecia sovint en Jes seves interpretacions de música francesa. No es pot dir el mateix de la interpretació d'algunes sonates per a violí, violoncel i clavicèmbal de Handel (obres menors del compositor, però d'inusitada bellesa) a cim·ec de Musica Antiq ua Roma. Malgrat el caràcter aparentment monòton del programa, el concert es va esvair en un tres i no res gràcies a una interpretació de gran virtuositat, personalitat i conjunció dels tres membres integrants del grup. a presència de l'Orquestra d'Antiga de I'ESMUC al restival va permetre observa r una millora progressiva en el nivell dels seus membres integrants (tots ells estudiants), liderats per un Alfredo Bernardini sempre atent als detalls. L'Oda L per a l'aniversari de Ja reina Anna va pe1metre gaudir dels dots vocals de Magdalena Pa- dilla, que va destacar per sobre dels alb·es solistes. El ja citat concert de Miquel Baselga, defensant algunes de les peces més conegudes del catàleg pianístic d'Albéniz, va des tacar sobretot per la seva capacitat comunicativa a l'hora d'adreçar-se al públic i posar-lo en antecedents del que anaven a escoltar i fer cinc cèntims de l'extraordinài·ia i novel·lesca vida del compositor. En activitats paral·leles, va resuI tar molt interessant l'audició de l'orgue ba rroc del Museu de la Música a càrrec de Juan de la Ru bia i enormement positiva una primera edició de I'Antiqua (nou nom de l'anterior Fringe), amb grups tan interessants com el Cuvilliés Trio München o el Concerto delle Dame. La Risonanza, grup destacat per sobre dels altres en aq uest Fes- tival, va oferir una irregular d'll trionvers10 fo del Tempo e del Disinganno, amb moments insu lsos i d'altres excitants, sobretot els interpretats per Yetzabel Arias Fermíndez i Elena Biscuola, sota la direcció d'un Fabio Bonizzonj atent als detalls, però amb una versió poc personal. ELS INSTRUMENTS TRADICIONAL S La docència dels instruments tradicionals ae xa s evident que a mesura que avancen els temps, tots els tipus de manifestacions es veuen sotmeses a processos de desenvolupament de llurs potencialitats, ja sigui a través dels avenços propis dels contextos tecnològics com, de manera més abstracta i obetta, de la dinàmica social imparable. El concepte "tradicional" en principi té una connotació estàtica, per tant refractària o insensible a aquesta dinàmica. O bé més refractària i més insensible que altres realitats. Tanmateix, a la fi tampoc no se'n pot escapat~ perquè la societat en reclama l'evolució, el desenvolupament de potencialitats a què ens acabem de referir; i sense que això suposi cap minva de la seva essència i dels seus valors intrínsecs i representatius. Aquest és en part l'objectiu del Tema que proposem. Mostrar com la música tradicional, en la seva manifestació viva -la praxi o interpretació- participa d'un procés de desenvolupament que es manifesta allà on correspon: als centres de f01mació. D'aquesta manera, aquella dinàmica social referida abans ha exigit un gaudi més elaborat, més mestrívol, més potenciador de les seves possibilitats. I aquesta demanda, en part impulsada també pels mateixos intèrprets -progressivament més autoexigents-, ha arribat a les institucions, que per tant s' han vist obligades a atorgar-hi l'atenció exigida. I d'aquesta manera, Ja formació en els instruments tradicionals ha entrat en una via acadèmica rigorosa i estructurada, plenament nOtmalitzada d'acord amb Ja dels altres tipus d 'instruments. El Tema que presentem ho mostra a partir ja dels precedents, de Ja imatge d' una forma de manifestar-se basat en la formació autodidàctica mancada de rigor, per tant incapacitada per exhaurir el cabal de possibilitats d'aquest patrimoni. ~e 297-298 33 321 De culleraires a graduats Estudiar instrUinents de cobla, ahir i avui Ara farà poc més d'un any, el Dr. Joaquim Rabaseda i jo mateixa vam entrevistar Roc Marco Palazón , músic de Tortellà n ascut l'any 1915. ll__ier ANNA COSTAL ns desplaçà1·em a la Garrotxa per recollir la seva experiència com a intèrpret de tenora, saxòfon i flauta travessera durant la guerra civi l i la primera postguerra, unes informacions que ens interessaven pel projecte sobre la música durant la guerra civil que desenvolupem dins el grup de recerca Les músiques en les societats contemporànies de la Universitat Autònoma de Barcelona. Els primers moments de la xerrada ens serviren per conèixer una mica més la trajectòria musical del nostre informant i, durant més de vint minuts, la conversa derivà en una crònica interessantíssima sobre l'aprenentatge de la música i dels instruments a principis de segle XX en una població on "tots els músics eren culleraires" -ens explicava Marco- i en la qual el 1928 ja s'havia format una orquestrina a l'americana, la Jazz New York Tortellà. Roc Marco va aprendre a tocar la tenora quan encara no la podia ni aixecar, i ens confessà: "Aprendre E de música era molt diferent de vosaltres; tocar m'ho vaig aprendre jo amb un mètode, pràctica i cap mestre." El saxòfon va comprar-lo a Barcelona i, de professor, tampoc en va tenir mai cap. El seu testimoni no és excepcional. Fins fa poc més de quaranta anys, per a la majoria de músics de cobla i de cobla orquestra, el període d'aprenentatge de l' instrument era curt, migrat i dirigit per mestres més pràctics que no pas teòrics; intèrprets de renom a qui ningú havia ensenyat a ensenyar i que. molt probablement, aplicaven allò de l'"escolta i repeteix", l' única tècnica pedagògica que sabien. L'objectiu dels joves músics d'aquella època, il·lusionats i perseverants, no era altra que integrar-se en una formació que tingués una plaça vacant. Els únics requisits necessaris eren l'experiència i unes bones referències: no calia cap títol perquè ningú en tenia. Als anys seixanta començaren els primers cursos d'especialització en centres musicals destinats als instrumentistes de doble canya - tible i tenora- i de flabiol i tamborí, però encara sense una normativa reguladora. A poc a poc va anar sorgint la necessitat d'organitzar-ne els plans d'estudis, i encara més quan a partir de les dècades de 1970 i 1980 es crearen les primeres cobles juvenils i s'hagué d'atendre una petita allau de joves intèrprets. Es fundaren diverses escoles de cobla, però no n'hi hagué prou. La voluntat de dignificar, d'una vegada per totes. els instruments "tradicionals" per tal d'equipararlos als simfònics va comportar finalment -no sense esforçla implantació d'uns estudis de grau mi~à i de grau superior de flabio l i tamborí, tible i tenora. Als anys noranta, els nous cursos reglats exigiren un corpus de mètodes tècnics i de repertori cambrístic adaptat a cada especialitat, una mancança que ha estat resolta només en part. Encara avui hi ha escrita poca literatu ra i els plans d'estudis recolzen en arranjaments i adaptacions d'estudis i obres per a altres instruments. "Ara vosaltres sortiu d'una acadèmia preparats, nosaltres no", afegia Roc Marco de Tortellà després de dotze minuts 34 322 d'entrevista. I no s'equivocava. Des del Departament de Música Tradicional de l'Escola Superior de Música de Catalunya, actualment s'imparteixen les especialitats de flabiol i tamborí, tible, tenora i fiscorn, a més de gralla, cornamusa, acordió diatònic, guitarra flamenca i cant flamenc. Després de quatre anys d'assignatures teòriques i instrumentals i de superar un projecte final, els alumnes obtenen un títol equiparable a una llicenciatura universitària, a més d'un domini de l'instrument molt alt. La majoria d'estudiants, durant aquest temps, han compaginat les classes i els concerts acadèmics cuniculars amb les ballades i els concerts amb les seves respectives cobles. En acabar els estudis molts instrumentistes continuen tocant a la mateixa formació, o potser canvien; en qualsevol cas, però, és molt probable que continuïn tocant sardanes. Ara bé, la diferència és important: tots ells hauran estat en contacte durant quatre anys amb joves compositors i amb joves músics d'altres disciplines. L'obertura d'espais de trobada entre diferents gèneres musicals és precisament la clau perquè els músics puguin replantejar el seu ofici i tinguin les eines necessàries per canviar-ne o modificar-ne els aspectes que vulguin. L'amplitud de mires era imprescindible per proposar nous reptes i per introduir innovacions tant a la formació instrumental que anomenem cobla com a la música -tan diversa- que aquesta formació pot interpretar. Ara bé, potser avui l'engranatge està molt ben travat pel que fa als estudis mitjans i superiors, però... i el planter? Com tenim "'la Masia" dels aspirants a músics de cobla? El grau elemental d'aquests instruments no està reglat per llei, i el pla d'estudis depèn exclusivament de les escoles de música que les inclouen en la seva oferta educativa. El problema, en aquest cas, no rau pas en l'oferta, sinó en la demanda: quants nens i nenes demanen als seus pares tocar el flabiol, el tible, la tenora o el fiscorn? Encara més: quants pares saben què és un flabiol , un tible, una tenora i un fiscom? No és cap exageració: els instruments de cobla no són massa coneguts fora del món sardanista -o de la música tradicional. Des de l'entarimat, els músics senten més d'una i de dues vegades la típica frase del pare o la mare interpel·lant el seu nen amb un "mira quina guitarra tan gran!", referint-se al conh·abaix, o bé "i quina flauta més llarga!", referint-se a la tenora. A través de programes pedagògics per a infants en escoles de primària i en escoles de música, diverses entitats d'arreu del territori malden per fer arribar el so de tibles, tenores i flabiols i fiscorns a la mainada, uns nens per a qui el so desconegut d'aquests instruments entusiasma i sorprèn tant com el d'un violoncel o el d'una arpa. D'altra banda, els constructors d'instruments també treballen per adaptar-los als infants. Alfons Sibila i Pau Orriols van construir una tenora amb aquesta finalitat: el tenoret. an transcorregut més de vuitanta anys des de l'aprenentatge musical de Roc Marco de Tortellà fms a les primeres fornades de joves intèrprets de cobla amb titulació. Al segle XXJies culleres ja no són artesanals, les fan les màquines. Després de diverses generacions de mestratge gremial, l'ofici de culleraire quasi ha desaparegut, i amb ell també tota una manera de comprendre un altre ofici que hi estava estretament relacionat, el de músic. El mateix ha passat amb els músics cadiraires, sastres o sabaters. L'ofici de músic s'ha professionalitzat en l'àmbit dels instruments "de plaça", malgrat que, paradoxalment, avui dia els professionals no són tractats com a "senyors músics" ni són convidats al dinar de festa major a les cases particulars de viles i ciutats de Catalunya. H La música tradicional entra a les aules Històricament, l'ensenyament dels instruments de la música tradicional catalana, com su cceeix en altres cultures, s'havia basat en la transmissió oral, lluny de les aules de les escoles de música i els conservatoris. Els darrers anys, però, l'augment de l'interès dels alumnes per aquest tipus de música i la n ecessitat de consolidar la qualitat dels seus intèrprets, sovint autodidactes, han fet possible una nova tendència que comença a apropar aquests instruments a l'ensenyament reglat. per NÚRIA PELAEZ a tJ·adició no té per què ser incompatible amb la qualitat. Sobre aquesta premissa, la música tradicional catalana comença a fer-se un forat en les escoles de música i els conservatoris, que durant anys havien semblat reservats als instruments més clàssics. Encara queda, però, un llarg camí per recórrer. Els primers intents per oferir un ensenyament d'aquests tipus d'instruments, encara que fos no reglat, va sorgir de l'Aula de Música Tradicional i Popular, un programa fom1atiu de la Generalitat que va néixer amb l'objectiu de preservar els repertoris, instruments, timbres, maneres d'interpretació, formacions bàsiques i contextos festius diversos que sovint arriben només per tradició oral. L'Aula de Música, que imparteix els cursos a Barcelona, Figueres, Lleida, Tortosa i Vila-seca, té desenvolupats tres cicles: cicle prelimina1~ primer cicle i segon cicle, cadascun dels quals disposa dè les corresponents assignatures teòriques i d'instrument. Pel que fa als ensenyaments reglats, la situació dels ensenyaments de la música tradicional catalana varia força segons el tipus d'instrument. Els de la cobla, com ara el flabiol, el tible, la tenora o el fiscom, fa setze anys que disposen del seu propi grau mitjà, primer al Conservatori Municipal de Música de Barcelona i ara a l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC). "Aquests instruments ja estan molt implantats perquè gaudeixen d'una dinàmica d'estudis ja madurs", destaca Josep Moliner, cap del Departament de Música Tradicional de l'ESMUC. La situació és molt diferent per a la gralla, l'acordió diatònic i la cornamusa, instruments que mai no havien tingut presència a l'ensenyament reglat. Actualment se n'imparteix el grau elemental a les escoles de música i el grau mitjà als conservatoris, però tot just fa tres anys que aques ts instruments compten amb un grau superior propi. "Des que comptem amb un grau superior d'instruments de cobla hem comprovat que la formació ha aportat una gran qualitat al sector - explica Moliner-. Per això vàrem pensar que seria interessant oferir també un grau superior de la resta d'instruments tradicionals." Abans l'ESMUC ja impartia aquests instruments, però només com a instruments secundaris. Com que el grau superior d'aquests instruments L porta tot just tres anys en funcionament, encara no s'ha completat ni tan sols un cicle sencer d'alumnes. "Calculem que aquests estudis no estaran totalment implantats fins que hagin passat vuit anys", explica Moliner. "El nostre objectiu - aclareix Moliner- no és que totes les persones que toquen aquest instrument cursin el grau superior, sinó que aquells que vulguin completar els seus coneixements amb uns estudis superiors, almenys tinguin la possibilitat de fer-ho." Això, a més a més, beneficia la qualitat general de la música tradicional del país. "Els insfntments surten beneficiats, perquè tindrem gent preparada que, alhora, podrà formar d'altres músics, i això millora el nivell musical i contribueix al naixement de més formacions musicals, com ja va succeir amb la cobla ", recorda el professor de l'ESMUC. Per accedir als ensenyaments de grau superior dels instruments de música tra· dicional catalana no cal haver-ne cursat el grau mitjà, tot i que lògicament per superar la prova d'accés cal una formació prèvia. Molts vénen de l'Aula de Música Tradicional o d'acadèmies, però també s'hi presenten candidats totalment autodidactes. Com que els estudis de grau superior només tenen tres anys d'antiguitat, ni tan sols els professors que imparteixen aquests ensenyaments estan encara titulats, a diferència dels docents del grau superior de cobla. Actualment l'ESMUC ofereix una plaça per a cada instrument de músi- El grau superior d'ensenyament de cobla ha comportat una millora qualitativa al sector. 35 323 ca tradicional, però d'alguns no s'ocupa perquè no es rep cap sol·licitud. •· És possible que algun any ens trobem que no hi ha cap candidat per a aquests instruments, perquè en el fons el que fem és com començar la casa per la teulada: pretenem que ens vinguin alumnes al grau superior quan no s'ofereix abans cap ensenyament reglat de grau més baix", reconeix Moliner. Per això, des del seu departament es treballa per aconseguir la incorporació d'aquests instruments en l'oferta formativa de les institucions que imparteixen els nivells inferiors. .. En les escoles de música els nens només poden triar entre els instruments més típics, com el piano o el violó, i al Conservatori poden continuar amb la seva elecció, però no tenen l'oportunitat de conèixer els instruments de la música tradicional", lamenta Moliner. També s'han iniciat converses amb l'Aula de Música Trad icional perquè apropin el seu pla d'estudis al de l'ESMUC, però, tal com reconeix Moliner, "no podem pretendre que facin un grau mitjà". a bona salut de la cobla. Un instrument que, en canvi, gaudeix d'un veritable boom entre els alumnes de música és la gralla, gràcies a l'afició pels castellers i pel fet que es tracta d'un instrument molt econòmic. "Una excusa que fins ara ens donaven les escoles de música per no incorporar instruments de la música tradicional als seus ensenyaments és que els nens molt petits no podien tocar-los, però ja s'està treballant per exemple en la creació de tenores petites assequibles per a les mans infantils.·· En el cas dc la cobla sí que existeixen ja a Catalunya ensenyaments de grau mitjà i superior, i actualment es treballa perquè Ics escoles de música incorporin tant aquests instruments com el seu repertori en els cicles inicials. Per exemple, des de I'ESMUC han contactat amb l'Associació Catalana d'Escoles de Música perquè en els ensenyaments de qualsevol instrument, per exemple de piano, s'incorporin peces tradicionals com jotes o sardanes. "És una manera d'aconseguir que els nens comencin a conèixer i estimar la música tradicional, perquè aquests instruments no acostumen a sortir per tele11isió i molta gent els desconeix i es pensa que som tots w1s frikics", bromeja Moliner. I és que, tal com reconeix Moliner, els instruments de la música tradicional catalana "encara estan molt qüestionats, perquè a la gent encara li xoca això de cursar un grau superior d'un instrument com la gralla, per exemple. Com que, a més, són uns es/Lidis molt nous, encara no podem demostrar la nostra vàlua, tot i que ja comencem a demostrar que aquests tipus d'instruments també poden fer coses interessants". L ortides professionals. Tot i que per tocar en qualsevol formació dc música tradicional no cal un determinat títol, els actuals alumnes de grau superior de gralla, acordió diatònic i cornamusa seran els primers titulats existents a Catalunya i, per tant, podrien exercir com a professors en cas que es creés un grau mitjà d'aquesta especialitat. "També tenim molts estudiants que no volen el títol per ser professors sinó senzillament per afany d'aprenentatge: per això -subratlla Moliner- hem lluitat per oferir aquests instruments a l'ESM UC, perquè estem creant uns nous perfils de músics tradicionals amb una base de coneixement teòrica i pràctica molt tlmplia." En el cas de la cobla, la sortida professional és molt evident, ja que exjs. teixen a Catalunya unes 160 formacions d'aquest tipus. •· De fet -explica Moliner- tenim alumnes que havien estudiat paraUelament un instrument ciàs· S 36 324 LA COBLA OE L' ESMUC. A DALT. DIRIGIDA PER BERNAT CASTILLEJO. A SOTA. DIRIGIDA PER MARCEl SABATt sic i un altre tradicional i, a l'hora de fer el grau superior, fan el de clàssic, però es dóna la paradoxa que la seva sortida laboral acaba sent ia cobla. " Aquesta situació ta mbé es dóna sovint amb estudiants de fiscorn que han cursat el grau superior de !Tom bó de vares però que, a l'hora de buscar feina. no aconsegueixen entrar en una orquestra i acaben dedicant-se professionalment a la música tradicional. ''Aquest tipus de música és encara tan desconegut que de vegades sembla que a la gent li doni vergonya tocar en una cobla, com si fos un descrèdit -comenta Moliner-. De fet, quan anem a altres departaments a buscar alumnes per a la Cobla de I'ESMUC, la majoria no vol, però els que s'h.i animen comprenen que és com qualsevol altre grup de cambra". isibilitat per a la música tradicional. Els professors i alumnes d'instruments tradicionals h·oben a faltar un major reconeixement públic i visibilitat social d'aquests tipus de música. "Aquests instruments són patrimoni del nostre país i si no els defensem nosaltres ningú no ho farà -adverteix Moliner-. Hauríem de ser més reivindicatius, fins i tot des del Govern." Un exemple per seguir podria ser el de Finlàndia, on les escoles fan una activa promoció dels instruments tradicionals. En el cas de l'Estat espanyol, a altres ter ritoris la situació no és gaire mil lor que a Catalunya, tre t de Galícia, on la gaita sí compta amb ensenyament de grau mitjà i superior. Al País Valencià, per exemple, s'imparteix grau mitjà de dolçaina -equivalent a la gralla catalana-, però no grau superior, just al contrari que aCatalunya. De fet, existeixen casos d'alumnes valencians que fan allà el grau mitjà i vénen a I'ESMUC a cursar el grau superior. V Es troba a faltar un major reconeixement públic i institucional dels instruments tradicionals. RETRAT i ,~ii(jlf;i!(i El professor d'acordió de l'ESMUC és conscient que ens hi acostem en cw·iosits per conèixer tots els detalls d'un instrument singular m és que no pas - tol i que també- per aprofundir en els aspectes m és íntims de la seva biografia. Feliç de veure els aven ços que s'h an produït, esp ecialment en les últimes dècades, en la creació i divulga ció del reper tori de l'acordió al n ostre país, Alberdi en s m ostra en aques ta entrevista, entre orgullós i didàctic, les enlranyes de l'instrument que l'ha fascinat des de petit Iñaki Ens descobreix els secrets de l'acordió per ALBERT TORRENS -Segons la seva biografia, es comença a formar en acordió als 14 anys per influència dc la tradició fa miliar... -No és ben bé que jo comencés a estudiar-lo per això, però és cert que el meu avi tocava l'acordió i això, de fet, sí que va tenir a veure, encara que només fos per casualitat, en la meva for- mació. Però jo crec que el factor principal va ser que els meus pares volien que fes música. Vaig començar a estudiar solfeig als 7 anys i als 13 agafava l'instrument del meu avi -sense que ell ho sabés, i això que l'havia dc subjectar amb l'ajut d 'una cadira!- i tocava les seves partitures simplement pel plaer dc fer sons. I després vaig tenir Ja sort de caure en mans d'un mestre que tenia un concepte diferent de l'acordió i que em va atreure molt. - La primera fita importan t de la seva carrera va ser gua nyar el Concurs d' Acordió de Moscou. Per què hi va anar i q uina és la presència de l'instrument als diversos pa1sos d' Europa? - Jo, quan vaig anar allà, feia tres anys que estudiava amb un professor rus que vivia i ensenyava al País Basc. EU em va 37 325 ISII(jiJ1!(1 38 326 RETRAT proposar d'anar a estudiar mig any a Moscou per preparar el concurs, i aixi ho vaig fer. El cert és que Rússia té una gran tradició, una gran base de música tradicional, però també una àmplia experiència en música transcrita i molt repertori original -escrit expressamentper a acordió. És discutible fins a quin punt tot aquest repertori es pot valorar en un circuit internacional, però és un treball dc base que han fet els compositors a pa1iir del seu coneixement de l'instrument, i que ha perdurat com a punta dc llança de la literatura per a acordió, amb noms destacats com Gubaidul ina o Schnittke. -En tot cas, estem parlant, però, d'autors no anteriors a la segona meitat del segle xx ... -Efectivament, les transcripcions i la major part del repertori original són música dels últims 50 anys d'aplicació clàssica. L'acordió neix el 1829, però no es desenvolupa plenament fins al principi de la dècada de 1950, que és quan apareixen totes les possibilitats de manuals, d'extensió -que són cinc octaves- , de registres, etcètera. Llavors és quan l'instrument entra en contacte amb els compositors professionals. Hi ha una espècie dc visionaris, com Hindemith, que escriuen per al que llavors encara no era l'acordió, però que ho arribaria a ser. Això explica la part d'acordió que trobem en tres dels quatre moviments de la seva Kammermu sik núm. 1, que demostra el va lor tímbric de l'acordió en un conjunt instrumental més enllà de les capacitats dc l'instrument, ja que de fet aquest passatge es pot tocar amb una sola mà. Un altre compositor que té una quantitat important d'obra per a acordió és Robert Gerhard. un dels catalans més internacionals del segle xx. Ell també és un visionari, perquè no en fa servir totes les capacitats, però sap com comença a funcionar. Ja que parlem d'un compositor d'aquí, no vull deixar d'esmentar els Sons de la teffa, l'obra de Joan Guinjoan que vaig estrenar el mes de novembre passat. Crec que Guinjoan és dels compositors que ha tingut, té i tindrà una repercussió històrica important, no només a Catalunya sinó també a nivell internacional i, per a nosaltres, tenjr una obra seva original per a acordió és un esdeveniment hjstòric. Tomant enrere, un autor que sí que aprofita totes les possibili tats reals de l'acordió és Gérard Grisey, als inicis de la música espectra l, amb tot un manual de quinze instruments dels quals treballa tots els espectres sonors. Finalment, pel que fa a les transcripcions. en el nostre repertori hi ha tant Scarlatti, Soler, Cabezón, Frescobaldi, Bach o contemporanis seus com repertori postromàntic i actual. Tot això ha estat transcrit per intèrprets o professors, i per a nosaltres és una manera d'apropar-nos a un repertori que Una de les característiques més peculiars d'aquest instrument polifònic és la seva capacitat expressiva, amb un rang dinàmic molt ampli i executable en una extensió entre cinc i set octaves. no és al nostre abast com a instrument original. - Ha fet referència a la música espectral. D el seu currículum es desprèn també l' interès per un altre repertori contemporani, l'electrònica ... És així? - Sí, també. L'any 1998 vaig crear un grup de saxofons, percussió, acord ió i electrònica, amb el qual vam estrenar diverses obres i jo vaig aprendre molt. I des de llavors. tot i que no és el meu camp principal, he treballat la música electroacústica. És un camí molt més selectiu, tant per al públic com per als compositors, que potser no la volen treballar perquè es programa només en cicles molt especialitzats. El més important, en termes generals, és que tenim un gran repertori pel poc temps que fa que treballem. Que, en cinquanta anys, pràcticament tots els grans compositors de la postguerra hagin escrit per a acordió és un èxit interessant. I els que no hi han escrit, com Ligeti, han ajudat a transcriure part de la seva música. És cert que no tenim l'amplitud d'un instrument amb més tradició, però si fem una llista de com és conegut l'acordió en el poc temps que fa que es toca bé a Catalunya, crec que ha fet un gran recorregut. -Parli'ns, doncs, del funcionament de l'acordió com a instrument. -És un instrumen t aeròfon, de llengüeta batent. Els últims anys, el perfeccionament mecànic ha permès a l'acordió evolucionar fins a uns límits de control sonor abans inúnaginables. Amb un manual a la dreta i dos a l'esquerra accionats per un convertidor, rusposa de quatre i tres veus a cada mà, respectivament. Una de les característiques més peculiars d'aquest instrument polifònic és la seva capacitat expressiva, amb un rang dffiàmjc molt ampli i executable en una extensió entre cinc i set octaves. No deixa de sorprendre la important varietat de combinacions tímbliques que ofereix 11U~ançant el sistema de registració i, de manera especial, la millora de la capacitat ressonant i el control que pots exercir sobre l'enUssió d'un so en tots els seus paràmetres i en tessitures extremes. -Una forma habitual en el repertori per a l' instrumen t és el concert per a acordió i orquestra simfònka. Quines han estat les seves experiències quan ha tocat a les ordres de directors d'orquestra? -El potencial d'aquesta formació en aquests moments és important. Els directors i gerents se senten còmodes davant de la possibilitat de programar una proposta tan original. Les orquestres i el públic fa molts anys que escolten un repertori sense grans novetats, especialment pel que fa als instruments habituals d'una programació d'orquestra, amb la qual cosa el concert per a acordió i orquestra s'ha convertit en una proposta molt suggerent i atractiva. Dels tres concerts que he estrenat els últims deu anys, el primer -compost per Gabriel Erkoreka- l' hem enregistrat amb l'Orquestra de la Comunitat de Madrid i José Ramón Encinar per al segell Stradivarius. El segon -compost per Ramon Lazkano-, el vaig interpretar diverses vegades l'any passat amb un important èxit al costat de l'Orquestra Simfònica d'Euskadi i sota Ja direcció de Pablo Gonziilez. I, finalment, el tercer -compost per Jesús TolTes- ha estat seleccionat per la Tribuna Internacional de Compositors i s'emetrà en més d'una vintena de països. Les pròJtimes dues temporades, ja hi ha més de sis orquestres -una de les quals és la Royal Liverpool Philharmonic Orchestra- que m'han inclòs en la seva programació com a solista. La coJ.laboració amb orquestra és, juntament amb la música de cambra, una de. les experiències més enriquidores per a un músic. Crec que tant el nivell de concentració com la capacitat de transmissió es multipliquen en comparació amb alh·es situacions. - Vostè és l' autor d' una publicació que duu per títol Acordió per a compositors. A què respon? -Respon a la idea d'anticipar un coneixement al compositor i la vaig escriure juntament amb Ricardo Lla nos. El primer cop que treballes amb un compositor, fas servir una eno1me quantitat de temps per explicar-li simplement els conceptes bàsics de l'acordió, ja no a proposar-li una via de creació per al seu RETRAT i ,1,ii(jlf;1!r;i Fa nn forat entre classe i classe per atendre la nostra entrevista i el resultat és que comptem amb un dels seus alumnes com a espectador d'excepció de la conversa. De seguida ens adon em que no és estrany, si tenim en compte que Alberdi programa les seves lliçons en funció de les visites que fa a Barcelona. També és gràcies a això, però, que tenim la sort de poder seguir, arn b l'instrument al davant, les seves explicacions tècniques a l'entorn del funcionament pràctic de l'acordió. És clar que el seu llenguatge assequible i la passió amb què transmet e1 seu coneixement despertarien de manera natural l'interès de qualsevol interlocutor. EVAGUILLAMET llenguatge que jo pugui traslladar a l'instt-ument. El llibre explica simplement el que és un manual. la manxa, les funcions que té cada element. ... de manera que tu l'envies a un compositor i a la primera reunió que tens amb ell ja estàs parlant amb algú que sap perfectament el que és un acordió. Amb aquest llibre no es pot escriure una obra, perquè no és aconsellable fer una obra sense cap contacte entre intè rpre t i compositor: ha d'haver-hj una col·laboració que faci tirar endava nt una obra. També pot ser que el compos itor s igui un gran intè rpret de l' instrume nt i no necessiti ningú, però, e n el cas de l'acordió, jo crec que es necessita una complicitat especial i un lliurament important a l'hora de voler conèixe r l'instrument. L'acordió dóna molt de si. però el compositor ha de confiar en les mans de !"intèrpret i les seves possibilitats. i jo com a intèrpret he de confiar plenament en els seus dots de compositor. Quan això passa, hi ha molt poques vegades que no surti res amb un valor artístic interessant. - Es dedica a la docè ncia a Musikene i a I' ESMUC, però sorprè n el fet que vostè mateix no seguís una formació reglada... -Potser les circumstàncies m 'han fet semblar una mica a ntiacadèmic. Quan jo estudiava, l'acordió ja estava implantat en centres oficials, però el meu camí m'ha dut per altres llocs i el resultat és que sempre he anat al marge dels ensenyaments reglats. He tingut diversos professors, com a ra Malli Rantanen a l'Acadè mia Sibelius o F1·iedrich Lips a Moscou o Carlos lt11rralde, els quals, per la seva fi losofia dc treball i concepte de l'instrument, van aconseguir donar-me una gran càrrega de motivació que em feia estar estudiant vuit o deu hores al dia i necessitar començar de seguida l'endemà. em feia devorar les partitures, vo- ler-ne conèixer cada vegada més. I. simplement, no em vaig plantejar una altra cosa, perquè allò era la meva vida. Ara bé. si em demanes què és el que m'ha dut a ser en aquests centres. és perquè crec que tenen alguna cosa d'això mateix, si els comparem amb l'ensenyament institucionalitzat d'abans. Crec que aquests centres han intentat, almenys en els inicis, crear un dinamisme. que hi hagués una interacció e ntre ins truments. q ue els ins!Tuments nous tinguessin un valor especial, que s'integressin en altres formacions, que els professors, a l'hora de donar les classes, tinguéssim una llibertat per fer la nos11·a carrera com a intèrprets, que tinguéssim , en defin itiva, més llibertat per motivar els nostres alumnes. -Quin perfil tenen els estudiants? -Aquí els alumnes hi fan els quatre o cinc anys del grau superior de carrera. per accedir als quals han de passar una prova que inclou interpretació. lectura a vista, cambra, escolta, anàlisi d'obres. etcètera. Però jo he tingut alumnes molt bons que han vingut d'una escola de música sense cap títol i, en general. estic moll content de la dedicació que em demostren tots: ningú no diu que estudiarà i no estudia, tothom ve amb la idea molt clara de voler treballar. no perdre e l temps. I això és un luxe. Pel que fa a les procedències geogràfiques, tant aq uí com al País Basc són molt diverses, i això també és una font dc mo tivació per al professor, pel que im plica a l'ho ra de conèixer una tècnica, un reperto ri , una visió de l'instrument. en definitiva. -Hi ha algun país de referè ncia per a l'estmli de l' instrument avui dia? - Finlàndia o Alemanya. Són països on, al marge que es toqui molt bé -que això aquí ja no es fa tan malament- , s'han preocupat d'altres aspectes entorn de l'acordió. osaltres. abans. sortíem per aprendre a tocar. Ara ho fem per especialitzar-nos en un detem1inat àmbit o per veure com ha funcionat una experiència concreta a l'estranger. Hi ha països com aquests que fa molts anys que apliquen les bases perquè l'instrument sigui en totes les programacions. a tots els centres oficials... I no només han vist resultats, sinó que hi han aplicat millores. A finlàndia, a !"Òpe ra, a part d'haver-hi un pianista acompanyant, hi ha un acordionista. I hi ha grups de cambra molt bons que tenen acordió a la plantilla, perquè existeix una formació molt forta d'acordionistes que saben fer jazz, clàssica i contemporània i que tenen una capacitat inc reïble de lectura a vista i transposició. També hi ba una aplicació molt directa en el camp de la pedagogia de l'instrume nt: se sap com aplicar gradualment les dosis d'ensenyament adequades perquè els resultats finals siguin els que volen. 1 finalment. quan acabes la carrera. tens !"oportunitat dc tocar amb un grup de cambra. amb orquestres. com a solista, fer classes. tenir un doctorat ... Aquí encara no hem arribat a aquest nivell, però hi estem treballant. Es diu molt que l'acordió té futur, i el té, però cal que hi hagi compositors que donin repertori a l' instrument, perquè la seva vida, encara que desaparegués per complet la tradició acordeonística, no s'extingís. Pe r exemple, cada vegada que algú vulgu i tocar la Kammerrnusik de Hinde mith. les Squenzas de Berio o Las siete últimas palabras de Sofi a Gubaidulina, necess itarà un acordió; per tant. la seva vida està garantida. Això. que aquí ho diem, a llà ja s"està aplicant des de fa més de trenta anys i no només es vi u d'estrenes. sinó de reestrenes i d'obres que pertanyen a les programacions habituals dels conjunts i les orquestres. RM-C 297-298 39 EL MES DE JULIOL-AGOST, A L'ABAST Ainhoa Arteta serà Liu en la 'Turandot' del Liceu esprés de força sovintejades presències en recital, per força ha d'haver-hi expectació per veure aquesta cxccl·lent cantant al bell mig del ball operístic, assumint una representació i afegint als seus dots canors -prou coneguts i estimats-, els dramàtics. El paper sembla molt adient per a les seves facultats i cal esperar que ella respondrà amb sulïciència en tot el que se'n pot esperar. No cal insistir massa en les virtuts d'aquesta obra pòstuma de Giacomo Puccini, que recrea una història que en els seus orígens literaris poua en gairebé un mil·lcnni d'existència. El mite de la princesa cruel i freda vençuda per l'amor compta amb una important tradició als països orientals i és present. entre altres referències literàries. als famosos Contes de les mil i una nits. El compositor reincidia en una temi1tica exòtica. després de Madama Bul/erfly i dc la més propera La fanciulla del Wesl. Per a Puccini, la composició d'aquesta òpera va suposar un enorme esforç que el va tenir ocupat els darrers quatre anys dc la seva vida. essent sexagenari i acusa nt una sa lut molt de bilitada; circumstància aquesta que acabà impedint D 40 328 la seva, que hauria pogut ser nostra, companyia de ballet ~lostra Iper J. C. C. Per a m olls afeccionats a l' òpera, un atractiu molt principa I de la nova presentació de Turandol aI Liceu - la tercera eles que es va inaugurar el r ecuperat. Teatre- serà, amb poc ma r·ge de dubte, ve ure clam un l l'escenari del Liceu , amb indum entària plenament. tea tral , la so prano don ostiarra Ainh oa Arleta in terpretant. el pa per de Liü. per J . COMELLAS Angel Corella I Gran Teatre del Liceu tanca la temporada de ballet amb l'actuació de la companyia de relativa recent fOtm ació que encapçala, amb el seu mateix nom, el ballatí Angel Corella. Recordem que es tracta d' una iniciativa am biciosa, que es pretenia instal·lar a Catalunya -fins i tot hi havia una concreta oferta d'equipament per acollir l'escola a Sant Feliu de Guíxols- i que finalment no va ser. I no diem no va poder ser: quines raons ho van impedir?, quines causes van fer que Catalunya, tan poc generosa amb aquest art, no aconseguís rescabalar, ni que fos en part. aquesta línia d'actuació? Sigui com sigui, ara arriba al nostre Teatre aquesta companyia, a la fi instal·lada a terres castellanes, amb un programa genuïnament romàntic, amb la versió de la coreografia La Bayadère, creada el 1877 per Mati us Peti pa. Francès d'origen, aquest ballet v~ constituir el seu plimer gran èxit d'una carrera impressionant bastida a Sant Peters burg al llarg de 60 anys, en el curs dels quals va crear ni més ni menys que 55 ballets dc nou, ultra revisions d'altres coreografi es. Es basa en una partitura del seu coetani Ludwig Minkus, nascut a Àustria, que com a compositor de partitures de ballet manté un clar paraJ.lelismc amb Peti pa. La Bayadère, amb la seva localització exòtica - recordem la vivor de l'atractiu pel món oriental d'aquells anys-, s'ha mantingut en els grans repertoris al costat dels ballets romàntics més programats. Compta amb una de les seqüències més belles de la història del ballet clàssic, la titulada "El reialme de la nit". Ara arriba en una revisió feta per Natalia Makarova, nascuda l'any 1940, ballalina amb carrera feta a cavall de la seva originària URSS - Ballet del Teatre Kirov- i de companyies com I'American Ballet de Nova York i el Royal Ballet de Londres, la qual retornada al seu país ha ofert diverses revisions de coreografies mítiques, com és el cas d'aquesta. E que l'acabés, tasca que va endegar, com és ben sabut, el seu deixeble Franco Alfano. Puccini, en tot cas, va ser capaç de cloure la seva trajectòria creativa amb una obra rica en melodia, moderna en morfologia, amb una riquíssima orquestra, uns cors ufa nosos i una sàvia dosificació dels components exòtics. Una obra molt fidel al que pretenia quan va esctiure: "L'estil musical és clar, senzill, melòdic i lliure de problemàtica profunda. Turandot ha de ser, per damunt de tot, sincera i autèntica.·· Nou representacions en onze dies, un atapeït esprint final dc temporada, comporta per força un gran moviment de protagonistes en un ball de noms en els quals, ultra l'esmentada Arteta, emergeix en gran mesura Maria Guleghina en el paper de Turandot, que també interpretarà el darrer dia una altra excel·lent cantant, Daniela Dessi. Calaf se'l repartiran Marco Berti (primer repartiment) i Fabio Armiliato. com a noms més coneguts, mentre que Stefano Palatchi dominarà cinc representacions en el paper de Timur. o es pot dir res que no sigui conegut de la producció que plàsticament signen el duo Frigerio-Squarciapino, i dramatúrgicament Núl'ia Espcrt. Giuliano Cat-ella tampoc no resulta cap descoberta i tots e lls configuren un respecta ble equip. TVRANDOTde Giacomo Puccini, Franco Alfano. Llibret: G. Adami i R. Simoni. Maria Guleghina. Ainhoa Arteta. Daniela Dessl. Marco Berti. Fabio Armiliato. Stefano Palatchi. Georghina Lukacs. Anna Shafajinskaia. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del liceu. Polifònica de Puig-reig. Dir. escènica: Núria Espert. Dir. musical: Giuliano Carella. Coproducció Gran Teatre del Liceu, Asociación Bilbaína de Amigos de la Ópera (ABAO). LICEU. DEL 21 AL 31 DE JULIOL DE 2009. LA BA YADÈRE. Coreografia: Marius Petipa, revisada per Natalia Makarova. Música: Ludwig Minkus. Ballet Angel Corella. Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. UCEU. DEL 9 AL'li DE JUUOL DE 2009. MUSI CALIA L'OMBRA ALLARGADA DE ... Manel Cabero "Sóc un home com qualsevol altre, fins i tot vulgar" El seu nom sol associar-se al d'una de les entitats corals més importants del país i, certament, el Cor Madrigal apareix, de prop o de lluny, en totes i cadascuna de les etapes de la seva vida. La seva feina en aquest terreny ha estat modèlica per a molts, però Manel Cabero s'expressa amb la modèstia pròpia dels qui, com ell, veuen allò que han fet com una necessi tat, no pas com un mèrit. per ALBERT TORRENS anel Cabcro és, en primer lloc, un home fet a si mateix: un jove que. malgrat la manca de referents. va gosar desafiar els seus ideals per convertir-los en una realitat brillant. Avui el Cor Madrigal, instal·lat en nivells sovint pròxims a l'excel·lència interpretativa. ja no segueix el seu gest. però la seva sola existència dóna fe que la feina feta en el passat va seguir la direcció COITecta. Nascut el 1926 en una família de classe mitjana de Barcelona sense cap tradició mus ical-"a casa no hi havia piano"- però sí amb una certa afició, amb només I O a nys aquel l nen ja va demanar als seus pares que el portessin a estudiar mús ica al conse rvato ri : "Les lliçons de solfeig em divertien moltíssim." Allà va conèixer de prop els primers grups corals, en els quals va començar a desenvolupar treballs auxiliars. Les seves inquietuds, però -"jo sempre era més exigent que el mestre"-, van fer néixer en la seva ment l'espuma d'una idea: calia crear un nou grup coral, que satisfés tant els seus ideals romàntics com musicals. amb el qual interpretaria la música que tant li agradava i que es feia tan poc. Comptava ja amb un grup d'amics amb els quals havia començat a assajar aquest repertori, i entre els quals hi havia algú que posteriOt·ment haurem de tornar a esmentar: Montserrat Pucyo. Cabero fins i tot va pensar el nom del seu cor, i va escoiJir, a imatge de diversos models estrangers. el de Cor Madrigal. Després de la signatura dels estatuts e n una reunió a la casa familiar, el primer concert va tenir lloc l'I de ju liol dc 1951. "Per a mi, el Madrigal ha estat la consecució, de manera espo11tània, d'uns ideals. fo vaig fundar-lo perquè arribés lluny, però no sabia quant de lluny. És un projecte que no té fi, perquè la perfecció no existeix, però sempre hi hem d'anar al darrere, i és anant-la a buscar que ens hi acostem. Per talli, malgrat M que no tenia la pretensió del que ha acabat essent, avui, quan miro enrere puc dir que no està gens malament." En el moment de la creació del Cor Madrigal, Cabera es va inscriure en una generació d'altres homes que. amb filosofies diferents però no contràries, van tirar endavant empreses paral·leles: Oliol Martorell amb la Coral Sant Jordi, Enric Ribó amb la Capella Clàssica Polifònica i Enric Gispert amb la Capella de Música de Santa Maria del Mar són altres baules d'aquesta cadena. Cabera no només ha mostrat les seves habilitats dalt del podi -sense batuta, això sí- de manera pràctica al capdavant del Cor Madrigal. També Ics ha ensenyades, en el sentit més estric te de la paraula, en nombrosos cu rsets de direcció coral, bastits a l'entorn de diverses institucions que, un temps, van omplir el buit d'una formació reglada inexistent en aquest terreny al nostre país. Fruit d'ajxò, es produeix una circumstància que no deixa dc ser remarcable: molts dels millors directors dc cor catalans avui actius tant aquí com a fora -i obviarem, de manera expressa, d'esmentar noms concrets- han passat per les seves aules. "Això no té cap mèrit -ens sorprèn, però, Caber<r, perquè totes les matèries depenen, sempre, del professor. Els bons alumnes -i aquests ho eren- ho són amb qualsevol mestre. Pot ser que, amb algun, no avancin i s'estanquin, però en tot cas mai no 11an enrere." Tot un elogi, doncs, venint d'algú que, per força, va ser autodidacte. Amb tot, hem d'aturar-nos de manera obligada en una de les seves deixebles: Miieia Barre ra. Quan el mestre va afrontar el seu propi relleu, ja feia moll temps que sabia el nom de la successora. "fo l'havia tingut d'alumna, i sempre l'havia vista com una candidata. La vaig induir a estudiar a l'estranger i, quan va arribar el moment, li ho vaig proposar." La història va fer la resta, i Barrera ha estat l'encarregada de capitanejar el vaixell fins al punt on ara es troba. "És evident que, canviant el di- rector, canvien coses en el cor, però també són diferents els cantaires i les èpoques. El més important és que el nou cor sigui igual o millor que l'anterior i, ara, Madrigal110 és professional, però sí que té professionalitat.,. Amb tot, Caber<> no s'ha desvinculat gens del cor: "Continuo tenint una relació estretíssima amb els ca11taires: els COl/eC tots. Faig a concerts. festes. i en visc l'evolució, que és imparable." En tots els projectes de Manel Cabera ha estat vital la col·laboració dc la scva difunta esposa, Montserrat Pueyo, cantant, mestra de cant i logopeda, recordada -com no pot ser d'altra manera- des de l'emoció continguda. "Mtldrigalva ser, des dels inicis, una empresa doble. La seva formació vocal en els cantaires va ser una innovació, perquè ella sabia que un cantaire ben formal influeix positivament en la resta de la corda. És cert que. jo tot sol, potser no ho hauria fet o ho hauria fet diferent.., Pueyo va ser, doncs, la gran dona que hi va haver darrere d'aquest gran home, així com la mare dels vuit fúls de la parella, avui tots immersos. d'una manera més o menys djrecta. en la vida musical del nostre país. "Tots saben cantar, és normal. És el que han viscut des de petits. Per a nosaltres, la música ha estat una llengua més. i en una casa on es parlen diverses llengües, és normal que qui hi viu les aprengui totes." Ca be ro continua en actiu. encara que sigui al capdavant d'un grup que no li suposa unes obligacions tan estrictes, perquè "per a mi, dirigir no és cap mèrit, és una necessitat. De vegades, encara que no estic cansat, em plantejo per què 110 deixo els cors. 1 de seguida em dic: perquè en faria un altre". Qui ha volgut reconèixer a Cabero la tasca feta ha topat, un cop més, amb la seva modèstia: "M'han fet homenatges, i no me'n queixo, però ric per sota el nas quan parlen de la gran feina que he fel, perquè la història magnifica i tot és relatiu. Sóc un home com qualsevol altre, fins i tot vulgar.., 41 329 MUSICALIA PAPER D'ASSAIG i l'emoció per NARCfS COMA OIRA POETA N o cauré en la trampa de voler parlar de la totalitat de Bach, aquest geni dc l'ofici i de la inspiració, aquest teixidor subtil de tradició i personalitat, aquest fidel servidor i rei alhora. No. No en sóc pas capaç. Ni tan sols d'intentar una aproximació general al pare de família carregat de criatures, que escriu peces perquè s'exerciti la seva dona Anna Magdalena. Peces senzilles, algunes. De fet, va ser intentant tocar, dc petit, una d'aquestes peccs, quan vaig descobl'ir el que havia de ser doll gener·ós de satisfacció, d'educació sentimental, d'ensenyament formal. El veritable descobriment. però. va ser als disset anys, quan vaig sentir per primera vegada l'inigualable coral final de la Passió segons sant Mateu. Potser va ser això que va marcar per sempre la meva manera d'entendre Bach. Allà hi havia una tendresa tan extraordinària, que, després, m'he passat la vida escoltant-lo i llegint-hi aquesta tendresa que ell sap servir amb una contenció inoblidable. Aquell gute Nacht (bona nit), que el cor dedica a Jesús mort, tan humà. tan de cada dia i alhora tan capaç d'aproximar-nos al misteri! Potser és un Bach parcial. aquest, un Bach que als músics d'ofici, potser més impressionats per la seva tècnica, els pot semblar secundari. I no, no crec que ho sigui. En la seva escriptura dc la tendresa hi ha tanta tècnica i tant d'ofici com en qualsevol altra cosa seva. Bach és tot un món. I. és clar, un pot aproximar-se a aquest món de moltes maneres. Això ho vaig descobrir de ben jove. Quan jo era aprenent de monjo, a Montserrat hi havia dos organistes que tocaven Bach de forma molt diferent. El pare Cassià Just. que havia de ser abat més endavant, i el pare Gregori Estrada. Tots dos el tocaven meravellosament. El pare Cassià el tocava d'una manera més sentimental -i no voldria ser malentès, perquè aquesta paraula té mala premsa. VuU dir que hi subratllava la melodia i el gruix carnal. El pare Estrada el tocava amb passió inteJ.Iectual. Potser hi subratllava el contrapunt més que no pas la melodia, per dir-ho d'alguna manera. Més d'una vegada havíem discutit amb alguns companys músicaferits, qui dels dos s'acostava més a "l'autèntic" Bach. Bé, en la radicalitat de la joventut potser no podíem admetre que totes dues maneres d'interpretar-lo eren "l'autèntic" Bach. Per alguna cosa se'n diuen interpretacions. A vegades, quan el record d'aquells dies m'assalta, sento. en la foscor d'una basílica ja per sempre espatllada, la veu solista del Coral de les Verges, tocat pel pare Cassià. Aquella veu solista que emergia vibrant del teixit polifònic de l'orgue i tomava a fondre-s'hi. No hi ha més magnificència al món. Aquest aspecte de la solemnitat també sap jugarlo Bach com ningú. I l'orgue l'ajuda a fer-ho. El que m'emociona en aquest cas és aquesta solemnitat mòbil. per dir-ho d'alguna manera, de les fugues per orgue. La fuga és com un passeig sonor per una sèrie d'estances. El coral és una visió unitària de l'edifici, com una presentació de la seva globalitat i, després, la fuga és un intToduir-se a dins, estança darrere estança. Estic posant un exemple arquitectònic, ja ho sé, però la música, i sobretot la de Bach, té una connexió extraordinària amb l'arquitectura. L'arquitectura és un ordre matemàtic en l'espai. La música és un ordre matemàtic en el temps. L'art de la fuga és el tractat per antonomàsia d'aquest ordre matemàtic en el temps. Bach, fas- cinat per aquesta composició seqüencial d'estances sonores entrellaçades. per aquest viatge numeral, es proposa exhaurir-ne totes les possibilitats. Escriptura musical pura. Música escrita, no pensada prioritàriament per ser tocada. Bach, de fet, no indica per a quin ins· trument escriu aquestes fugues. Sempre m'ha emocionat l'aspecte projectual d'aquesta obra. És una mica com aquells projectes arquitectònics no solament mai construïts, sinó redactats primerament com a projectes, com a artefactes mentals. eixin-me que torni una mica als meus records bachians, a allò que m'ha unit per sempre a aquest geni absolut de la música. Hi ha un lligam amb un compositor que, quan es produeix, es fa indissoluble: és la interpretació d'aquest músic. per modesta que sigui. Sentirse un mateix donant cos a aquella música és una experiència que condiciona del tot la seva apreciació. Ja he parlat d'aquells primers balbuceigs amb l'Àlbum d'Anna Magdalena, en la meva infància. Després, ja en l'adolescència i primera joventut, amb uns amics, formant un quartet de flautes dolces, vam intentar afrontar alguna composició més complexa. Llavors, sentir que el teu alè, transformat en so, es trenava amb els sons dels altres, sentir com la teva nota s'acoblava a les dels altres per produir un acord miraculós. era tan apassionant! Produïa una emoció intensíssima. Tot el cos i tota la ment es lligaven per sempre a aquella música, encara que fos, ben segur, maldestrament interpretada. I el cant. Cantar algun coral. Afegir a la música el sentit de la lletTa ... Estic segur que tot això ha marcat la meva relació amb Bach d'una manera especial. que tot això ha fet que no el pugui escoltar mai sense una profunda i agraïda i familiar emoció. D 43 33/ ANA MARÍA DAVILA i JAVI ER PÉREZ SENZ Compositors d'avui GUIA DE LA MÚSICA CONTEMPORÀNIA A CATALUNYA QUADERNS NEXUS. CAIXA CATALUNYA-OBRA SOCIAL n la línia de dedicació particularment acusada a Ja promoció i difusió de la música contemporània catalana que està endegant l'Obra Social de Caixa de Catalunya, i concretament la seva Àrea de Cultura, ara acaba de publicar aquest llibre, que en bona mesura és una derivació de l'excel·lent monogràfic que sobre el te- Materials de l'Obra del Cançoner Popular de Catalunya. Vol. XVIII a tem1e djverses aplegues de cançons i de matetials folklòrics al llarg de tots els seus dies, fins que la nit del 2 de setembre de 1936 fou assassinat per uns milicians al Sot de la Poma rola, terme de Sant Pere de Torelló. Segons el Martirologío vicense. Persecución religiosa 1936-1939 (Vic, 1945), crònica anònima de fets de guerra, mossèn f. Sa la "fué un buscador in- E MEMÒRIES DE LES MISSIONS DE RECERCA, PER JOAN SALA I SALARICH. A cura de Josep Massot i Muntaner. PUBliCACIONS DE L'ABADIA DE MONTSERRAT. BARCELONA 2008. I volw11 XVTll dels Materials de l'Obra del E Cançoner Popular de Cata lunya (OCPC), com bé anuncia el P. Josep Massot i Muntaner en la presentació del darrer volum aparegut l'any 2008, "té un caràcter en certa manera monogràfic". 44 332 Es tTacta de fer-nos sabedors de l'enorme feina realitzada per mossèn Joan Sala i Salarich de manera individualitzada, no en equip de dues persones com havia estat de consuetud fer-ho en la majoria dels treballs de camp destinats a les recerques de I'OCPC. Mossèn joan Sala i Salarich va nàixer a Viladrau l'any 1882. Va seguir els estudis eclesiàstics i va ser ordenat sacerdot el .191 O. Essent vicari, regent, ecònom o rector de diverses localitats, va dur fatigable de canciones populares. Mucho le debe el folklore catalan. [. .. ] De aquí para alld, en sus innumerables e incansables caminatas, había recogido y tenía guardadas multitud de candones. (. .. ] Únicamente ha quedada la parte, en sí considerable, que tiene en su archivo el Orfeón Cataltín." (Es refereix a la major part dels Materials de I' OCPC que ara comento, i que per aquells dies eren, encara, a l'arxiu de l'Orfeó Català.) Sembla que els coneixements musicals de Mn. J. Sala devien ser d'un cert nivell, ja que, a part la seva dedicació als treballs de camp, és autor de lieders varis i diverses harmonitzacions de cançons populars que varen obteni1~ en el seu dia, alguns guardons. Segurament que quan .els homes de I' OCPC van decidir limitar-se a sufragar mjssions anuals en equip per a Ja recollida de materials, varen arribar a una entesa amb ma va publicar la revista de la mateixa casa "Nexus", la primavera-estiu del 2007. Com assenyala Àlex Susanna, d irector de Cultura de l'esmentada Obra Social de Caixa Catalunya, l'objectiu és "omplir un buit bibliogràfic evident i divulgar l'obra dels compositors que treballen al nostre país i que ja compten amb una trajectòria mínimament consolidada en qualsevol dels seus múltiples aspectes". Per la seva part, els autors - dos coneguts periodistes i també crítics musicals- assenyalen en la Introducció mossèn Sala a fi que continués els seus treballs personals i pels indrets i localitats que ell podia recórrer. És així com des del 27 d'abril de 1926 fins al 26 d'octubre de 1933, Sala dugué a l'arxiu de I'OCPC set de les vuit tandes de Materials de la seva autoria. La vuitena tanda, que amb tot l'encert J. Sala titulà Comiat, va ser el material folklòric que tenia a casa seva i que va poder salvar de la desfeta ocasionada en no poques de les seves pertinences. Són 427 cançons que entre els anys 1933-1936 havia anat recollint, i que volia lliurar a l'Oficina de I'OCPC si les circumstàncies abans comentades no li ho haguessin impedit. Aquest daner conjunt de cançons va ser adquirit pel Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació de la Generalitat de Catalunya i forma part de la Biblioteca de l'Àrea de Recerca del seu Centre de Promoció de la Cultura Popular i Tradicional Catalana, d'on depèn la Fonoteca de Música Tradicional Catalana. Les vuit aportacions fetes per ). Sala i Salarich a I'OCPC són d 'un valor documental extraordinari. S'hi troben notícies dels seus cantaires, de les dates precises de les enquestes fetes, de la procedència dels textos, del seu mitjà de transmissió i de la possible funcionali tat dels documents transcrits, i afe- que "no hem pretès traçar cap retrat històric de la música catalana con.temporània, per la senzilla raó que, deixant de banda dues excepcions, només incloem compositors vius". En total, el volum aplega les síntesis biogràfiques i informació del què i el com de l'obra d'un centenar de compositors, a través de sengles escrits, amb un contingut niés de caire periodístic que no deliberadament analític, i amb la inclusió de la discografia essencial conesponent quan existeix. RRMC geix, encara, aclariments de tipus musical o folklòtic. El volum que ara comento, que conté una selecció de les tandes de cançons recollides per J. Sa_la per a I'OCPC, esdevé ric i significatiu. És dedicat bàsicament al rep ertori cançonístic. Els balls, les danses, la música instrumental i les tonades infantils hi són un material escàs. Hi trobem algunes peces que tracten de textos de caràcter escatològic i d'altres en què ha estat reduït el seu volum total. Bona part del repertori recollit és religiós, si bé el transcriptor hi esmena certes atzagaiades de base. Josep Massot i Muntaner ha tingut cura de l'edició d'aquest volum XVUT cte Materials de I'OCPC. En la prysentació que hi fa, amb la precisió informativa que d'aquests materials dóna i q ue és habitual en el seu bon obrar cie.ntífic, ha tingut un agraïment per a l'equip tècnic de la Fonoteca de Música Tradicional Catalana, Josep Crivillé i Ramon Vi lat~ anuncia que els textos seleccionats han estat reproduïts fidelment dels originals, regulmitzant la seva ortografia quan era el cas i, un cop més, ha tingut una menció especial per a l'ajut que li ha prestat Nútia Mañé en Ja redacció dels índexs onomàstic i toponímic que clouen el volum que ara he comentat. Josep Crívillé i Bargalló I DISCOS i¿li(jlf;1!f;l Lenozze di Figaro VICTÒRIA DELS ÀNGELS. CESARE SIEPI. GIUSEPPE VALDEGNO. MILDRED MILLER. JEAN MADEIRA. Orquestra i Cor del Metropolitan Opera House de Nova York. Direcció: Fritz Reiner. COLUMNA MÚSICA. issortadament, la publicació discogràfica no ofereix dc manera massa espessa oportunitats tan importants com aquest enregistrament que ha fet possible el segell Columna Música amb la coJ.Iaboració de la Fundació Victòria dels Àngels. En la dinàmica d'anar publicant amb força intensitat produccions interpretades per la soprano bar- D celoni na, aquest CD constitueix una fi ta d'una enorme importància. Victòlia dels Àngels, com toles les grans cantants, va basar la seva carrera en aquest gènere en una vintena de personatges que va transmetre amb especial plenitud. Un d'ells, sens dubte, és el de la comtessa d'Aimaviva de Le nozze di Fígaro, que figura al costal de les se- Som en uns anys en què la trajectòria de Victòria dels Àngels es trobava en una fase àlgida, a I'inici de la dècada dels cinquanta, que va significar el seu cnvolament amb debut en un parell d'anys (1950 i 1951) als teatres operístics més importants, entre els quals òbviament el MeL El gran atot sens dubte d'aquest CD és reviure aquest estat de plenitud, aquest moment extraordinali de l'art de Victò1ia, als seus 28 anys d'edat, amb una veu nítida i rodona. i amb la seva classe de gran cantant Les seves grans àries ·' Porgi Amor?" i "Dove sonno", passades pel sedàs del seu art constitueixen referents impagables de l'excelsitud màxima del cant operístic: autèntics cims de grandesa inabastable. El rerefons del directe, amb les breus interrupcions dels aplaudiments. arrodoneixen la imatge rememorativa de l'esdeveniment. J. C. C. tocar el piano privilegia l'anàlisi profunda i la cerca de l'essència més pregona de les obres que interpreta; i d'aquest procés, en sorgeixen unes versions que ca l pa ir amb ca lma, que no admeten primeres impressions, si nó una assumpció interioritza· da. i que ofereixen plaers assumibles només des dc la sensibilitat i de l'exquisidesa intel·lcctual. Brahms és. juntament amb Granados, de ben segur el seu compositor predilecte. I aquest CD, fet des d'una hia selectiva, constitueix una mena de testament dc la seva manera d'entend re la interpretació, del seu ideari estètic i del rigor i gruix de la seva condició d'artista. Hom no hi pot trobar matèria espúria ni escapades a la més mínima concessió: tot és rigor i responsabilitat, i per damunt de tot. és classe i és segell d'artista autèntic del pianisme. J. C. C. Catalunya que conté 127 obres de polifonia religiosa i profana dc compositors espanyols i franconamcncs de final del segle xv i principi del XVI. cosa que el converteix en la font musical més important d'aq uella època procedent de la Corona d'Aragó. El títol de l'enregistra· ment. doncs, fa referència a la circumstància d'incloure totes les obres inèdites profanes -en castellà- del manuscrit, així com quatre obres religioses en llatí. El fet que els intèrprets i artífexs del projecte siguin, com ells mateixos es defineixen. un cor no professional i no especialitzat en música antiga -característiques que sí atenyen els instrumentistes que els acompanyen- potser no fa de l'enregistrament, a l'avançada, una versió de referència, però sí q ue, en tot cas, ens pe1met disposar d'un nou document sonor per afegir a l catàleg existent i veure el feliç resultat d'una iniciativa que ha merescut la confiança de moltes parts implicades. Albert Torrens ves memorables Mimi, Manon. Cio Cio San. Marguerite. Eva. Elisabeth, Desdemona. Violeta, Rosina, Anna, Mélisande, Dido, Violeta, Charlotte, etcètera. Ara, gràcies a aquest enregistrament podem gaudir del privi legi d'una interpre· tació autènticament memorable en el si d'un equipartístic complet, a l'empara del Metropolitan Opera House, que és la font del CD. ja que és recollit d'una representació en directe que es va esdevenir el dia I de març de 1952. J. Brabms INTERMEZZI, OPUS 117; KLAVIERSTÜCKE, OPUS 76, i FANTASIES, OPUS 116. Miquel Farré, piano. COLUMNA MÚSICA. iquel Fa rré fo rma pa rt d'una generació de notables pianistes catalans que Ics circumstàncies d'un funcionament del mercat concertístic català absurd han impedit M mostrar-se més damunt dels nostres hemicicles concertístics. Es tracta d'un músic que uneix una gran intel·ligència i una enorme solidesa com a artista: la seva manera de Cançoner de Barcelona COR DE CAMBRA DYAPASON Dir.: Teodor Roura. ARS HARMONICA. 1 CD. 78 MIN. / s coneguda la riq uesa E del patrimoni català de música antiga, fet que ja ha donat lloc a enregistraments més o menys complets, però en tot cas nombrosos i d'un cert volum. És en aquest context que cal donar la benvinguda a aquesta edició so- nora del Cançoner de Barcelona, que no és pròpiament una col·lecció de cançons com altres de contem porànies que ja coneixem -el "de Palacio" i el "de la Colombina" són segurament els més cèlebres-, sinó un manuscrit conservat a la Biblioteca de ~e 297-298 45 333 Música per EDUARD V. PATSI encreuada 2 J 4 9 lO Música encreuada de juny 2009 (núm. 296) li RMC 297-298 Horitzontals. 1. La Sisena de Txaikovski. Tuba avocàlica. 2. Compositor d'Empúries, poema simfònic amb cobla inclosa. Re major. Li cal al violinista. 3. Llengua de trobadors. Hores de música a la butxaca. 4. Compositor rus. 5. Una timbala vista des de l'orgue. Àvia catalana. Escala musical sense límits. 6. Compons, crecs, elabores. A en Jaume Texidor Dalmau , autor del popular Amarito Roca , li hem desordenat el segon cognom. 7. Una batuta. Tròquia consonàntica. En Forman, director dc la pel·lícula Amadeus. 8. Així comença Eta Hoffmann, escriptor vinculat a Schumann, Txaikovski, Offenbach, Delibes... El que li passarà a la protagonista de l'òpera romàntica al darrer acte, gairebé segur. 9. Versió Original. Riure a Salamanca. Component dc l'arc del violí. 10. Tomas, compositor madrileny. Palíndrom existencial: existeix-conec. 11. Compositor d'un Stabat Mater barroc. Serpen tó. Verticals. 1. Compositor rus. Padrós, Pueyo o Puértolas, compositors catalans. 2. La del Sr. Esteve amb música per a cobla de Jordi León. La major. Al nom d'en Penya, el cantautor balear, li ha caigut la U. 3. Pianista, organista o clavecin ista. Acuña Requejo (Vicenç, compositor). 4. Escola Reglada d' Instrumentistes d'Amposta. Registre Homologa t dc Romances per a Gu itarra. 5. Instrument de corda afina t, fent la vert ical. Repetició sonora, nora, ora. 6. Una batuta. Amb una C és un carrer de Venècia, amb una 13 és cosa sense importància i sense res, és del cul. Cant felí. 7. Suport per a un enregistrament musical. Una altra batuta. Sentimen t que dicta arguments dc ballets, òperes, cançons i poemes simfònics. Mi major. 8. La major. En Kórsakov cap amunt. Mi bemoll. 9. Capítol bíblic que inspira el Quartet per a la fi dels temps dc Mcssiacn. 10. Músics i poetes de l'edat mitjana (així, en plural i en castellà que va amb V). 11. Si, Do, Re. Locatelli, Lecuona o Llanas (Albert). O hi poses sal o el refereixes a auditoris i teatres. Solucions en el número següent. sidokus.com FA Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do. Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores RE Sl FA LA més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuI..A SOL. Sl den a completar aquesta particular composició musical. I encara DO f'A SOl. hi ha una altra pista: si s'interpreten les notes que hi ha a les caseMl DO RE lles ombrejades (en ordre: d'esquerra a dreta i de dalt a baix) soSl RE LA nen els primers compassos de la peça musical que s'indica al peu FA LA Ml del sidoku. SOL 46 334 Ml DO Sidoku de juny 2009 (núm. 296) Dansa hongaresa n!Ím. I (). Brahms) SOL SI SOL SI Sl RE FA LA MI Ml DO LA SI Solucions en el número següent. <www.sidokus.com> "Là ci darem la mano" de Don Giovanni (W. A. Mozart) E endesa EXPO RA ZA - rs ~ • Cl DE CAIXA CATALUNYA dóna suport a la prog ramació de El Palau de la Música Catalana