Revista Musical Catalana. Núm. 299 Setembre 2009
Editorial: Altres tipus de festivals estivals poden ser possibles / PANORAMA L'enregistrament d'una òpera. De l'escenari a la pantalla. Ana María Dávila / Concerts Simfònics al Palau 2009-2010. Cap a una revolució del concepte concert. RRMC / Temporada Euroconcert 2009-2010. Vint-i-cinc anys de fidelitat a un model. RRMC / Música de Cambra de Palau 100 2009-2010. Maria Bayo, recital important. RRMC / Dietari d'un crític en excedència. Autocrítica. Antoni Batista / Mikrokosmos: Un programa televisiu singular. Pere Artís / Tangents: Florentinisme musical. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Presses. Xavier Chavarria / Del seu affm.: Sr. Lluís Lloansí. Jaume Comellas / Impromptu: Compondre. Francesc Taverna-Bech / Cobla: Les unions que fan la força. Josep Pasqual / Premis del Conservatori Isaac Albéniz de Girona. Josep Jofré / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Jesús Ventura. Albert Torrens / Crítiques: Mercedes Conde Pons, Jaume Comellas, Josep Barcons, Lluís Trullén i Xavier Chavarria / TEMA L'arbore de Diana al Liceu. Presència a l'escenari de Martín i Soler / Vicent Martín i Soler lo Spagnuolo operístic universal. Jordi Rifé i Santaló / L'òpera L'arbore di Diana. Jordi Rifé i Santaló / MUSICALIA Carlus Padrissa. La fura de Wagner. Mònica Pagès i Santacana / El mes de setembre a l'abast. L'English National Ballet. L'OSV amb Rubén Gimeno i Pasión Vega. Inici de temporada de l'OBC. Festival Mozart. Mercedes Conde i Jaume Comellas / Lied sense partitura. Gymnopédie. Narcís Comadira / Paper d'assaig. Pels volts del 1600. Jordi Cornudella / Discos / Música encreuada. Sidokus.com Eduard V. Patsi / Concerts / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
R!VI STA MUSIC Ca_rlus l' ' Quan sa opera Padris Furer sardanista esdevé espectacle cinematogràfic i Wagnerià María Bayo Al cicle de cambra de nralau 10~0 ~ Llibertat d'opinió ~VISTA • ;¿m.;; ;;: .; i!IIJ!;-$41§ MUSICAL ar i 4a ÈPOCA PANORAMA 6 Uenregistramenl d'una òpera. De l'escenari a la pantalla per /Jna Maria Ddvila 12 Con certs Simfònics a l Palau 2009-2010. Cap a una revolució del concepte "concert" perRRNI C 13 14 TemP.orada Ew·oconcert 2009-2010. Vint-i-cin c anys d e · Lidelrtat a un model perRRMC lúsica de Camb ra d e Palau 100 2009-2010. María Bayo, recital important perRRMC Dietari d'lm crític en excedèn cia. Autocr·iLica 15 per Anloni Batista ....................................................................................................................................................................... L'ENREGISTRAMENT D'UNA ÒPERA AL LICEU 16 17 MJlu·oJ{osmos: Un programa televisiu singu la1· per Pere Arlls Tangents: Florenlinism c musical per Jordi lllaluquer Ars Subtilior: Presses per Xavier Chauarria 18 19 Oci seu a iJm.: Sr. Lluís Lloansí per .fa11me Comellas 20 Cobla: Les unjons que fan la força per Josep Pasqual ~ a ••••••••~• • •• ••• Teresa Martínez. Mercedes CondePons. PueucrrAT: Gestac. Indústria, 13, pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 A/e: molist@gestac.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf. S.A. DISTRIBUCIÓ: SADE COORDINACIÓ REDAcaó: Pere Artfs. Josep Barcons, Antoni Batista, Xavier Chavarria, Nards Comadira. Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Jordi Comudella. Ana Marra Davlla, Josep Jofré, Jordi Maluquer, Mònica Pagès i Santacana, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Jordi Rifé i Santaló. Francesc Tavema-Bech, Albert Torrens i Lluís Trullén. AllTes Upus de festivals esUvals poden ser· possibles 5 MAQUETAQÓ I SECRETARIA DE REDACCIÓ: DIPÒSIT LEGAL: 8-34.432183 ISSN: 1887-2980 COL•LABOREN EN AQUEST N0MERo: NÚM. 299 EDITORIAL ~e CONSEU. EDITORIAl.: Fèlix Millet (president), Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret. Joan Matabosch, Jordi Montull, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONSEU. DE DIRECCIÓ: Jaume Comellas (director). Pere Artís (editor). Lluís Millet (director musical) i Montserrat Urpi (coordinació amb I'ESMUC). D ISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. ANY XXVI .. •• •••••••••••-•• • ••• ••••••••••••••• ••••••••••• ••• • • •••••• •••• ••••••••• •••• • ••••••••••••• •••••••• ••4• Jml)t'Ornptu: Compon dre per Prancesc Tavema-/Jecli 21 Premis del Conservatori Isaac AJbéniz dc Giron n per Josep Jofré 22 Ho h nn dit, ho ban escr·i l 23 A propòsit d e... Jesüs Ventura per Albert Torrens ......................................................... ......................................... ...................................................................... MARIA BAVO AL CICLE DE MÚSICA DE CAMBRA DE PALAU 100 TEMA Críliqucs per Jaume Com ellas, Josep /Jarcons, J\ll erccdes Conde Pons, Xavier Chavarria i Llu ls Trullén arbore d i Diana ni Liceu. 27 UPresència a l'escen a ri d e Marún i Soler ------------·----················- ------------······························--·-········································· Marún i Soler "lo S pagnuolo" operi Ue universal 28 Vicent per Jordi Rifé i San talÓ Uò pcnt11at·bore di Diana perJ. R. i . MUSICALIA Ca l'lus Padrissa. La fum d e Wagner per MêmicaPagès i Santacana 37 Al ~ El mes d e setembre, a l'abast UEngHsh NaUon a l Ba llet UOSV amb Rubé n Gimeno i Pasión Vega. Inici de temporada de I'OBC. FesUval Mozart per Jaume Corne/las i Mercedes Conde Pons Lied sense p artitum. Cyuuwpédie per Ncu·cts Comadira ---------------·········-········· ·······-······················-------··············-------------------------··········· A~ LfV Pape r· d'assaig. Pels volts del 1600 per Jordi Cornudella 44 Discos ------------------·-··········-·-··-······························-·- -·······--·--·······-·---·-------··············- ........................................................................................ .................................... _ ______________ ,. __ lúsica encreuada. Sidolws.com 46 per Eduard V. Patsi ····-··---·-----············-·-··-·-·-··-·-··················----------··················-···-·························· 46 Concerts Revista de I' ESMUC, pàgines centrals 3 339 l l illllil l PALAU MÚSICA CATALANA t.ARCllO~A 1908 Palau 100 XIXTemporada 2009-2010 CONCERTS DE MÚSICA DE CAMBRA 1 Dijous, 26 de novembre de 2009, 20.30 h TOKYO STRING QUARTET L. van Beethoven Quartet per a corda en Sol major núm. 2, op. 18 A. Berg Quartet per a corda op. 3 J. Brahms SALA PETIT PALAU 2 Dijous, 11 de març de 2010, 20.30 h MARÍA BAVO, soprano Macloj Pikulskl , plano Cançons de Beethoven, Schubert, Falla, Debussy, Turina, Guastavino i Ginastera Quartet per a corda núm. 3, en Si bemoll major, op. 67 4 Dimecres, 26 de maig de 2010, 20.30 h 3 Di)oos, 15 d'abril de 2010. 20.30 h TRIO WANDERER JANINE JANSEN, violí ltamar Golan, piano J. F. Haydn R. Schumann TrioHob:27 Sonata núm. 1 en La menor F. Mendelssohn B . Bartók Trio op. 49 J . F. Haydn Trio Hob:14 Sonata njm. 2 F. Mendelsshon Trio op. 66 INFORMACIÓ I VENDA: a les taquilles del Palau de la MúSica Gatalana. Tel.: 002 442 882 ·Ble: tequilles@palaumuslca.org ·lnternet: www.palaumuslco.org PREUS DE LES ENTRADES: de 12 a 25 € VENDA D'ENTRADES: a partir del 7 de juliol de 2009 L. Janacek Sonata L. van Beethoven Sonata núm. 10 en Sol major Amb ol patrocini do: EDITORIAL l'editorial del número de juliol-agost oferíem una reflexió sobre la manera com havia anat evol ucionant el concepte de festival de música d'estiu a casa nostra. I a la fi lamentàvem que aquest figura, en molts casos s'hagués precipitat en una dedva vers la banalització, la lleugeresa i aigualiment de continguts i la infl.ació dels ja prou inflats valors mercadològics i mediàtics del món de la música comercial. Avui, feliçment podem constatar una realitat -q ue vàrem conèixer més tard-, que pel seu caràcter d'insòlit trenca o pretén trencar clarament aquella línia, i que, tot esperant que el temps li permeti fer via i consolidar-se, de moment constitueix, si més no, una referència per tenir en compte. Es tracta del Festival de Música que ha promogut l'Ajuntament de la població de Cubelles que es va celebrar entre els dies 17 i 24 de juliol. La idea que ba presidit aquesta iniciativa transcendeix àmpliament el concepte de festival -successió de concerts-, per incorporar la figura del taller dedicat a joves i infants, amb una modesta però en principi atractiva vadetat de tipologies. Alternant concerts (quatre) amb tallers (tres), hom obre el concepte festival vers una participació activa de la societat de l'entorn -en aquest cas la comarca del Garraf on es troba la vila natal de Charlie Rivel-, que no es limita a disfrutar de l'oferta concertística que se li ofereix, sinó que participa activament en el procés de creació de música amb l'esclat final del concert. Es tracta de dos tallers corals i un de percussió, comandats per músics competents en la matè- ~e 299 Altres tipus de festivals estivals poden ser possibles ria. D'aquesta manera, les activitats proposades pel festival esdevenen una mena de culminació de la tasca docent duta a tetme durant l'any a Cubelles. Tot això, sense oblidar els quatre concerts, diguem-ne "normals", amb la participació de músics destacats del nostre país, com són els directors Edmon Colomer -ànima pensant del nou ideari- i Salvador Brotons, el pianista Albert Guinovart, el conjunt Spanish Brass Luur Metals i l'Orquestra de Cambra del Garraf. Insistim que caldrà veure com es desenvoluparà aquest ideari que s'acaba de posar en marxa: de moment, com a mínim, té el gran mèrit d'obrir nous horitzons de consideració del concepte festival de música d'estiu. 5 3-11 PANORAMA Uenregistramen t d'una òpera De l'escena ri Un treball en equip enorme i complex, en què tol h a de funcionar com un perfecte engranatge, així són les gravacions dels muntatges operístics, una eina modern a de difusió que permet portar els gr ans espectacles lírics a un nombre creixent de nous espectadors. Els Serveis Audiovisuals del Gran Tealre deJ Liceu no donen l'abast. I per ANA MARÍA DAVI LA RMC 299 6 342 a megafonia indica que falten deu minuts perquè comenci la funció. Lentament, el públic que aquesta nit omplirà la platea del Gnm Teatre del Liceu va ocupant les seves bu taques. D'aquí a uns instants s'aixecarà el teló per clonar pas a un dels últims títols dc la temporada, Fide/io de Beethoven. En un petit recinte de l' interio r del teatre, però, ja fa hores que s'hi treballa. És una feina que no té res a veure amb el desenvolupament propi dc l'espectacle. tot i que en depèn que tot el que avui es veurà a l'escenari pugui anibar a un nombre creixent de nous espectadors. Una audiència que aquesta nit no ocuparà cap butaca del coliseu líric dc les Rambles, sinó que s'asseurà en una sala llunyana i distant per seguir la funció a través d'una pantalla de televisió. Des que el Liceu reobrí les seves porles reconvertit en un dels recintes d'òpera més moderns del món, els seus Serveis Audiovisuals s'han convertit en un dels departaments més actius i punters del teatre. Objectiu prioritari tant per a la d irecció artística com l'administrativa del teatre, en depenen un grapat de productes que tenen com a finalitat última la possibilitat d'obrir els holitzons del món líric i fer arribar l'òpera més enllà dels límits físics del teatre. Retransmissió en directe de les funcions a través de les xarxes Òpera Oberta i Anella Cultural. retransmissió dels espectacles per televisió, gravacions de L Des que el Liceu reobrí les portes, els seus Serveis Audiovisuals s'han convertit en un dels departaments més punters del Teatre. títols per a la seva comercialització posterior en DVD... Tot això forma pa1t d'una tasca que comença i acaba en aquesta petita sala del teatre on un equip de professionals h·ebaUa de valent en la singular i complexa tasca de plasmm~ en un seguit d' imatges, la màgia d'un espectacle en d irecte. 1 d'un espectacle amb tota la complexitat, força i singularitat d'un muntatge operístic. Perquè qui es pensi que gravar una òpera només és qüestió de posar un parell de càmeres davant l'escenari , s'equivoca de ple. D'enh·ada, perquè la gravació i retransmissió d'aquest tipus de muntatge requereix també la seva pròpia gramàtica visual; establir -com en la PANORAMA RMC literatura o el cinema- un estil i un ritme narratiu que faci virtut del defecte i que aconsegueixi captivar uns espectadors que, en tot moment, veuran l'espectacle a través d'una mi rada fragmentària i aliena, els ulls d' uns altres. lanificar, planificar. Tot és qüestió de planificació. Una planificació mil·limètrica que. en la pràctica, comença molt abans del moment en què s'aixeca el teló. En realitat, tot s'inicia als despatxos de la direcció artística del teatre, on es decideixen quins títols es gravaran i amb quina fina litat. "Ells ens traspassen aquesta informació i nosaltres ens encarreguem de dur-la a terme", comenten Xavier Bover i Pietro d'Agostina, els dos joves realitzadors de Ja casa. Un cop triada l'obra i el tipus d'activitat que se'n farà, comença el treball de l'equip audiovisual. Bover i D'Agosti no s'alternen en la direcció dels enregistraments i juntament amb Antonio Anufat. responsable del so, i Francesc Castelló, assessor musical, formen un conjuntat eq uip q ue comença a treba lla r al mateix temps que l'òpera inicia el seu llarg procés de preparació abans de pujar a escena. "El primer que has de fer és estudiarte molt bé el títol. Conèixer l'obra. l'autor, l'època ... Estudiem llibret. imatge i música i fem una interpretació de tots els elements que surten a escena. La nos- P tra feina és veure com és aquesta proposta. quines són les seves intencions i a partir d'això, definir un discurs narratiu, de tipus audiovisual. per explicarla", assenyalen els dos real itzadors. Coneixent molt bé el muntatge, i amb Ja coJ.Iaboració dc l'assessor musical, els realitzadors pau ten, segon per segon, la gravació. '·En els assajos anem veient quines són les diverses intencions escèniques. També decidim les càmeres que es faran servir i en quin lloc estaran posades", diu Bover. "Això fa que el moment bo per a nosaltres sigui l'assaig general o el pregeneml. quan l'acció està decidida, els cantants la coneixen, ja està definida /a il·luminaci6... ··, afegeix D'Agostina. Cal estudiar llibret, imatge i música i fer una interpretació de tots els elements que surten a escena. Amb tota aquesta infom1ació, els realitzadors organitzen l'story board, un guió en què es defineixen tots els plans -entre 500 i 1.500, segons l'obra- que s'uti litzaran al llarg de la gravació. L'assessor musical també participa en aquest acurat procés de planificació, marcant sobre la partitura tots els moviments de càmera escollits pels realitzadors. "jo sóc un mandado''. diu fent broma Paco Castelló. La veritat, però, és que la seva és una peça essencial d'aquest engranatge precís: d'ell depèn que allò que està escrit sobre un puper es faci realitat en el moment just. "Elm eu treball consisteix a anar seguint la música amb la partitura i allà on s 'lw decidit un determinat moviment de càmera. avisar el realitzador perquè pugui fer entrar aquell pla al moment indicat. I això són fraccions de segons'', explica. Paral·lclament. Antonio AtTufat -Rufus. per als seus companys de feina-. responsable del so. també estudia les característiques de l'obra, l'escenografia i el vestuari dels intèrprets, factors que igualment in fl ui ran a l'hora dc prendre una decisió respecte de com es duri\ a terme la gravació sonora ... En la captació del so 110 hi ha gaires opcions, perquè els músics sempre estan posats al fossat i els cantants a l'escenari. El que can11ict és el sistema de captació del so. Es poden utilitzar micros fixos. que /tan d'estttr enfocats de cara als intèrprets i 299 7 343 PANORAMA normalment van situats a l'embocadura del teatre o bé, i aquesta és la tècnica que més es fa servir darrerament, micros sense fils, que els cantants porten a sobre, dissimulats en la perruca o la roba, i que a diferència dels altres recullen la veu sempre en el mateix pla, encara que l'artista s'estigui movent per l'escenari. El que passa, però. és que no sempre es pot fer servir aquest sistema. Depèn de la posada en escena, del nombre de cantants que hi intervenen ... És un material molt car, que s'ha de llogar, i no sempre resulta convenient fer-ho. El cor, en canvi, sempre s'ha de captar mitjançant micros llunyans." reball en equip. Amb tot aquest treball previ ben embastat, arriba el dia de la gravació. Ja tot és a punt i els realitzadors donen les darreres instruccions als operadors dc càmera que s'han d'encarregar de capturar les imatges. Tot l'equip de captació d'imatges que es farà servir és robotitzat i els responsables de fer-lo anar seuen en una sala de càmeres molt allunyada de la platea, a la tercera planta dc l'edifici. "S'ha de tenir en compte que la capttlció d'imatge i d'àudio no ha d'influir en el funcionament normal de/teatre i que l'impacte sobre l'espectador que seu a sala ha de ser el mínim possible", assenyalen els membres de l'equip. Amb to t, Ics nits en què hi ha càmeres a la sala, el muntatge s'adapta als requeriments del món audiovisual. "l-li ha petits canvis en la il·luminació, per exemple, i sobretot hi ha canvis en el maquillatge. El dia que hi ha gravació la caracterització se suavitza. es fa menys teatral". explica Picll·o d'Agostino. Els deu minuts d'advertència de la megafonia s'han esgotat i mentre els membres de l'orquestra van ocupant els seus seients al fossat, el senyal televisiu que aquesta nit arribarà a una cinquantena d'universitats -la funció d'avui es retransmet en directe a través del programa Òpera Oberta- es comença a emetre. La càmera que enfoca l'orquestra centra la seva mirada sobre la figura del director, que aixeca la batuta. La mà dc Sebastian Weigle es mou i les primeres notes de l'obertura de Fidelio viatgen Rambles enllà, a través d'una sofisticada connexió d'lnternet de segona generació. A partir d'aquest moment i fins que no a rribi l'entreacte, no hi haurà descans per a l'equip audiovisual. Aquesta nit és Pietro d'Agoslino qui dirigeix la gravació i el seu company, Xavier Bover, li fa d'ajudant. Al seu costat, seuen a la taula l'encarregat del cont1'01 decàmeres -"es tracta que totes les imatges siguin homogènies quant a lluminositat, color, etc."-, el mesclador, que és T RMC 299 8 34-1 l'encarregat de "punxar" el senyal d'una càmera o d'una altra seguint Ics instruccions del realitzador, i l'assessor musical, que amb la pmtitura a In mà es prepara per dur a terme la seva tasca crucial d'apuntador del moment en què han d'entrar tots els plans previstos. "El problema és que la música és diferent cada dia", adverteix Castelló, ensenyant una partitura plena d'anotacions a llapis. "Tutti" ... "violins" ... "director"... "ella "... "padre '' ... "ma/o"... són algunes de les anotacions que es poden llegir al llarg de les pàgines pautades. "Busquem conceptes simples i entenedors per identificar els plans o els personatges", explica el realitzador. Aquesta nit, "ella" és, naturalment, Ka rita Mattila en el seu rol de Leonorc/Fidelio: "padre", el baix Stephcn Milling. que canta el paper de Rocco. i "malo". el baríton Terje Stensvold. que es posa en la pell del tirà Don Pizarro. Tot l'equip seu davant una bateria de monitors que mostren el senyal que estan capturant cadascuna de les sis càmeres que aquesta nit recolliran la representació. N'hi ha tres que enfoquen l'escena des d'una posició central-dues estan situades a l'amfiteatre i la tercera al segon pis- i dues ho fan des d'un punt de vista lateral, penjades al balcó de l'amfiteatre. La sisena càmera, situada al fossat, enregistra l' activitat de l'orquestra i també permet fer contrapicats de l'escenari. Paral·lelament, a la cabina del costat, Arrufat també ho té tot a punt per començar a capturar la veu dels instruments i els intèrprets. Aquesta nit treballarà amb 31 micròfons fixos, 19 al fossat i I J a l'escenari, més un a sala, per capturar també el so ambient i els aplaudiments del públic. Ell també haurà d'anar seguint la realització televisiva de l'espectacle segon rere segon. "Si l'espectador està veient a la pantalla un primer pla del cantant, la veu no pol sonar llunyana", argumenta el tècnic. Si l'espectador està veient a la pantalla . unprrmer pla del cantant, la veu no pot sonar llunyana. tenció, es grava. "Fagots", crida, alt i ciat~ l'assessor. I dc seguida es sent la veu del realitzador ordenant a l'operador de càmera que segueix l'orquestra que es prepari. "Anem a càmera 2 .. . entra .. ", ordena, acompanyant la veu amb un gest de la mà. Ell també sembla un d irector d'orquestra, conduint un enorme i sofisticat vaixell. Un primer pla de fagots ocupa tota la pantalla. Un metre més enllà es sent la veu de l'ajudant que, en to força més discret, es comunica amb els operadors de càmera anticipant-se a les properes jugades. "jose, te'n vas a la porta. Quan ella entri. la segueixes... A PANORAMA Nando, prepara't per a una pano...., . El teló s'aixeca i descobreix l'escena. A partir d'aquest moment, els espectadors que seuen al Gran Teatre del Liceu tindran l'opció de construir el seu propi guió visua l; la mirada dels que segueixen l'espectacle a distància. en canvi, serà la mirada dels reali tzadors. ··Davant una determinada producció, la feina del realitzador és preguntar-se com vol explicar tot això: si fer-ho d'una manera més cinematogràfica o amb un llenguatge més descriptiu. I aquesta decisió està estretament vinculada al tipus de proposta escènica que cal retransmetre", expliquen els realitzadors, que reconeixen que "hi ha produccions que, ja sigui per decorat, if·luntinació. moviments escènics dels cantants, juguen més a favor de l'enregistrament que d'altres''. Sigui com sigui, però, els realitzadors s'esforcen en tot moment ..per buscar imatges visualment vàlides. La nostra feina és intentar trobar el millor angle possible per explicar allò que està passant i afavorir les intencions originals de l'espectacle. Per això no sempre les còmeres enfoquen el personatge que està cantant en un determinat moment. De vegades pot ser més interessant veure la reacció del que escolta ·•, expliquen. Per això, per a ells, els conceptes escènics que presideixen actualment el món líric juguen a favor d'aquest pas que dóna l'òpera per passar de l'escenari a les pantalles. ''Actualment, els directors d'es- cena busquen molt que els cantants no només facin una bona interpretació vocal del seus personatges, sinó també física. Això ajuda molt a l'hora de donar a la gravació un llenguatge més proper al cinema, que afavoreix que el públic que seu davant la pantalla entri en l'obra." Naturalment. i tractant-se d'un gran espectacle musical, el so té un paper decisiu en l'èxit (o no) a l'hora d'aconseguir atrapar i emocionar aquell espectador llunyà. "jo crec que en una gravació en directe no és bo intentar imitar el so d'un estudi. És molt important que tot allò que es sent, 1wgi lliga/ amb la imatge. I si a un cantant se li cau un ca- Hi ha produccions que sigui pel decora4 la il·lu:rninació o els moviments escènics dels cantants, juguen m és a favor de l'enregistrament que d'altres. ne/obre en mig de l'escena, això lza de SOllar. E11 la gravació d'un directe és inevitable la captació d'altres sons que es puguin produir a la sala", argumenta Arrufat, lot i que reconeix que hi ha muntatges que també van més a favor de la seva feina que d'altres. ··El escenògrafs no sempre tenen en compte aquest factor. Hi /ta decorats que grinyolen, moviments escènics especialment sorollosos, muntatges plens de motors... ··, es queixa Arrufat. Han passat gairebé dues hores i la funció és a punt d'acabar. Ha estat una nit tranquil·la i tot ha fluït sense sobresalts. malgrat que cap membre de l'equip s'ha pogut permetre ni un instant de distracció. L'espectacle no s'atura i ells, tal com si fossin una conjuntada i ben afinada orquestra, han de portar a terme la seva tasca amb exactitud ben precisa. Sobretot per si alguna vegada -i això passa- cal afrontar un imprevist. ·'Sernpre ftas de tenir un pla 8", fan broma els realitzadors. ·'Només que Ull cantant es posi un metre més enllà d'on s'havia de situar. el varia Iota/meni/a conjïguraci6 de càmeres. Per tant. has de saber de memòria tola la maquinària de l'espectacle. perquè si ho tens tot ben clar pots improvisar i recuperar el teu guió una mica més endavant. Les variacions sobre la marxa només es poden fer sen1ir a partir de tenir-ho tot sota control", diu Xavier Bover. El que tots tenen clar, però, és que la televisió no ha de pretendre suplir la màgia del directe. ··La pantalla fw d'oferir un altre espectacle. utt altre tipus de llenguatge, de sensacions. Un tipus de contingut diferent del que l'espectador rep quan seu a sala··, opinen. au el teló. El públic aplaudeix. L'equip de realització, per fi, es relaxa. Per avui, la seva missió s'ha complert. La tasca d'aquesta nit ha estat una retransm issió en directe, però si l'objectiu hagués estat la gravació d'un DYD comercial, la feina enca ra no s'hauria acabat. "En essència, el treball és el mateix. El que passa és que quan fem un DVD fem ww segona gravació un altre dia. perquè d'aquesta manera podem corregir les errades que s 'hagin pogut produir en la primera. També enregistrem més material. perquè agafem plans de recurs, de personatges que no estan cantant, d'altres angles de l'escena. Tot aquest material serveix posteriorment per fer la postproducció. que és una feina que a vegades la [e111 nosaltres mateixos i a vegades es dóna a fer fora." Un últim pas que permet que les produccions liceístiques arribin als exigents mercats intemacionals, i enriquir així la imatge i el prestigi exterior del teatre. L'òpera viatja cada cop més lluny. RMC 299 C 9 345 o o Comprando juntos, mos compra • me)or Mano a mano con los asociados. Euromadi, la central mulliseclonal de compras y serv1cios. basa su crecim1ento y consol1dación en la fuerza de la umón. Comprando Juntos y bajo el principio del benefic1o muluo: mejor competit1vidad en todos los sectores. Así, durante ya 16 años, la confianza nos ha hecho grandes. Juntos, mejor. WWW.!'I Jrrlflldd I.PS S euromadi PANORAMA Les noves tecnologies al servei de l'òpera es noves tecnologies estan revolucionant el món de l'òpera. I no només perquè donin peu a muntatges escènics cada cop més sofisticats. Ara també es tracta d'utilitzar les noves eines de comunicació i transmissió de dades per fer arribar aquest gran espectacle a nous espectadors. La importància de la qüestió és innegable i de fet aquest va ser un dels aspectes que va centrar els debats de l'European Opera Fòrum , celebrat al Gran Teatre del Liceu el passat mes d'abril amb un eix temàtic ben clar: Creativitat i Innovació. l clar va ser un dels aspectes que més va destacar durant les jomades el president de l'entitat, el director artístic del Gran Teatre del Liceu, Joan Matabosch. L ''Les noves tecnologies ofereixen un ampli ventall de possibilitats de cara a enriquir l'òpera i els seus públics, i hem de treballar particularment en el foment de noves pràctiques de divulgació", va dir Mata· bosch, que insistí en la importància que té aquest tema per a un Liceu "que ha estat pioner en aquest senfit i que, per tant, ara té en aquest una de les seves responsabilitats". Poder treballar en aquest sentit, però, ha estat conseqüència directa de la catàstrofe. Fins al moment de l'incendi, el Liceu no havia pogut gaudir d'una política audiovisual pròpia per manca de la infraestructura adequada; dotar-lo, per tant, de tots aquests mitjans es va convertir en un dels grans cavalls de bata lla del director general delmoment, Josep Caminal, quan s'inicià el llarg camí de la reconstrucció. De bon principi, Caminal va tenir clar que aquesta havia dc ser una «Singularitat afegida» del nou teatre. T així es va fer. Aixi, el desembre del 2000, el muntatge furer de l'òpera D. O. es convertí en el primer producte audiovisual del Liceu, que sortí al mercat en el que llavors era un format innovador, ple d'al·licients i nous continguts: el DVD. Set anys més tard, amb l'òpera Khovantxina de Mussorgski, el teatre va assolir el repte del seu primer enregistrament en alta definició. Actualment la col·lecció de títols liceístics abasta més de 30 DVD, que arriben als mercats internacionals a través de segells com Virgin, Opus Arte o Emi. Però això no és tot. Posats a utilitzar Ics noves eines per eixamplar, sense límits, el seu aforament, el Liceu ha mirat cap a Lnternet. El J8 de desembre de 2001 realitzà una primera prova amb la retransmissió en directe d'una Traviata a quatt·e universitats catalanes i un cinema de Barcelona. L'èxit de la i11iciativa va permetre que, la temporada següent, es posés en marxa el programa Òpera Oberta, que inicià la seva expansió internacional el curs 2007-08. Actualment participen en aquest programa mig centenar d'universitats dc diferents països, que la passada temporada, a més de Fide/io, van poder gaudir també de Ttefland, L'incoronazione di Poppea. La nozze di fígaro, Un ballo in maschera i Si mon Boccanegra. La transmissió es realitza a través d'una connexió d'lnternet de segona generació i les universitats vinculades al projecte reben el senyal en una sala preparada amb pantalles de tres per cinc meh·es i equips de so estèreo, amb sistema Dolby Digital. Del mateix tipus de connexió es beneficia l'altre projecte que obre l'espai físic del teatre: Anella Cultural. Impulsat des de la Generalitat de Catalunya, el Centre de Cul tura Contempot·ània de Barcelona, la Fundació i2cat i la Xarxa dc Municipis Transversal, aquesta iniciativa propicia el desenvolupament de diferents activitats -intercanvi de continguts, coproduccions en línia, etc.- entre una dotzena dc teatres d'arreu dc Catalunya, aprofitant també les possibilitats que ofereix l'Internet de segona generació. El Gran Teatre del Liceu participa en la xarxa Anella Cu ltura l des de la temporada 2007-08, i això li ha permès retransmetre en directe diversos títols, tant de gran format com de petit format. Però això no és tot. El 25 de febrer de 2008 e l Liceu va retransmetre en directe l'òpera Elektra a 16 sales de cinema de tot Espanya. experiència que donà peu perquè avui el teatre estudi:i la possibilitat de crear, en col·laboració amb Cinesa, una temporada estable d'òpera als cinemes, integrada per quatre o cinc títols. L'últim pas d'aquest inesgotable univers ha esta l la primera retransmissió en directe. amb tecnologia 3D i qualitat cinematogràfica, feta pel Liceu. L'emissió tingué lloc el passat 19 de maig durant l'assaig d'escena-orquestra de Fidelio, en el marc del Di Ba, el Digital Barcelona Film Festival. A. M. D. ~e 299 11 347 PANORAMA CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU 2009-2010 Cap a una revolució del concepte "concert" Componen ls tan explícits com que l'artista convidat no sigui un músic sinó un actor, que en un programa intervingui una companyia teatral-El Teatre del Sol de Sabadell-, que Ja solista d'un concert sigui una cantant no liri ca i que a més part d'aquest sigui dedicat al seu repertori lleuger; que s'institueixin 4 localitats que es trobaran a l'escenari enmig de Ja massa instrumental, i Ja programació d'obertures sorpresa són ingredien ts que marcaran la pròxima temporada del cicle Concerts Simfònics al Palau. per RRMC ~e 299 348 oincidint amb canvis a les màximes esferes dc la titular del cicle, Orquestra Simfònica del Vallès -direcció artística, de la cooperativa i dc gerència-, hom emprèn una nova dinàmica que es visualitzarà en aquest cicle segons el que s'acaba d'exposar. L'objectiu és donar un gir al concepte de concert, amb la inclusió de componen ts d ramatúrgies. molt manifestos en la versió scmiesecnificada del musica l West Side Story, i menys explícits però tanmateix visibles en el concert d'homenatge a Fclix Mendelssohn, amb el Concert per a violí i la Simfonia número 4, "Italiana", en el qual s'intercalarà la lectura de correspondència entre els germans Fel ix i Fanny, a cura de l'actor Jordi Godall, que és en qui ha recaigut l'honor d'esdevenir artista convidat de la temporada. Presència, la seva, que no s'exhaureix en aquest concert. En el pla estrictament musical, la temporada constarà de IO programes -igual que l'anterior-, però només dos -l'esmentat amb l'obra de Bemstein i el nadalenc dedicat a valsos vienesos- s'oferiran en doble versió dissabte a la tarda i diumenge al matí; mentre que la temporada anterior van ser quatre. Cal assenyalar que els percenta tges d'audiència fin s ara són netament inferiors en el concerts matinals de diumenge. Rubén Gimeno, el nou titular de l'OSV, dirigirà quatre programes, el primer dels quals obert amb una breu obra de Benet Casablancas i continuat amb el Concert per a violí de Beethoven, amb la jove violinista Alexandra Soumm. i la Novena dc Xostakóvitx. El segon és el C RUBÉN GIMENO JORDI GODALL que tindrà per protagonista la mig cantautora i mig cantaora Pasión Vega. que per una part interpretarà la suite d'El amor brujo de Falla i per l'altra temes d'èxits seus acompanyada per Ja mateixa OSV. Els altres concerts són els esmentats de valsos i el de la versió de West Side Story amb Ja soprano Rocío lgnacio i el tenor Jorge de León. Dos extitulars, David Giménez Carreras i Salvador Brotons. dirigiran dos programes sense punts comuns. El primer. que clow'à el cicle el dia 29 de maig, ultra Ja força habitual obertura sorpresa, oferirà el Concert per a clarinet de Weber, amb Darío Mariño -recent vencedor del Premi El Primer Palau- com a solista i la Quarta de Beethoven. compositor de protagonisme destacat en el cicle. Salvador Brotons dirigi rà un programa eminentment català, amb obres de Vilamanyà, Garreta i Lamotc de Grignon, amb el bellíssim Concert per a piano de Grieg, amb Vestard Shimkus, guanyador de la darrera edició del Concurs Maria Canals, tot confirmant d'aquesta manera l'aposta per joves intèrprets que també caracteritza aquesta programació. Una presència especial- ment rellevant és la del trombonista nòrdic Christian Lindberg, que actuarà com a solista i director i també compositor, en un programa f01mat per la seva composició Helikon wasp i la Cinquena de Sibelius. ablo Gonzalez -futur titular de l'O BC- diligirà un programa que obrirà una altra obertura sorpresa, i que configuren el Concert per a viola de F. A. Hoffmeister a cura del viola Joaquín Riquelme, i la Nou Món de Dvorak. El Oautista Jaime Martin dirigirà un concert amb una obra de gran virtuosisme solista de piano, Variacions sobre un tema de Paganini, amb Bruno Vahlek -darrer guanyador del Concurs Rica rd Viñes com a solista. Completa el programa l'Heroica de Beethoven. Finalment, Manuel Hernandez Silva, per ara poc o no gens conegut a casa nostra, di1;girà la violinista Mireia Uco en e l Concert per a violí de Mendelssohn en un programa com tants d'altres obert amb sorpresa i completat per la Simfonia número 4 del mateix Mendelssohn. P PANORAMA TEMPORADA EUROCONCERT 2009-2010 Vint-i-cinc anys de fidelitat a un model La pròxima ten1porada el cicle Euroconcerl, i amb ell les diverses activitats d'aquest promotor, compleixen vint-i-cinc anys. Ha estat un quart de segle caracteritzat per Lma línia d'actuació molt fidel a un model que ha sofert molt poques m odificacion s, i del qual el seu cicle ensenya, amb els seu s inamovibles deu concerts i l'especial dedicat als abonats, esdevé una imatge paradigmàtica. zart, Schumann i Schubert, del qual interpretaran el conegut Quintet D 667 per RRMC Die Fo rel/e (La truita). n tot cas, al marge d'aquest cicle hom contempla 20 tempol·ades de concerts d'orgue a la catedral de Barcelona amb més de 150 concerts, els divuit cicles d'intèrprets catalans escampats arreu del país i la modesta discogràfica amb el segell Discant que porta enregistrats IO CD amb música històrica ca talana, alguns d'ells sorgits de concerts propis. ja siguin d'orgue o del seu cicle. Pel que fa al cicle Euroconcert pròpiament dit, la pròxima temporada es mou, tal com s'ha apuntat, dintre de les característiques habituals: els al·ludits IO concerts que se celebraran al Palau de la Música Catalana, de fotmat petit o mitjà, amb la clara proclivitat per la música preclàssica, i enguany amb una ded icació especial a Bach, que presidirà tres propostes. Un al·licient de sempre és la presència d' intèrprets - individuals o conjuntsque actuen per primera vegada a Barcelona. I en conjunt es tracta més d'artistes i fonnacions de gran solvència que no de noms encimbelladíssims en el sltow business de la música clàssica. Bach serà present en el tercet· concert a cura de la jove Ensemble Aurora, que dirigeix Marcello Gatti -flauta traverso-, amb un programa titulat "El Bach melodiós i innovador··. I hi serà present amb un relleu especial en el tercer concert, que amb e l títol d"'EI Bach esplendorós" oferirà la Missa en Si menor a cura del Kammerchor i la Barokorchester Stuttgart dirigits per un nom prestigiós en l'especialitat, Frieder Sernius; de fet, es tracta del concert estrella del cicle. L'altra presència bachiana serà la que E ls 12 violoncel·listes de la Filharmònica de Berlín -un nom que explica molt-. és una formació singular que va debutar a Barcelona al Gran Teatre del Liceu i que aquí oferiran un programa impactant que va dc johann Sebastian Bach a Ouke Ellington passant per Mendclssolm, Pou lenc, Verdi, Piazzolla, Morricone i fin s i tot Elvis Presley. Acies Quartet és un quartet de corda austríal: que en aquests moments ha esdevingut una revelació en el context europeu. Haydn, Beethoven i Brahms connueixen en un programa segur. I Musici. l'orquestra italiana que mai no ha faltat al cicle -els fidels a aquest no ho perdonarien-, oferirà un repertori molt exactament representatiu del seu concepte: Pergolesi, Durante, Geminian i Yivaldi sense les repetidíssimes Quatre estacions i amb els atractius Concert per a vio/f i 11ioloncel i el Concert per a clavicèmbal. ultra la Sonata en Do major. Finalment. clourà el cicle un quartet de corda i piano. el Mozart Piano Quartet, conjunt berlinès que encapçala Mark Gothoni; oferirà un programa Mendelssohn. Schumann. Mozart. Encara que només sigui destinat a abonats. convé adverti r del contingut del concert que en doble versió s'oferirà els dies 13 i 14 d'octubre al Monestir de Pedralbes am b I'Ensemble Pe r-Sonat amb un programa amb el títol d'""Eis dcbats ¡·cligiosos a l'edat mitjana" que acull obres de Bernat de Claravall, Pere Abelard. Cuiot de Dijon. anònims i de l'Escola de otre Dame de París. El conjunt és fornlal per veu. arpa medieval, nauta medieval i trompeta natural. E FRIEDER BERNIUS es concretarà en el vuitè concert -amb "El Bach subtil i temperamental" com a títol-, que presentarà la versió d' El clave ben temperat, a cura del pianista Martin Stadtfeld , un debut que cal tenir en compte al cicle. Handel i Purcell seran els protagonistes del concert inaugural a cura dels London Handel Players amb la col·laboració del conegut contratenor Daniel Taylor. És un grup formal per membres de la London Players Orchestra. Nom estel· lar del cicle és el violoncel·lista Mati Haimovitz. que actuarà com a solista dels Concerts de Bocchetini i de Cari Ph ilippe Emmanuel Bach, amb l'Orquestra dc Cambra de Berlín. La presència catalana serà a cura del Claret Piano Quartet, formació nova, que integren els germans Gerard i Lluís Claret, el viola Cristian lfrim i la pianista Maruxa Llorente, que seran acompanyats pel contrabaix Mario Lisarde. Amb el títol de 'Tres compositors singulars". el programa és format per obres de Mo- RMC 299 13 349 PANORAMA MÚSICA DE CAMBRA PALAU 100 2009-2010 MaríaBayo Recital important La sopra no n avarresa María Bayo serà un dels noms destacats de la programació de cambra del cicle Palau 100, que se celebrar à al Petit Palau. ~rRR_M_C_____________ quest cicle consta de quatre concerts, tots d'un nivell privilegiat de qualitat, amb l'actuació de dos dels conjunts més reconeguts del moment-Tokyo String Quartet i Trio Wanderer- i també el duo dc violí i piano que formen janine }ansen i llmar Golan. María Bayo actuarà acompanyada al piano per Maciej Pikulski i oferirà un recital molt variat en èpoques i estètiques, ja que va del classicisme de Beethoven a la gairebé contemporaneïtat de Guastavino i Ginastera, passat pel romàntic Schubert, els nacionalistes Falla i Turina i l'impressionista Debussy. El Tokyo String Quartet obrirà el cicle el dia 26 dc novembre amb un programa format per sengles trios de Be- A RMC 299 ethoven, Berg i Brahms. Aquest conjunt nascut l'any 1969 en el si de la Juilliard School, des d'aleshores ha bastit una solidíssima trajectòria esquitxada per distincions en concursos i també per mèrits de la seva àmplia discografi a. El Trio Wanderer compta amb una trajectòria també dilatada, amb diversos premis en concursos prestigiosos, actuacions als escenaris més importants d'arreu del món i col·laboracions amb figures con Hogwood, Dutoit, Menuhin, Con lon, etcètera. El programa és format per obres de Haydn i Mendelssohn. La jove violinista holandesa janine Jensen ha estat deixebla de Boris Belkin, i entre altres atots figura el seu imposant debut l'any 2002 amb la Philham10nia dirigida per Vladimir Ashkenazi, que li obrí les portes de Ja Filharm ònica de Berlín i altres orques- TOKYO STRING QUARTET JANINE JANSEN tres europees del màxim prestigi i amb directors com Gergiev, Andrew Davies, Pletnev, Neeme i Paavo Jarvi, etcètera. El programa comprèn sengles sonates de Schumann, Bartók, Janacék i Beethoven. El seu recital clourà el cicle el dia 26 de maig. ¡--------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------, I P~STA ¡: MUSICAL CATAlANA i ~ BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA C/ PALAU DE LA MÚSICA, 4-6 . - 08003 BARCELONA ~ :. Senyors. els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presenlaril el ConsoiCi del Palau de la Música Catalana, ' pel pagament de la meva subscripci6 a 'Revista M usical Catalana' I ~~~~~:~mpte. . . . . . . . . I -~FI Cl~~......' . '.....'....' ....' •......~c ..... '. ' '......•.......:~ M. c~-~PT ~~ •L ¡.. ¡ ....'...~ .. 1. 11 ·1· 1- ~ BUTLLETA DE SUBSCRIPCI Ó Signatura: ¡ Nom i cognoms del subscriptor: ...................................................................................................................................... ~ 1 l l' I II li Ad reça: .................................................................................................................................................................................................... Poblaci6 i Codi postal: .................................................................................................................. Telèfon: .................................... Amb In qu otn nnunl d e 25,24 €. Faré e fectiu l'import mitj ançant domiciliaci6 banc ària (o bé taJ6 bancari adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana'). Per a s ubscripcions a l'estranger, consulte u el preu. 14 ·, . . - - - 350 LBS SEVES DAOBS SERAN INCORPORADBS ALS FITXERS DEL GRUP PALAU DE LA M úsiCA (ORFEÓ CATALÀ, FuNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA M ÚSICA !CoNSORCI DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA), AMB SEU AL CARRER PALAU DE LA MÚSICA 4- 6, DE BARCELONA, CP00003, PER fER-NE LA OBS11Ó OBNERAl. I EN AQUESTA ADREÇA POT EXERCIR 'IOTS ELS DR.ErS D'ACCÉS, ROCTIRCACIÓ, CANCEL·LACIÓ I OPOSICIÓ. ------------------------------------------------------------------------ ________________________________________________________ 1 ! 1 I ¡ i i ) PANORAMA DIETARI D'UN CRÍTIC EN EXCEDÈNCIA Com ença una nova temporada d'aquest dietari, i h e ana l a la primera pàgina per resituar-me. Ja té tres anys, una xifra qu e en l'edat dels simis humans és cur ta, però que en això de l'escriptura ja indica uns certs cabells grisos. 'T'res anys d'aquest dietari són, en números rodons, una trentena d'articles i un cen tenar de folis. Moment per a l'autocrítica, que sembla l'antítesi de la critica, però que n'és el seu complem ent ideal. ' per ANTON I BATISTA D entrada vaig començar amb mal peu. Un article al setmanari ja desaparegut 'Tliunfo'', del qual en altres ocasions he hagut de parlar; coses de les primeres pedres. Era un article clarament maniqueu, bons molt bons i dolents molt dolents. Encert en els primers, desencert en els segons. Vaig repa rtir llenya a Maria del Mar Bonet, Lluís Llach i Ovidi Montllor. Amb la Maria ens va m refer professionalment, amb l'Ovid i ens va m fer amics, amb en Lluís res de res, som on érem. L'article va crear un cert rebombori i jo mateix vaig ser objecte d'un pim-pampum del qual vaig aprendre força. Les correccions justes ajuden, i d'allà va néixer una bona amistat amb en )ordj Garcia Soler, que va dir el que havia de ilir. N'hi va haver un altre, el que em va fer més enrenou, que he anat veient que la seva producció periodística té tres eixos. un dels quals és cascar amb mala bava, per tant vaig diluir l'esbatussada, jo només era un motiu per permetre-li treure el pitjor d'ell mateix, que és la crueltat literà1ia. Perquè resulta que. quan escriu dels dos altres temes, té una prosa que combina molt bé la nuïdesa i l'erudició. Naturalment no diré quins són els altres dos moti us temàtics, perq uè no vull descobril'-lo. no fos cas que tornés a desembeinar la ploma i m'endinyés una nova estocada. Quan rememoro aq uella andanada i d'altres, m'adono que les males Clí tiques minven amb el temps; dit amb altres paraules, a més joventut, més sulfú ric. El temps ens fa més tolerants, i ara com ara, jo em sento molt més còmode en la generositat que en la justícia, ta nt que he acabat per detestar els justiciers que campen com una epidèmia, pertot arreu, OVIDI MONTLLOR MARIA DEL MAR BONET encara que la política i els mitjans de comunicació els fan més visibles. H i ha molta gent que quan demanen justícia, allò que realment fan es exigir revenja, només cal mirar-los els ulls o escoltar l'èmfasi de la seva oralitat. L'Evangeli té moltes coses boniques i profundes, "no jutgeu per no ser jutjats", fa constar el metge Lluc exercint de notari. A mesura que em vaig anar fent gran, vaig a poc a poc anar intentant dc canvia r opinió per informació. explicar què passava als escenaris més que no pas valorar. Vaig concloure que la crítica més precisa no és la que més opina sinó la que més informa. És molt més difícil. perquè per informar cal saber. i és molt menys vistós, perquè qui més mossega més share recapta. La desproporció és un altre ingredient d'aquest entrellat. Els crítics estem valorant uns artistes que sovint en saben molt més que nosaltres. El mínim que podem fer és equilibrar la distància incrementant la modèstia i reduint la pedan teria. El temps que he estat a l'altre costat de la crítica, al Liceu, he vis t com hores i hores d'assaig, exigència i dedicació dels artistes, per no parlar ja de l'expeti ència i el currículum. se'ls han ventilat amb hòsties com a pans. Quan vaig ser a la política, ho vaig veu re semblantment: anibaves a la roda de premsa am b quilos d'obra de govern i el titular eren els grams dc discrepància: del Tripartit of course. Les noves tecnologies i una societat hiperinformada ja estan començant a LLU[$ LLACH exjgir repensar el petiodisme. Em sumo modestament a aquest debat. però també modestament, el replan tejament de la crítica ja el vaig fer, bé o malament, però am b molt tre ball acadèmic. En el nat ural moment de la màxjma especiali tzació, qui té la missió de fer crítica d'un material artístic ha de conèixer perfectament el seu codi de llenguatge i ha de conèixer perfectament el codi de llenguatge del periodisme. Prou d'afeccionats que es pensen que fer crílica els converteix automàticament en experts, com els que es pensen que el poder els fa intel·ligents, i prou de periodisme generalista que secreta personatges aparentment genials capaços d'escriure sobre inflació i deflació, la cuixa de Kalaí, l'engonal de Berlusconi, la legislació europea de la pirotècnia o que Michael jackson, al cel sia, abasti una tessitura de quatre octaves! llò que la lògica aconsella és que els llicenciats en la disciplina que sigui que volguessin fer crítica o una informació especiali tzada, ve raç per documentada, s'afegissin al segon cicle de Ciències dc la In fo rmació . De fet, a les fac ultats cada cop veiem més aq uesta fórmula magistral. He tingut com a alumnes d ues infermeres, ara ja llicenciades en periodisme. que estic segur que aportaran mirada informativa a l'ull clínic; la medicina, com la música, té un codi iniciàtic que cal traduir als idiomes habituals, i la medicina és una ilisciplina, com la música. dc primera necessitat. O no? ~e 299 A 15 351 Un programa tel evi siu singular El Liceu i L'Auditori intercanviaran les seves orquestres per PERE ARTIS urani el curs passat un dels programes més vistos de TV3 ha estat Casal Rock. en el qual persones madures s'esmerçaren a aprendre i a interpretar cançons de rock: no es pot negar l'originalitat de la proposta; entre el meu cercle més proper hi he trobat diverses valoracions: a) L'adhesió entusiasta sense reserves de cap mena, en atorgar als avis un protagonisme públic de gran abast; uns avis, a més, en gran majoria, amb una notòria formació cultural (gent que canten en corals, algun mestre i professor, etc.). b) La reticència pel fet que aquests avis s'apliquessin a un repertori que en principi , per edat, semblava que no els pertocava. e) Els dubitatius ent t·c aquestes dues opcions. Toles tres cm semblen, en part, vàlides i acceptables. Personalment, m'hauria agradat que la matèria primera musical hagués estat de caràcter més culle o pertanyent a la tradició popular catalana. Sigui com sigui. és bo que per primer cop s'hagi plantejat la música com a tema dc concurs. tal com ho fa també un altre certamen molt vist, el Bocamoll. Valdria la pena que els caps de programació pensessin en futures edicions que la música culla tingués un protagonisme que encara no ha tingut: fóra una bella manera dc contribuir a l'enaltiment cultural del nostre poble per mitjà dels avis, sempre dignes de ser imitats, per la seva experiència vital i la seva autoritat moral. Espero dc tot cor que així sigui per al bé d'aquella cadena pública, que d'aquesta manera faria un servei valuosíssim al nostre país. Fos com fos, valdria la pena aprofundir en la línia encetada que, ben madurada, podria portar molt lluny culturalment, amb encert i profit per a tots. Perquè fins i tot un concurs, si està ben fet i plantejat. pot col·laborar a enfortir la cohesió social i a consolidar uns coneixements culturals potser adquirits en èpoques llunyanes. D RMC 299 352 JOAN OLlER I JOAN FRANCESC MARCO l director general del Gran Teatre del Liceu, joan Francesc Marco, i el director general de L'Auditori, joan Oller, van signar el passat juliol un conveni per promoure l'intercanvi d'actuacions de les seves respectives orquestres, l'Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu i l'Orquestra Sinúònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC). Aquest conveni forma part del pla d'actuacions ideat per a la millora de la qualitat dels cossos estables del Gran Teatre del Liceu, en aquest cas de la seva orquestra simfònica. L'acord també fotma part d'una de les línies del pla estratègic de l'OBC amb l'objectiu de dur a terme intercanvis i col·laboracions amb altres institucions del país i internacionals. Segons aquest conveni, les dues orquestres es comprometen a efectuar un intercanvi d'actuacions durant les temporades 2010-11 i 201 1- 12. E Creació de l'Institut Superior d'Estudis Musicals Taller de Músics l passat juny es presentà l'acord entre l'Ajuntament de Barcelona, el Departament d'Educació de la Generalitat de Catalunya i el Taller de Músics que permetrà a aquest darrer impartir els estudis oficials de grau superior de música. És per aquest motiu que el Taller ha impulsat la creació de l'Institut Superior d'Estudis Musicals Taller de Músics, que aglutinarà l'ensenyament. la difusió i la promoció de la música, trets distintius de l'Escola del Taller i del seu model educatiu. L'acord que es presentà preveu que l'Ajuntament cedeixi al Taller l'ús d'una planta remodelada de 1.300 1112 de l'edifici de Can Fabra, al districte de Sant Andreu de Barcelona, imprescindible per tal que el Taller pugui desenvolupar el pla d'estudis de grau superior. Si bé la cessió ja és efectiva. aquesta s'ha d'acompanyar de l'homologació per a l'Escola del Taller com a centre oficial per impartir estudis superiors de música. Serà llavors quan el Departament d 'Educació podrà convocar les proves d'accés al grau superior. Esperant aquesta convocatòria, l'Institut Superior d'Estudis Musicals Taller de Músics ultima els detalls propis de l'engranatge d'un centre d'aquestes característiques, amb la voluntat d'iniciar l'ensenyament reglat dc grau superior aquest setembre de 2009. E Hèctor Parra estrena òpera E l compositor Hèctor Parra estrenà el passat juny a París l'òpera Hypermusic Prologue. amb llibret de la reconeguda física Lisa Randall, que per primera vegada treballa en un projecte merament artístic. L'obra, que és un encàrrec de l'Ensemble lntercontemporain, es presentà en el Festival Agora de París i es veurà a Barcelona en aquesta temporada 2009-1 O del Liceu, el pròxim novembre. Presentat el Cor Jove dels Països Catalans L a Universitat Catalana d'Estiu de Prada de Conflent d'enguany ha estat el marc de presentació del Cor Jove dels Països Catalans, dirigit per Esteve Nabona. Aquesta iniciativa ha estat promoguda per la professora de música i presidenta del Fòrum Musicae (centre per a Ja divu lgació i dinami tzació dels ensenyaments musicals a les Ba lears) Magda lena Gonza lez i a la qual es van afegir persones rellevants del món coral d 'arreu dels Països Catalans, com Pau Casan (que és el pianista de la cora l), Manuel Cabera (membre assessor de l'Orquestra Joves Intèrprets dels Països Catalans, dirigida ESTEVE NABONA per Salvador Brotons), Antoni Arenas (president dc la Federació de Corals de les Illes Balears), Lluís Gómez (president del Moviment Coral Català), Josep Cruells (president de la Federació de Cors de Clavé i representant de la Federació de Cors de Clavé Catalunya ord) i Margarida Celma, presidenta de !"Associació de Corals del Matarranya. El Cor jove dels Països Catalans està format per joves entre 18 i 26 anys, residents a Catalunya, Catalunya ord, Illes Balears, País Valencià, Andorra, l'Alguer, i la Franja d'Aragó. amb el principal objectiu de recuperar i difondre el patrimoni coral de tot l'àmbit cultural català. Està prevista que la selecció dels membres es realitzi cada dos anys, amb proves d'accés durant els mesos de març i abril a tots els territoris de parla catalana, i amb un període de permanència de dos anys. Tot i que la Federació Valenciana de Cant Coral va refusar formar part del projecte, això no serà un impediment perquè joves valencians hi puguin participar. TANGENTS Florentinisme musical p~JORDI MALUQUER n futbol, ··norentinisme" és l'equivalent de dur els millors jugadors a cop de talonari per confegir un equip. El resultat d'aquesta estratègia no va ser prou bo i els futbolistes estel·lars amb un ego massa fort no van aconseguir formar equip ni creure de veritat en un projecte que no sentien seu. Això. en canvi, en el món de la música sembla que a València ha funcionat. Van començar construint un edifici vistós però apte per a la música (si solucionen la remor de l'aire condicionat, detall que manca). Després van confiarne la gestió a una experta a contractar artistes i directors. Van optar per no aprofitar l'orquestra que tenien a l'abast, la de València, i fer-ne una de nova, la de la Comunitat Valenciana, triant molt bé els músics sota la mà experta de Lol'in Maazel. I l'Orquestra és esplèndida i la major part de vegades és dirigida pel mateix Maazel o per una altra primera figura, Zubin Mehta. El cor és bo i els cantants triats per a les òperes són dels millors i les produccions són acceptades pel públic tot i confiar en creadors ben contemporanis i ben de casa com La Pura dels Baus. Els det ractors de la fórmula diuen que tot això és foc d'encenalls, que no crearà pòsit. Que està tot subvencionat en un 80%. No bo sé, caldria tenir xifres públiques de tots els ens operístics de l'Estat per veure si la diferència és tanta o només d'un 5 o un I 0 %. I, al capdavall , si l'aposta es consolida, depèn només de la voluntat política. Mantenir un teatre és molt menys car que altres inversions en obra pública no sempre imprescindibles. Els que hem apostat sempre per tenir cura del que comptem i apostar per una millora gradual -que al cap dels anys no es veu gaire- sentim com vacil·len els fonaments dc les nostres conviccions i ens ve al cap la frase d'un iHustre director artístic que vam tenir al Liceu: "A la fi el que és més car és el que acaba sent més barat. perquè omples, fas calaix i guanyes en prestigi." E ARS SUBTILIOR Presses per XAVI ER CHAVARRIA v: ' €.C4 •1. ~ . ....¡ ; • m -- vim en un món de presses, i això s'ha acabat encomanant a la música. Intèrprets de tota mena d'instruments. i també molts directors, tendeixen cada cop més a la velocitat, i ho fan en obres que no la requereixen. Sovint deu ser l'ambició de mos trar un inequívoc virtuosisme, el domini absolut i quasi acrobàtic de l'instrument que toca: "Mireu què sóc capaç de fer!'' Però un músic no és més bo en funció de la velocitat a la qual pot tocar: no són pas cotxes de Fótmula I, o avions! Cada música té el seu ritme. el seu temps, i l'intèrpret ha de saber trobar l'alè precís, la respiració. el pols natural d'aquella música: és com una fórmula màgica que il·lumina la música i permet capir-la amb diàfana claredat; i cadascú ha de saber trobarla ... "Què 1101 dir, tempo giusto?'', li preguntava una joveníssima Mireia Barrera amb un motet de Brahms al faristol a Pierre Cao en un dels seus cursos... "És el temps just, ni més ni menys, i l'has de saber trobar: respira la música. acarona-/a, fes-la amb naturalitat i et sortirà. ·• I és que certament és més difícil cantar una ària lenta i sostinguda, tocar el moviment lent d'un Concert de Mozart que els ràpids: mai hi pot passar bou per bèstia grossa, perquè tot queda a l'aire. en evidència. N'hi ha que se salten fms i tot el metrònom ma rcat per l'autor! Per què aquesta pressa? No guanya pas qui corre més! La velocitat no permet veure el paisatge de la música, no permet assaborir els colors ham1ònics, els girs minúsculs de la melodia, o delectar-se amb les sonmitats d'un acord ben mantingut sense que el següent se li tiri a sobre... I possiblement no les gaudim tant. Potser estem massa acostumats a ferho tot de pressa, a córrer i a passar per sobre de tot. per ser capaços de fer encara més coses. Tenim poca paciència, donem poc temps perquè les coses es desenvolupin, necessitem resultats imminents... La música d'ara s'ha empeltat d'aquesta urgència existencial. o me'n puc estar de citar el cas de les dues cèlebres versions que va enregistrar el genial pianista canadenc Glenn Gould de les Variacions Goldberg de). S. Bach. Vinti-sis anys les separen. La primera, enregistrada quan era un jovenet, és una fura, una exhalació, una foguerada psicotròpica; la segona versió, un quart de segle posterior, és calmosa, tendra i càlida: respira. És clar que una obra com aquesta té una elasticitat expressiva que pennet fer-li de tot sense trairla. Però a Gould la maduresa li va fer veure la música d'una altra manera. I aquí hi ha la creació. aquest és el paper transcendent de l'intèrpret en afrontar una partitura. I molta de la música que se sent actualment està mancada d'aquesta maduresa. . . ,. ,. .• ~ :.; .. ..."~ ~e 299 7 __ _1_ 353 DEL SEU AFFM. Sr. Lluís Lloansí (autor d'una obra per a cobla que estimen des de fora, ja que no ho fan des de casa) Benvolgut amic: RM-C 299 Fa poc temps que ens coneixem personalment - sobretot en comparació amb la seva dilatada edat, que porta d'una manera tan digna-, i malgrat que tampoc la nostra relació no ha estat intensa, tanmateix sento per vostè una molt arrelada estima. ja sé que per a molts el seu nom encapçalant aquesta secció no deu dir gran cosa, acostumats a veure-hi interlocutors encimbellats, membres de les castes més privilegiades de l'olici musical. I estic segur que aquest reconeixement objectiu no l'ofendrà perquè la seva dignitat personal, l'elegància, exquisidesa i lïnor d'esperit i el senyoriu tan... , diria genètic i natural. el fan estar protegit de misèries mentals. Unes virtuts que es comencen a manifestar en la seva imatge física, d'una distinció exquisida, i que després es confirmen en el seu tracte discret i senyorívol. Degà dels compositors de cobla, músic de sòlida formació, pero no professional d'aquest art, Ja seva dedicació a la música per a cobla en diferents vessants. però molt especialment a la composició. tradueix amb tota exactitud les virtuts que acabo d'anunciar. La seva música, les seves sardanes, més dc concert que balladores, beuen de la millor tradició dels grans, com especialment Gan·eta -alguna cosa hi deu influir la comuna naixença a Sant Feliu de Guixols-, i tenen un sabor i una aroma exquisits. Tot en elles respira, si m'ho permet. "essència" dc senyor (mai més ben dit) Lloonsi. Ara s'ha produït un fet que, sense que calgui lranscendentalitzar més del compte, resulta signiricatiu. El dia 16 de maig, en el cicle Cobla, Cor i Dansa al Palau. la Cobla Sant )ordi-Ciutat de Barcelona djrigida per Mireia Barrera va començar el concert amb la seva bellissima sardana titulada Tardoral. Va ser una versió excel·lent, com correspon a la categoria dels que ho van dirigir i interpretar, que va merèixer una moll espessa acollida. Entre els assistents hi havia una bona colla de turistes que vagi a saber per què es van ficar al Palau a escoltar una música per a ells per força desconeguda. 1, potser no hauria dc resultar sorprenent, a l'organització del cicle ha arribat des dc terres llunyanes el testimoni d'entusiasme per la descoberta d'un món musical que desconeiXien i una estima molt especial i insistida per la seva obra fins a l'extrem de demanar-ne un enregistrament. Encara que sigui a costa de fer-me pesat amb una línia argumental concreta en la qual estic picant pedra amb tota convicció i, no cal dir-ho, amb resultats invisibles, en un temps en què la nostra intel·liguèntsia intel·lectual i, deixant-s'hi arrossegar, també les institucions, amaguen el nostre patrimoni cultural sota les catifes com si fos quelcom empestat, des de fora, en descobrir-lo el valoren, l'estimen i fins i tot en volen perpetuar el gaudi. Moltes gràcies perquè l'excel·lència -virtut decisiva- de la seva obra haurà contribuït, ni que sigui una mica, a posar en evidència el tan contumaçment arrelat context d'autoodi que afecta justament els valors més genuïns de la nostra realitat cultural. Del seu affm. Presentat el CD de la sarsuela 'El timbaler del Bruc' a passada primavera es presentà a la seu de l'SGAE el compacte El timbaler del Bruc. amb música del compositor Agustí Cohí i Grau i llibret dc l'autor Pere Gili, promogut pel Centre Robert Gerhard i Discmedi i l'edició crítica de la partitura d'aquesta obra, a càrrec del musicòleg Joan Casas. que serà editada en breu per l' Institut Complutense de les Ciències Musicals (ICCMU). Amb aquesta edició es continua una línia de recuperació del patrimoni musical realitzada conjuntament per les tres entitats, amb la finalitat de reparar l'oblit històric sofert per la sarsuela catalana. El projecte El timbaler del Bruc ha comptat amb la direcció musical de Salvador Brotons al capdavant de l'Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu, i la Coral Sant )ordi. dirigida per Lluís Vila. Els solistes que hi han participat són David Alegre!, Ruth Nabal. Lluís Sintes, Dalmau Gonzi:ílez i Mireia Casas. La coordinació dc la producció també ha anat a càtTec de Joan Casas. D'altra banda, el Centre de Documentació i Arxiu (CEDOA) dc l'SGAE. en col·laboració amb I'ICCMU, ha realitzat un important treball de recuperació del patrimonj musica l del país a les seves seus de Barcelona, Madrid i València. Les tasques principals dc l'arxju de Barcelona, on es conserven 2.300 obres líriques, 400 de les quals són en català. se centren en la recuperació i publicació de sarsueles en llengua catalana des de la segona meitat del segle XIX fins al darrer terç del segle XX. Enguany. el CEDOA Barcelona durà a terme la digi talització dc tot aquest fons. L 18 354 Jaume Comellas Estrenes de Gonzalez de la Rubia E I català Domènec Gonzalez de la Rubia ha estrenat recentment dues obres. Es tracta del sextet Styri, a càrrec del sextet de l'O BC, i Tres Chados sobre mestres de te per a piano, a càrrec del pianista Antoru Besses. El passat agost, el compositor realitzà una sèrie de concerts a Rosaria (Argentina) amb J'Ensemble Diapason, que ell dirigeix (i o fetí també diverses classes magistrals i conferències), i a Buenos Aü·es. D'altra banda, el passat abri l Gonzi:ílez de la Rubia realitzà la residència a la Charh·euse d'Avinyó (França), gràcies a la beca atorgada per la Comunitat Mixta de Valònia-Brussel·les-Chartreuse, on ha treballat amb l'escriptor Marcel Mo1·eau en una cantata per a cor de cambra, soprano, baríton i conjunt instrumental. L'obra s'estrenà el 29 d'agost al Palau de I'Orangerie de Seneffe (Bèlgica), dirigida per ell mateix. Medalles d'or del Liceu 2009 Obra de Casablancas a Bèlgica I passat 20 de juny I'Orchestre National de Bèlgica presentà a Brussel·les la darrera peça simfònica estrenada de Benet Casablancas. sota la direcció de Josep Pons. Es tracta d'Aller Klang, impromptu per a orquestra inspirat en la pintura del mateix títol de Paul Klee. Aquesta obra va ser estrenada a l'Auditoria Nacional de Madrid el 2007, fruit d'un encàrrec de l'Orquesta Nacional de España. Ha estat interpretada a Las Palmas, per l'Orquesta Filarmónica de Gran Canaria, Holanda i Bèlgica (Rotterdam, Apeldoom, Njimegen i Anvers), i Suècia, És previst l'enregistrament de l'obra, que encara no té data de programació a Barcelona, per I'Orquesta de la Comunidad de Madrid. per al segell italià Sh·adivarius, en el marc d'un volum monogràfic que inclourà el primer enregistrament mundial de la versió simfònica de Set escenes de Hamlet (estrenades recentment a Londres per la BBC Symphony Orchestra). Retaule sobre textos de Klee, per a soprano. mezzosoprano i piano, i Tres haikus per a piano. Recordem també que l'obra de Benet Casablancas Quartet de corda núm. 3 fou estrenada aquest 31 de juliol al Festival Internacional de Música de Torroella de Montgrí per l' Arditli Quartet, per encàrrec del Festival. E JOSEP CARRERAS ELENA OBRAZTSOVA DOLOR A ZAJICK E l proper I d'octubre el Gran Teatre del Liceu lliurarà 10 medalles d'or a diverses personalitats de la lírica i la societat civil estretament vinculades amb el teat re. Aquestes són: josep Can·eras, Elena Obraztsova, Maria Vilardeli, Edita Gruberova, Eva Marton, josep Vilarasau, Dolora Zajick, Manuel Bertand, Joan Pons i Maria de Avila. En el seu moment també van rebre la medalla d'or (per ordre cronològic): Renata Tebaldi, Gianni Poggi, Victòria dels Àngels, Manuel Auscnsi, joan Magriñà, Birgit NiJsson, Wolfgang Windgassen, Gertrude Grob-Prandl, joan Sutherland, Aurora Pons, Vrrginia Zeani, Montserrat Caballé, Fiorenza Cossotto, jaume Aragall, Pedro Lavirgen, Viktor Vladarsky, Riccardo Bottino, Alícia Alonso. Anton Guadagno, Placido Domingo, Vicenç Sardinera i el Dr. Josep Maria Colomer Pujol. 50 anys de l'Esbart Ciutat Comtal E l passat juny van cloure els actes de celebració del SOè aniversari de l'Esbart Ciutat Comtal, una de les fo•macions capdavanteres en el camp de la dansa catalana de creació amb arrel tradicional, dirigit actualment per Lluís Calduch Ramos, amb seu al barri d'Hostafrancs de Barcelona. Així, des de l'abril, el Centre Cívic Cotxeres de Sants acollí l'exposició .. Records a escena", la conferència "La importància de l'associacionisme a les grans ciutats", a càrrec de Jord i Clausell, i la taula rodona que tractà del tema "Els esbarts i els reptes dc futu r: identificació, objectius, eines i estratègies", amb la participació de Lluís Calduch. jaume Guasch (director de l'Esbart Santa Tecla), jordi Rubio (director de l'Esbart Dansaire de Rubí) i Francesc Casadesús (director del Mercat de les Flors i Premi Nacional de Cultura 2008, modalitat dansa). Els actes acabaren amb l'estrena de l'espectacle Síntesi, a l'Institut del Teatre de Barcelona. IMPROMPTU _RM-C 299 Compondre per FRANCESC TAVERNA-BECH eia Robert Gerhard que escriure música era unacomesa semblant a la de fer volar un avió. El vol aeri comprèn tres fases, primer: enlairar-se; segon: navegar per l'espai a la recerca d'una destinació, i tercer: aterrar. Compondre una obra, al marge de qüestions formals, consisteix en una fase inicial en què el compositor exposa el tema o els temes que vol desenvolupar. Una vegada assolida aquesta proposició, el compositor deixarà que la seva fantasia i imaginació elabori el discurs de l'obra i finalment haurà dc procurar una culminació final a tot el que ha estat exposant. Aquest és a grans trets l'esquema clàssic no solament de la música, sinó també de la literatura, és a d ir, primer es presenten els personatges que plantegen un problema, segueix el desenvolupament del conflicte i en la part final es connueix en una solució que resol el connicte. És obvi que en el vol aeri els moments més compromesos són enlairar l'avió vencent la Uei de la gravetat, així com el retorn a la terra, en què el pilot haurà de procurar que el contacte amb la terra no suposi cap sotrac violent... Tant en el moment d'agafar altura com en el d'aterrar és quan el pilot ha dc concentrar-se al màx.im perquè l'avió superi sen- D se entrebancs les dues comeses. mentre que la fase de volar per l'aire pe1met una major llibertat de moviment. En el terreny de la composició, s'hi dóna una problemàtica semblant. Així. diríem que el compositor quan inicia una obra. ha d'examinar i sospesar la naturalesa dels temes que escull. ja que ells en la seva personalitat enclouen virtuts i defectes que poden facilitar l'evolució de la composició, però cal no ignorar que també poden assolir plantejaments inviables. La seducció d'una estructura harmònica o bé la d'una melodia, ni la complexitat d'una formulació instrumental, no són a vegades qualitats suficients per garantir el desenvolupament dc Ics idees. I també en altres casos, la més simple cèl·lula motívica pol suscitar el vol líric de tota una simfonia (vegeu si no la geniali tat de Beethoven en la seva Cinquena Simfonia). D'alguna manera diríem que uns compassos inicials estructurats i plasmats amb profunda cura poden suscitar el desenvolupament més imaginatiu i fantasiós de l'obra, mentre que en el final, el compositor haurà de concentrar-se en tota la seva capacitat perquè les idees assoleixin tot el seu poder comunicatiu per emfatitzar el contingut de la composició... 19 355 El Cor Infantil Amics de la Unió COBLA Primer premi del Certamen Juvenil d'Havaneres l passat abril se celebrà a Torrevella (Alacant) el XV Certamen Juvenil d'Havaneres, en el qual va obtenir el primer premi el Cor Infantil Amics de la Unió dc Granollers (dirigit per Josep Vila i Jover), d'altra banda ún ic representant cata là. Van rebre el segon i el tercer premi, el Cor del Conservatori Valle de Nalón de Sama, de Langrco (Astúries), i I'Hodeu Truk Abesbatza, de Tolosa (Euskadi), respectivament. La resta de participants van ser el Grup Preludi de la Coral Infantil Juan Bautista Comes, de València; Grup Cantata de Ja Coral Infantil Juan Bautista Comes, de València; Cor de Veus Blanques, d'Alcoi; i Aula Coral Carmelitas. de Lleó. El Cor Infantil Amics de la Unió -nascut el 1996 amb l'Escola de Música creada aquell mateix any dins la Societat Coral Amics de la Unió de Granollers- està format per quaranta veus blanques entre onze i disset anys, interpreta obres de diferents períodes i estils i presta atenció especial a la música popular catalana i d'autor. Ha participat en diversos festivals internacionals de cant coral, tant a l'Estat espanyol com a diversos països d'Europa. ha obtingut diversos premis i ha enregistrat diversos discos. El Cor actua •·egularment amb l'Orquestra de Cambra de Granollers, sota la direcció · musical de Francesc Guillén al Teatre Auditori de Granollers. E RMC 299 Luis de Pablo, Premi Tomas Luis de Victoria basc Luis de Pablo, E'dccompositor 79 anys, va ser guardonat amb el IX Prem i Iberoamericà de la Música Tomtís Luis de Victoria (que convoca l'SGAE), el més gran reconeixemen t per a autors vius en l'àmbit hispanoamericà i lusità, tant per la categoria del jurat com per la seva dotació econòmica: 60.000 eu ros. El jurat internacional era integrat per Antonio Martín Moreno, Àngel Medina, Louis Jambou. Luis Suñén i José Antonio Eehcnique. Luis dc Pablo succeeix en el palmarès d'honor d'aquest guardó el cubà Harold Gramatges ( 1996), el •••IU sc•< català Xavier Montsalvatge ( 1998). el peruà Cclso Garrido-Lecca (2000), el veneçolà Alfredo del Mónaco (2002), el català Joan Guinjoan (2004), el brasiler Mat·los obre (2005), l'aragonès Antón García Abril (2006) i l'argentí Gerardo Gandini (2008). Isabel Rodríguez, Premi Ciutat de Premià de Mar a soprano lleugera Isabel Rodríguez va guanyar el passat maig el primer del Certamen Primavera Lírica d'aquesta premi, Ciutat de Premià de L ciutat, que en aquesta 7a edició atorga per primera vegada un premi amb doMa1~ ._ _ 2_0_ 356 tació econòmica. diploma acreditatiu i trofeu. Aquest Certamen, adreçat a joves cantants, atorga ajuts econòmics en forma de beca d'estudis. Així, van obtenir beca, a més de la guanyadora, Laura Vila (mezzosoprano), Josep Ramon Olivé (baríton) i Eulalia Fantova (mezzosoprano). El jurat era format per Anna B. Gómez, Àngels Sarroca, Pilar Adan, Teresa Mir i Lluís Sintes. L'organització (l'Associació Cultural Premià de Mar) decidí dotar el certamen d'un primer premi amb la finalitat de donar-lo a conèixer i situar-lo en el circuit de concursos del país. Les unions que fan la força per JOSEP PASQUAL n Lluís Manasé lloava en un article breu però explícit publicat recentment els avantatges de la federació entre músics. L'article volia reconèixer amb sinceritat vehement els qui treballen més o menys altruistament pels drets dels músics, i feia una petita hagiografia sobre la feina de la Unió de Músics de Cata lunya, l'omnipresent i batallador ens que actua lment està ocupat en la creació de l'Acadèmia Catalana de la Música. L'associacionisme és una de les bases més interessants de la nostra societat. Sumar sempre és positiu, i per aquest motiu a primer cop d'ull semblen lògiques agrupacions com l'Associació Professional de Músics de Catalunya. Esdevé com a mínim sobtant descobrir una Associació de Músics de Jazz i una altra d'Intèrprets de Música Clàssica. però encara molt més una Associació de Músics i Animadors Professionals d'Espectacles Infantils. Des d'una humil òptica de músic de cobla, ¿tan específiques són les casuístiques de les diverses tipologies d'intèrprets? Pensant-hi, potser sí que els músics d'animació infantil gaudeixen (o potser pateixen) una situació tan específica que els aconsella agremiar-se, però els intèrprets de música clàssica o els de jazz, ¿estan realment afectats per alguna persecució concreta que els ho faci necessari? Les comparacions són odioses, però encara que no es coneguj al detall tot l'ampli espectre musical, cal estar d'acord que si algun col·lectiu de músics gaudeix d'especificitats que aconsellin coJ.Iegiar-se, no hi ha dubte que aquest és el de músics de cobla. Fins i tot els col·legues de professió d'altres rams els tenen en consideració diferent, com si fer música en una cobla tingués un valor artísticament inferior respecte de fer-ho en un quartet de cambra o en un com bo de jazz. Sembla, doncs, i si més no alh·es coJ.Iegues ho han vist així, que l'associació és aconsellable. Però què ho fa que el col·lectiu no s'hi hagi posat? No hi ha dubte que els músics de cobla conviuen en unes casuístiques que mereixen totes les atencions possibles, però no han considerat mai la necessitat de coJ.Iegiar-se per mirar de millorar la seva pròpia situació. Tan peculiar és la seva situació que, en cas que existeixi algun ens federatiu que miri pels seus interessos, aquest pertany a l'àmbit del lleure cultUL·al, el qual no té en la seva gènesi criteris gaire artístics, precisament. El músic de cobla, català de soca-rel com és, s'ho passa bé mirantse el melic i planyent-se, però en canvi li costa molt agafar la batuta i orquestrar una unió que faci la força. Molts Man-asés ens calen que ens ho expliquin, i potser alguns Mas Bous, Sunyers o 1ieles que ens empaitin. E NOTICIAR lij;i:C•i;f;j,l,(j ' ~ngel Odena debuta a Verona I baríton català Àngel Òdena debutà el passat juliol en el Festival de l'Arena de Verona amb un dels seus personatges més celebrats, el torejador Escamillo de Carmen de Bizet. En aquesta producció compartí escenari amb la mezzosoprano canària Nancy Fabiola Herrera (Carmen), i foren dirigits per Placido Domingo. També el passat juny va debutar com a Lescaut (Manon Lescaut) al Teatre Pérez Galdós de Las Palmas de Gran Canaria. Aquest any 2009 Òdena ha interpretat, entre altres títols. Un baflo in maschera, Pan y toros i Le Vi lli a Oviedo, Carme11 a Tolosa de Lle nguadoc i Katiuska a Mad rid. Els seus propers compromisos inclo ue n Carmen (Gran Teatre del Liceu i Teatro Cervantes dc Màlaga), Don Carlo (Teatre de la Maestranza de Sevilla), Fa fstaff (Palau Euskalduna de Bilbao i Liceu), Roger de Flor dc Ruperto Chapí (Palau dc la Música de València) i Tristan und /solde (Teatro Pérez Galdós). 8ns Premis d'Interpretació Musical i Composició del Conservatori Isaac Albéniz de Girona Amb l'objectiu de m otivar i promoure els joves talents i amb un nou rècord de pal'ticipació amb 150 inscrits d'arreu dels Països Catalans, durant els dies 50 i 51 de maig es va dur a terme la vuitena edició dels Premis d' Interpretació Musical i Composició del Conservatori Isaac Albéniz de Girona. E 71è Concurs Permanent de JJMM d'Espanya elebrat el passat abril a la ciutat castellana dc Lleó, hi van resultar guanyadors els joves músics següents. En la modalitat de vent-fusta: Laia Bobí, flauta, i Xavier Larsson. saxòfon, primer premi ex aequo; Luís Fcrnandez, clarinet, segon premi, i Cla ra Espinosa, oboè, tercer premi. En la modalitat de ve nt-metall: Pablo Lago, trompa, prime r premi; i Eusebio Saez, trombó, segon premi. El premi dc la modalitat dc percussió no es concedí. Els premis consisteixen e n gires de concerts per tot l'Estat espanyol, intercanvis amb altres països, enregistraments. beques, e tc. Aquesta edició coincidí amb el 30è aniversari del concurs. C i en el curs 2007-08 s'obriren per primera vegada a estudiants d'escoles de música de tot Catalunya. en el 2008-09 s'han adreçat a estudiants de música dels Països Catalans. Hi van participa r alumnes d'edats compreses entre els 7 i els 23 anys procedents dc poblacions tan distants com Figueres, Vila-seca o Manresa. En aq uesta edició el nombre d'inscrits es va incrementa r· més d 'un 50% respecte del curs an terio r, en què van participar prop dc 80 alumnes. Els participants optaven al Premi de Música de Cambra, Composició o Instrument. En aquest últim es van establir cinc modalitats: instruments de corda fregada, vent-fusta, vent-metall. teclat i instruments de cordes polsades, percussió i cant. El concurs es va dur a te1111e paral·lelament en tres escenaris diferents: l'Aula O del Conservatori, l'Auditori Viader i l'Aula Magna de la Casa dc Cultura de Girona. la qual cosa va comportar un plus de vitalitat musical i cultural a la ciutat. El lliurament dels premis i el concert de guanyadors tindrà lloc el divendres dia 20 de novembre de 2009 en el Concert de Santa Cecília. Els primers premis per categories van ser: Modalitat d' instruments de cordes polsades, instruments de pe rcussió i cant. Categoria A (fin s a I O a nys): I r premi, Quim Puertas Masfe rrcr, percussió. Categoria B (fins a 14 anys): I r premi, desert. Categoria C (fin s a 18 anys): I r premi, desert. Modalitat d' instrume nts de teclat. Categoria A (fins a I O anys): I r premi: ex aequo, Alba Garcia Campos i Mo- S moka Terasaki. Categoria B (fins a 14 anys): I r premi. Héléna Riols. Categoria C (fins a 18 anys): I r premi, ex aequo: Adrià Blanco Cabrera i Marta Muñoz Fuente. Categoria D (majors de 18 anys): I r premi. lan Leonart Fíguls. Modalitat de música de cambra. Categoria A (mitjana d'edat 12 anys): I r premi, Duo Pere Puerias Masferrer (violoncel) i Marie Decker (piano) . Categoria B (mitjana d'edat 15 anys): lr premi: Duo Andrea Amador Nores (violoncel) i Carlos López Gonzàlez (piano). Categoria C (mitjana d'edat 18 anys): I r premi. Trio Alissia Frolova (violí), joel Riu Llavaneras (piano) i Laura Ro ura Foixà (violoncel). Categoria D (mitjana d'edat 18 anys): I r premi, Trio Iris Mañà Alentà (arpa) . Arabel ·la Fernandez Suñer (viola) i Anna Sanchez Carafí (flauta travessera). Modalitat d'instruments de corda fregada. Categoria A (fins a I O anys): I r premi. Sara Coll Gascón (violoncel). Categoria B (fins a 14 anys): I r premi, Joana Gonuílez Subirà (contrabaix). Categoria C (fins a 18 anys): I r premi, desert. Categoria D (majors de 18 anys): I r premi. Natalia Brzewska (violí). Modalitat d'instruments de vent-metal. Categoria A (fms a 10 anys): lr premi, Ton Checa Martín (trompeta). Categoria B (llns a 14 anys): I r premi, Ferran Capella Martínez (trompeta). Categoria C (fins a 18 anys): I r premi, Anna Fe rriol de Ciur·ana ( trompa). Modaljtat d'instruments de vent-fusta. Categoria A (fins a I Oanys): I r premi , ex aequo, júlia Enrique Hernandez (nauta tra vessera), Marcel Carderer Merino (flauta h-avessera). Categoria B (fins a I 4 anys): I r premi. desert. Categoria C (fins a 18 anys): I r premj, desert. Categoria D (majors de 18 anys): I r premi. desert. RMC 299 21 357 PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT---El final de temporada, amb activitat més reduïda ofereix menys varietat temàtica. En aquest cas. les fonts de dues citacions procedeixen d'aportacions no especialitzades, LES CARTES ADREÇADES PER LECTORS A MITJANS ESCRITS, que en aquest cas tenen un interès notable. La primera, centrada en els excessos mediàtics promoguts pel DECÉS DEL CANTANT DE POP NORDAMERICÀ MICHAEL JACKSON; la segona aborda un tema de protagonisme creixen t, el de les RELACIONS D'INTERNET AMB EL NE· GOCI DE LA REPRODUCCIÓ MUSICAL. Un altre tema interessant, el DE L'OFICI DE DRAMATURG OPERÍSTIC EN EL MOMENT ACTUAL, és objecte d'una opinió molt autoritzada. Finalment cal remarcar unes interessants declaracions d'un cantautor italià molt creatiu: VINICIO CAPOSSELA. ~e 299 «Entre Ics mol tes fra ses dedicades al RECENTMENT DESAPAREGUT MICHAEL JACKSON, en destaca una dc particularment agosarada: l'escrita fa pocs dies en aquest mateix diari per UUfS GAVALDÀ.A L'ARTICLETI· TULAT "LA RESTA NOMÉS ÉS SOROU". La frase és aquesta "Sota les ulleres fosques i el GUANT S'HI AMAGA UN COMPOSITOR DE PRIMER NIVEU". Ja està dit. Una contribució impagable a la gran cerimònia de la confusió. M 'explico. Pensem en algun ARQUITECTE ESTRELLA DE L'ACTUALITAT. NORMAN FOSTER? JEAN NOUVEL? GEHRY? CALATRAVA? BOFILL? Qui pot dubtar que aquests o altres arquitectes dominen i entenen a la perfecció totes i cadascuna de LES TÈCNIQUES I ARTS ARQUITECTÒNIQUES DELS PALLADIO, BRUNELLESCHI, LE CORBUSIER, LLOYD WRIGHT...? Ens podem imaginar el tal jackson estudiant ilo comprenent LES PRÀCTIQUES COMPOSITIVES D'UN HAYDN, D'UN BARTÓK, D'UN MONTEVER· Dl, D'UN MESSIAEN, D'UN BRITIEN•..? Difícil, molt difícil. Per què, doncs, assignar-li aquest qualificatiu DE COMPOSITOR "DE PRIMER NIVELL" quan s'ha limitat a produir unes cançons més o menys afortunades i molt enganxoses així com a CONTROLAR I DOMINAR ABSOLUTAMENT (en això sí que ha estat de primer nivell) EL GRAN CIRC DEL POP UNIVERSAL? ¿Deixem-ho en "una icona mediàtica dc primer nivell?» Miquel Bemadó, "A vuï', Secció Bústia, I de juliol dc 2009. 22 358 «La meva música ESTÀ MOLT ARRE· LADA, DES DELS PEUS, EN LA MEDI· TERRÀNIA. És un país molt antic. Hi ha molta música que arri ba des del mar, de tots els cantons, des del món àrab a Europa.[ ...] LAMÚSICAÉSSEMPRECOM UN JOC. DE FET, EN ANGLÈS DIUEN TO PLA Y. El cansament és la poesia, plasmar les paraules. La música és un joc perquè, d'entrada, els instruments són macos. M'ENCANTEN ELS INSTRUMENTS, FINS I TOT ELS MÉS PETITS, LES BICICLE· TES, ELS MOTOR/NOS, també els fil hatmònics, els òrgans. Són objectes que tenen per sonalitat. El meu trebal l és com el d'un director que busca intèrprets: MARCELLO MASTROIANI POT SER UN TROMBÓ. [. ..] El lloc de Barcelona ON M'AGRADARIA TOCAR ÉS El PALAU DE LA MÚSICA. ÉS BEUÍSSIM. I hi he vist el concert que més m'ha emocionat de la meva vida: el de Chavela Vargas del 2004.» Vinicio Capossela. Andreu Gomila, "Avui", 7 de juliol de 2009. «En Opera Actual I 19, sc incluía [ ....1 un articulo dedicado a la labor dc la discografica Universal en el QUE EL Dl· RECTOR DE MARKETING DE LA FILIAL ES· PAÑOLA DE LA COMPAÑfA, }avi er Pouso, afirma ba litcralmente, QUE "INTERNET EMPIEZA A SER UN ENEMIGO". Entiendo que el señor Pou so quierc cleci r que tal medio de comunicación es un enemigo de su empresa -y no dc la música o, extendiéndome mas, de la cultura-, y yo me pregunto por qué. l.NO SERA QUE IN· TERNET OBLIGÓ A LAS DISCOGRAFICAS A MODIFICAR DESPUÉS DE MUCHOS AÑOS SU MODELO DE NEGOCIO? ¿Quiuí el problema sea el inmovilismo de esas empresas, que parecen REACIAS A CAMBIAR Y APROVECHAR LAS POSIBILlDADES QUE LES BRINDA INTERNET? Curiosamente unas líneas después de la aparición de esa desafortunada afirmación, se ha bla del éx.ito de la nueva tienda virtual de Deutsche Grammophon, una de las empresas de Universal. A ver ¿en qué quedames? ¿POR QUÉ DEMONIZAN INTER· NET?>> Juan Carlos Gómez, "Opera Actual", Secció Car tes, juliol-agost de 2009. «HOY NO EXISTE UNA ESCUELA DE Dl· RECTORES DE TEATRO; ya lo dijo muy bien el ex director de la Opera dc París, Hugues Gall, cuando lc preguntaran sobre qué era una escuela de teatro, y con testó: "No existe tal cosa: LO ÚNICO QUE EXISTE ES LA EXPERIENCIA EN LA ESCENA". Es lo que he hecbo yo; MAMAR EL TEATRO, HACIENDO TEATRO. De poco sirven los títulos si no se sabe cómo se abre un telón [ ... ]. Es un mundo muy relajado [el dels directors d'escena moderns). HE CONOCIDO DIREC· TORES DE ESCENA QUE NO CONOCIAN UNA PARTITURA PERO INTUIAN LA MÚ· SICA. 1-loy sedan grandes contrastes: personas antimusicales que son músicos y otros que, sin ser músicos, llevan la música en sus entrañas. El director de escena se hace en el escenario, dentro del teatro, Y LA MÚSICA DA LA VI· SIÓN DE LO QUE SE VE. Es como un gran arbol con raíces que se van al fondo de la tierra; después sale el tronco que se eleva en ram as, hoj as, flores ... ESTO SON LOS 400 AÑOS DE ÓPERA. Pero hay mucha gente a la que le gusta cortar las rama s. ¿Y qué ocurre? Brota una rami ta que no se sabe qué es. [ ...] ¿PQR QUÉ LO MODERNO HA PERDI DO AL PÚ· BLICO? Porque a lo moderno no le interesa el pública, porque se trabaja de espaldas al público. Si vivo envuelto en la ópera, trabajaré para la ópera, PE· RO Sl TRABAJO AISLADO, ESCRIBIRÉ PA· RA UNA MINORÍA. Y la ópera es para la mayoría; la ópera como espectaculo, el Ottocenlo, es de Napoles, popular para un público muy amplio que capta rapidamente los sentimientos y las pasiones humanas. H oy puede ocurrir, y lo he visto en Alemania, QUE HAYA ÓPE· RAS CON MAS PERSONAS EN EL ESCE· NARIO QUE EN LA PLATEA. Este es el drama. Siempre se cierra un tea tro vacío, nunca uno lleno. No se puede escribir ópera de espaldas al públi co ni se pucdc programar de espaldas al pública. SlEMPRE HE SIDO PARTIDARIO DE EsTRENAR ÓPERA CONTEMPORANEA. pero sabiendo a quién va dirigida, en el espacio adecuado, y COMPAG INANDOLA CON LA ÓPERA PARA EL GRAN PÚBLICO.» Giancarlo del Monaco. Fcrn ando García-Rosado, "Opera Actual'', juliolagost de 2009. PANORAMA A PROPÒSIT DE... La Cobla de Cambra de Catalunya a Vancouver Jesús en tur a Quan, el passat m es de maig, la Cobla de Cambra de Catalunya va actuar als Estats Units, aquesta formació instrumental va gaudir d'un inu sitat protagon isme. Arran d'aqu est esdeveniment, parlem amb el seu director, que es deba t entre la satisfacció i la critica. VA TOR NAR A CASA CONTENT D E LA BONA F EI NA F ETA - DEIXAR LA M ÚSICA DE CO BLA AL N IVELL DE L' ALTRA MÚSI CA- , l? l!: RÒ ALHORA ESCÈPTIC EN COM- ''un cop més, ha calgut que mar.xem a l'altra punta del m ón perquè es parli de nosaltres·~ PROVAR QUE ELS PH.Il:J UOICIS I LA BARREJ A ENTRE LA MÚSI CA PER A COBLA I LA SARDA- per ALBERT TORRENS -No és habitua l que una cobla actuï a l'estra nger. Q uj ha estat l'artífex de la seva presència a Amèrica? - Salvador Brotons és qui va fe r possible que això pogués ser perquè fa molts anys que treballa am b l'Orquestra Simfònica de Vancouver -a l'Estat de Washington, als Estats Units-. i suposo que encara n'hi estarà molts més. Allà els músics se l'estimen moltíssim i ell, amb motiu del seu cinq ua ntè aniversari, va pensar que una bona manera de celebra r-ho era portar una cobla allà. El viatge el va gestionar Músics per la Cobla, amb el patl'Ociru de l' Institut Ramon Llull i la col·laboració dc la Federació Sardanista de Catalunya. -A partir d'aquí s'organitza un concert amb un programa força singular... - De fet. el concert era convencional, de temporada de l'orquestra, però el pi'O· grama sí que era complicat, perquè s'hi va tocar el jeremiah de Bernstein, una obra que no és de les més habituals i la reestrena del Concert catalanesc de Brotons, que tampoc no és senzilla. Ent remig, vam incloure una intervenció d'uns quinze o vi nt minuts de la cobla en solitari, amb obres de joaquim Serra, Borgunyó, Toldrà i Oltra. 1 fora de programa es va afegir El cant dels ocells, instrumentat per mi mateix per a orques u-a, cobla i tenora. - Per què es parla de reestrena del Concert catalanesc? NA SÓN ELS FACTORS QUE, PER A ELL, MOTIVEN LA IN- RMC 299 COMPRENSIÓ D'UN CONJ UNT QUE, D 'ALTRA BAND A, DESPERTA I NTEl\È S I AD MIRACl Ó ARREU ON VA. AMB TOT, LA Vl~­ HEMÈNClA I L'ENTUSIASM.Il: DEL SEU DISCURS NO FAN DUBTAR DE LA CONTINUÏTAT DE LA SEVA LLUITA PER UN RECONEIXEMENT JUST. - L'obra es va encarregar i estrenar fa un parell d'a nys amb l' OBC en una jornada especial de la Federació Sardanista, en versió per a tenora solista i orquestra. Fa uns mesos, a la final de La Sardana de l'Any, es va tocar per segona vegada, però de fet es va reestrenar, perquè ell hi va afegir la cobla cobla com a reforç als tutti en tres o quat re moments dels vint min uts i això li dóna un color molt especial. Allà es va reest renar aquesta segona versió amb cobla. -Com va ser la reacció del públic? - Fantàstica! Vam terur diverses oportuni tats d'actuar: primer amb un concert previ a la Vancouver School of Arts and Academics, destinat tant a estudiants com a públic en general, en una sala d'unes cinc-centes localitats plena a vessar. I la gent es va mostrar molt interessada i va fer moltes preguntes. Després vam fer un concert didàctic per a alumnes més menuts, i la reacció va ser la mateixa. I també vam actuar al Ro- ta ry Club -que és una de les entita ts que finança l'orquestra- i en una recepció privada a casa d'un dels prohoms de la formació. Finalment, el cap de setmana vam fer els dos concerts principals. a l'auditori d'una escola, ja que l'orquestra no en té de propi. - Per acabar, descrigui' ns breument què és la Cobla de Cambra de Ca talunya. - És una formació creada fa quinze anys exclusivament per enregistrar -no per fer viatges ni actuacions en públic. que n'hem fet molt poques. La formen músics de qualitat procedents dc dive rses cobles. L'entita t que hi ha al darrere, Músics per la Cobla, s'encarrega de potenciar i difondre la nost ra música. Un dels nostres projectes principals és un web <www.musicsperlacobla.com> en què tenim indexades més de quinze mil partitures per a cobla. Ara volem treballar perquè aq uesta biblioteca pugui ser d'accés lliure. 23 359 Sensacional Salome/Stemme SALOME de Richard Strauss. Llibret basat en una traducció a l'aie· many de l'obra homònima d'Oscar Wilde. Nina Stemme, Robert Brubaker, Ja ne Henschel, Mark Delavan, Francisco Vas. Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: Guy Joosten. Dir. musical: Michael Boder. Producció: Gran Teatre del Liceu, La Monnaie-De Munt. LICEU.19 DE JUNY DE 2009. per J. Comellas o sóc dels que celebren massa l'a nunci q ue tal o tal altre cantant interpretarà per primera vegada un de terminat paper al Liceu. Sospito - no ho puc afirmar, na t uralme nt-, més d'una possible utilització del nostre teatre coma a espàrring o banc de proves, que no com a deferència. Tanmateix, s i sempre aquesta realitat ha d'assolir l'cxcel·lència de la primera Salome de Nina Stcmme, ja m'es tà bé. Perquè la soprano sueca va oferir un riquíssim regal de virtuts amb nota altíssima per a tots els vectors: veu bella, compacta, ben modulada i segura; procés dc construcció del personatge d'una gradació perfecta; vivència a nímica absoluta; elegància i refinament en la forma de dir i de moure's; i finalment dosificació mestrívola dels recursos N ~e 299 que li van permetre arribar a un linal pletòlic i exultant d'energia i de grandesa. Ni na S tem me va ratificar amb esc reix el ja important èxit assolit amb f emlfa la temporada 2004-05. És una cantant que segurament no convocarà addiccions afectives com d'altres, pel motiu cabdal que renuncia totalment a l'efectisme. Aquesta interpre tació grandiosa serve ix com a imatge d'un gran desequilibri d'aquesta Salome entre la parcel·la musical i la dramatúrgica. Aquella, bàsicament ben servida també per 1'1-ferodes de Robert Brubaker i per l'esplèndida maduresa de Ja ne Henschei/Herod ies (quins grans recursos llueix aquesta gran senyora!), i tam bé pel comprimari d'ofici seguríssim que és Francisco Vas/Narraboth i per un Mark Deia- ROBERT BRUBAKER I NINA STEMME van/lokanaan que li va costar traspassar el gruix coixí d'una orquestra correcta de dinàmica però aspra i mancada de noblesa de so; tots ells dirigits amb eficiència per Michael Boder. I tots ells -els cantants- enfrontats a una dramatúrgia que va constituir una de les concentracions d'inconseqüència més manifesta que hem vist mai al Liceu. No dubtem de Ics doctes explicacions amb què el senyor Joosten pot justificar el seu criteri. però hom parteix almenys de dos errors -o oblits- fona- lnterculturalitat forçada L'AUDITORI CAMBRA. Daniel Hope, violi. Sebastian Knauer, luthéal. Gaurav Mazumdar, sitar. Shahbaz Hussain, tabla. Gilda Sebastian, tambura. M. de Falla, M. Ravel, T. Takemitsu, B. Bartók, G. Maz.umdar. l'AUDITORI, 18 DE JUNY DE 2009. per Josep Barcons a més de quamnta anys Yehudi Menuhin, de la mà del gran sitadsta Ravi Shankar, posava el seu violí al servei de música clàssica india en un projecte titulat Wesl meets East. Per cloure la temporada de cambra de L'Auditori. Daniel Hopc -alumne predilecte de Menuhin- i Gaurav Mazumdar - deixeble de Shankar- presentaven el revers d'aquest via tge, amb el títol d'East meets West. Si en F 24 360 el primer cas es tractava que un intèrpret occidental toqués música índia. semblaria que ara hau1ia de ser un intèrpret indi el que toqués música euro pea. Pe rò la cosa no anava així, sinó que allò oriental apareixia al programa a través de Ics obres que s'interpretaven. D'una banda, per la presència de dues peccs de Mazumdar (sengles home natges a Shankar i Menuhin) per a la formació clàssica índia de ta- bla, tambura i sitar, a la qual sc suma el violí; de l'altra, pel fet que les peccs "occidentals" del programa tenien - suposadament- un rerefons folklòric d'arrels exòtiques, tant si es tractava de Falla. Takemitsu, Ravel o Bartók. Hi fos o no, i més enllà de l'encert d'aquest fi l conductor. la veritat és que la música escoUida era una petita joia, i més si es presentava amb l'cxcel·lència i exqu isidesa a la qual Daniel Hope ens té avesats. La plasticitat sonora del seu violí se sumava, en un molt bon treball cambrístic, a Sebastian Knauer, que ens descobria les meravelles tímbriques delluthéal. Luthe... què? mentals: primer, que tot allò que es representa s'adreça a l'espectador; no és un producte endogàmic; i segon: a part de l'argument, el llenguatge estrictament musical de cada obra marca unes línies dramatúrgiques i unes orientacions semiòtiques (o signíq ues) dramatúrgiques que no es poden obviar. La música, no solament l'argument, també és component dramatúrgic. i aquest senyor e n aquest cas n'ha prescindit sense el més mínim respecte: el que mereixen els espectadors i el que mereix l'obra. Sí, ho han llegit bé: luthéal. I aquest era l'altre motiu de pes per assistir al concert: salvant l'original de 19 19 conservat al Museu de la Mús ica de BrusseHes, l'ins trument que es va sentir a L'Auditori és únic al món. Una mena de piano preparat per al qual Ravel va escriure el seu cèlebre Tzigane. Per això, sentir-lo en directe, desplegant els seus registTes de clavicèmbal, d'arpa o de pizzicato esmorteït resultava, com a mínim, sorprenent. Això, doncs, perme t restar importància al fet que, sobre l'escena ri, l'encaix entre Orient i Occident resultés poc orgànic i, fins i tot. un xic postís. Llàstima!, perquè el po nt entre dues cultures tan vastes podria ser molt més ric, robust i suggcrenl... Nova temporada del cicle "Els Concerts de l'ESMUC" Nou curs Col·laboracions noves ' L ESMUC i el Museu Picasso de Barcelona inicien al llarg d'aquest curs acadèmic 2009-20 LO un primer programa dc col·laboració conjunta que va comptar amb una primera provatura, en forma dc concert, celebrada a f'inal del mes de juny passat al Patí Finestres. a cà rrec de la graduada per l'Escola Carme Arrufat (flauta travessera). Arrufat, deixebla dc Vicens Prats, va articular un concert a partir del seu concert de projecte final de carrera, realitzat tot just un any abans, amb el títol següent: París, fin du siècle. Sobre el concert: es tracta d'una mos- tra representativa de la música per a flauta escrita entre final del segle XIX i principi del XX. Les obres interpretades comparteixen una mateixa època i inspiració, alhora que presenten una gran diversitat. La proposta de Carme An"Ufat combina la l'lauta i el piano amb la suavitat de la flauta sola de Debussy. Pel que fa a Gaubert i Fauré, comparteixen una concepció estructural similar en les seves obres. L'obra de Milhaud, en tres moviments, té una estructura global més complexa. I finalment, )olivet demana un darTer esforç i molta energia per a l'audició d'una obra de grans trets virtuosístics. Amb tot, aquest primer concert organitzat de manera conjunta entre l'Escola i el Museu Picasso, en el marc de l'exposició sobre Kees Van Dongen, esdevé el preludi de l'acord de col·laboració que treballen ambdues institucions i que inclourà, entre d'altres, el treball creatiu bastit a partir de la unió entre música i pintura que realitzaran els estudiants del departament de Teoria i Composició de I'ESMUC ja al llarg d'aquest nou curs acadèmic. UESMUC se suina novainent a la NIT 10 romoguda per Televisió de Catalunya i en col·laboració amb la majoria d'equipaments culturals del país, la NIT IO programa activitats durant la nit del IO a l'li de setembre que són cobertes i retransmeses, en directe o en diferit, coincidint amb la programació especial que Televisió de Catalunya articula amb motiu de la celebració de la Diada i l'aniversari de TV3. Repetint l'experiència realitzada l'any passat, en què conjunts instrumentals de l'Escola van realitzar diverses actuacions al Palau de la Música i al Parlament de Catalunya, els estudiants de I'ESMUC actuaran al Parlament i, enguany, també a la Sala Oriol Martorell de L'Auditori (en col·laboració amb aquesta institució). mostrant el seu treball cambrístic i, en el segon cas, presentant dos projectes finals de carrera ben diversos (dels àmbits de Música Clàssica i Contemporània i jazz i Mú- P 2 Carles Marigó, piano Celeste Alias. veu sica Moderna). Les actuacions són gratuïtes i d'accés lliure. Podeu consultarne el programa a la pàgina web de l'Escola. Encara entorn de la Diada Nacional, però el dia 14 de setembre, una representació d'estudiants de l'Escola participarà en l'acte institucional organitzat per la Delegació del Govern de la Generalitat a Madrid (al Centre Cultural Blanquerna), tot responent a la invitació del delegat José Cuervo. La proposta artística de I'ESMUC se sumarà a l'Any Albéniz i inclourà l'actuació de l'estudiant Carles Marigó (piano), així com dels cantants i graduats Jorgc Abarza, Begoña Navarro i Celeste Alias, veu (repertori amb cançons d'Albéniz). Aquesta trobada servirà per presentar la programació conjunta organitzada entre Blanquerna i I'ESMUC, que inclourà tres actuacions d'estudiants repartides al llarg dels mesos de setembre, octubre i novembre de 2009. a Madrid. ACTUALIT AT iij,i,ilifl Grans Conjunts i cicle "Els Concerts de l'ESMUC" Temporada 2009-2010: concerts dins i fora L'Auditori Bob Sands Salvador Brotons dirigint la Cobla de I'ESMUC ovament celebrats a L'Auditori de Barcelona, els concerts del mes de juny de 2009 van evidenciar el període de concentració i presentació pública del treball realitzat pels estudiants de l'Escola que integren els anomenats G rans Conju nts, és a di r, les formacions de ca ràcter estable q ue ofereix l'Escola. En aquest sentit, i després d'u n primer concert realitzat per la Banda de I'ESMUC. la segona quinzena de juny va servir per presentar el treball de la Cobla (amb Salvador Brotons al capdavant i convidant la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona), l'Orquestra Simfònica (dirigida per Salvador Mas i amb el pianista i estudiant Carles Marigó com a solista) i la Big Band de l'Escola, que va convidar novament Bob Sands com a director. Precisament el concert homenatge al 70è aniversati de Blue Note, realitzat per la Big Band, serà la proposta artistica encarregada d'obrir l'edició número 41 del Yoii-Damm Festival Internacional de jazz de Barcelona, el mes d'octubre vinent, repetint d 'aquesta manera la col·laboració iniciada fa un any i que va dur la Big Band de I'ESMUC (dirigida llavors per Joan Albert Amargós) per primera vegada al cartell del Festí- N val. Els estudiants dc l'ESMUC tocaran temes com: Tip Toe, Minar League, lt Only llappens Every Tíme. Nonvegian Wood, Art Appreciation, Minor's Holiday, Cristo Redentor, Big Dipper, Mosaic, Big Swing Face, entre d'altres, dirigits novament pel saxofonista novaiorquès Bob Sands. mb tot, a causa de les obres de construcció de la quarta sala de L'Auditoti, la proposta concertística dc I'ESMUC per a la temporada 2009-20 I O varia considerablement, fins al punt d'externalitzar una part de la seva proposta fora del'edifici - i, per tant, de les sales-de L'Auditori. Els cicles de concerts de I'ESMUC, i entre ells el Grans Conjunts, tindran lloc a partir d'octubre de 2009 a Ics sales 2 (Oriol Martorell) i I (Pau Casals, en el cas de l'Orquestra Simfònica) de L'Auditori, així com a l'Au la d'Orquestra de l'ESMUC, i en diversos espais de la ciuta t de Barcelona (Ateneu Barcelonès, Biblioteca de Catalunya, Palau Robert, Audito ri de la Universitat Pompeu Fabra, diversos espais històrics de la Ribera, etc.). Podeu consultar tota la programació de concerts de l'Escola a: www.esmuc.cat A Secció a cura de R.M. Fotografies: Arxiu ESMUC i Vero Collado 3 iJj¿iiJj ARTICLE Música de la llum • n reviu I per JOAN GR IMALT - - - - -- - I bicentenari de Ja mort de fosef Haydn ( 1809-2009) planteja una vegada més el repte dc la u-ansmissió del llegat, sobretot des d'una escola de música. Hi ha un cert consens sobre la conveniència que el jovent entri en contacte amb la tradició cultural, i particularment amb el que s'anomenen els "clàssics". 1 Però a l'hora de concretar per què, aquest consens es desfà en l'aire. Potser cal refer-se la pregunta periòdicament, aprofitant aniversaris: què pot dir-nos la música de Haydn, avui? E a modernitat musical. En piimcr lloc, cal recordar que el llegat és al nostre abast amb una faci li tat mai vista. L'accés a la música dc cambra de Haydn, per exemple, no suposa cap obstacle per a gai re ningú del nostre món, de Taipei fins a Ca n'Anglada; sigui passant pel peatge dc Ics botigues, o per la xarxa dc biblioteques i fonoteques. Aquest privilegi té el mateix origen històric que Ics premisses modemes de la música de Haydn: la li· lustració europea, i el republicanisme francès que decideix dotar de biblioteca i d'escola de música cada ciutat i cada poble del territori. Ara bé. la possibilitat d'entrar en aquest tcnitori només és una opció, mai una obligació. No cal conèixer les simfonies Sturm und Drang per viure bé. Tampoc no ha resultat certa la intuïció antiga que el cultiu de Ics arts produís millors persones. La relació amb els clàssics queda, doncs, com una possibilitat enriquidora d'ampliar horitzons, dc dialogar a un cert nivell amb el ma- ''La meva música s'entén per tot el món. " Josef Haydn L Joscf Haydn. 011 de Thomas Hardy, datat ell791 Girar els ulls cap al naixement de la modernitat és reviure aquell moment en què tot 4 "semblava possible i estava perfer': ARTICLE j l l teix present. Des de Ja nostra postmodernitat, girar els ulls cap al naixement de la modernitat musical resulta una cosa estimulant fins a l'entusiasme. Despullats com hem quedat de confiances definitives, reviure aquell moment en què tot "semblava possible i estava per fer" resulta refrescant. S'anomena modernitat filosòfica el moment en què Descartes gosa desempallegar-se del criteri d'autoritat. En comptes de remetre's, com els medievals, a Aristòtil o a la Bíblia, el racionalisme i l'em pirisme opten per l'autonomia de l'ind ividu. D'un individu nou que. pensant, es veu amb cor de desentrellar tot el que convingui. Doncs bé. hi ha una música que correspon a aquesta gosadia: és la del classicisme vienès, i especialment la de Haydn. En un gest que també recorda la presa de partit de Dante Alighieri per la llengua vernacular, deixant enrere el llatí, els compositors del darrer terç del s. XVIII opten per la comunicació amb !"audiència. Interpel·lant l'oient, el dignifiquen com a individu, i el posen al mateix nivell del creador (de moment en minúscula) per primera vegada en la història de la música. Aquesta interpel·lació reclama un llenguatge igualment nou: simplificat, però sense caure en el populisme. Per això la música del classicisme fa un gest de vaivé característic: d 'una banda, es connecta amb la tradició antiga de més prestigi; de l'altra, es fa senzilla per ferse entendre. Si la música de la modernitat havia dc dignificar l'oient, i no tractar-lo de pallús, calia que ho fes incorporant la gran tradició polifònica que representava el cim de la cultura musical, tot i que integrar aquella música tancada en si mateixa amb el desig comunicatiu i igualitari de la li· lustració semblava, i encara sembla, una utopia. A diferència de Descartes o de Hume, que no arriben a complir bona part de les seves engrescadores promeses, Haydn aconsegueix aquest equilibri aparentment impossible. Per una banda. recupera tècniques del contrapunt imitatiu (l'stile antico dels segles xv i XVI), i els utilitza amb saviesa, quan vol donar mesura del prestigi estètic a què as- IJiü''" Casa nadiua de Haydn a Rohrau, prop d o Viena pira: el màxim. De l'època anterior també recupera Ja tradició barroca de la variació, que és la primera música purament instrumental i, per tant. pedra angular de l'ed ifici musical del Classicisme. D'altra banda, presenta el seu discurs en un llenguatge directe, provinent dels gèneres que tothom coneixia, en què l'èmfasi està en el tractament del material. En aquest tractament (Verarbeitung) rau el secret dc l'ofici del compositor: allò que no es veu a primera vista, però que de retTuc prestigia tothom que hi tracta. Aquest és un tret que també remet a la tradició polifònica renaixentista, concentrada sobre els procediments; només que aquí s'utilitzen amb finalitats prestigiadores. i subordinades a una trobada amb l'oient. a música absoluta: absoluta? Progressivament, aquest material senzill es va estilitzant. i es fa original. o característic. Sovint es bifurca en oposicions binàries: militar/líric, per exemple. Això en reforça la comunicabilitat, perquè el relliga a situacions o a personatges d'un drama imaginari , vist en Ja distància. És a dir: vist a través del filtre de la nova música instrumental, sense text dramàtic ni cap altra paraula. El '·text" és ara la mateixa música. Això és el que s'entén per "música absoluta": una que és independent, que no necessita cap referent fora de si mateixa. La musicologia dels darrers decennis ha desemmascarat aquesta fantasia d'una música "independent", i l'ha resituada com a •·autònoma". 2 No L és que no es refereixi a res: la música del Classicisme continua ballant i cantant, amb al·lusions destinades a establir contacte amb el receptor del missatge musical. El que passa és que ho fa basant-se en procediments fo rmals que li confereixen una autosuficiència fins llavors inèdita. L'edifici musical, ara, s'aguanta per si mateix, o permet aquesta il·lusió. En el cas de llaydn. això es manifesta en dos aspectes que voldria subratllar. La primera vegada q ue el van convidar a Londres, Hayd n va expressar la seva inquietud per haver d'escriure música dirigida a un públic anònim. Fins llavors, la música tenia un àmbit local, i el compositor sabia amb bastant de certesa per a quina audiència i per a quins intèrprets componia. El triomf de Haydn a Londres té una sign ificació hjstòrica enorme. pel sol fet que li permet independitzar-se del sistema quasi feudal en què havia viscut, a casa Esterhiízy, fins llavors. Però a més representa l'obertura d'un escenari nou, en què el compositor pot dirigir-sc a un públic uni versal com ptant que aquest en captarà el missatge. De l'èxit d'aquesta nova aposta per l'autonomia -ja que es fa una confiança molt gran en la capacitat del text musical per fer-se entendre-, en dóna fe la famosa afirmació de Haydn: "La meva música s'entén per tot el món." Així és com els seus dubtes inicials sobre com ad reçar-se a un públic desconegut, que retraten una situació pròpia de la premodemitat, deixen pas a aquesta afirmació, bella per rotunda i per profunda. Cal reconèixer als absolutistes mu- La música de Haydn convida a somriure l'oient que es deixa endur per les expectatives amb què el compositor entaula un joc de sobreentesos amb el seu interlocutor. 5 IJ).'.Iilj ART 1eL E Una de les activitats del nostre programa resseguirà una Ruta JosefHaydn a Barcelona, que cuhninarà en la Xaculatòria del baró de Maldà. Targeta de visita del compositor Tomba de Haydn al mausoleu de la famma EsterMzy a la Bergklrche, a Elsenstadt sicals que aquesta música, realment, és molt abstracta. Ludwig Finscher ho diu així: '"La música de 1/aydn va ser sem- pre un pensar amb sons. no un poetitzar amb sons. ''3 6 ESMUC Sovi nt s'ha fet notar el component dramatúrgic de la música de Mozart - també la instrumental: en els concerti per a pia no, per exemple, tothora l'oient té la impressió dc trobar-se en una escena dc teatre. Els personatges mozartians que s'expressen a través dels motius musicals tenen un caràcter ben determinat , i aquests motius sembla que port in un text anterior, que es revela només a través de llur expressivitat. En la música de Haydn, en canvi, hi ha un component constructiu i racio nalista tan gran que Ics al·lusions al teatre musical tendeixen a ser paròdiques, si no sarcàstiques. Seguint les dues empremtes històriques abans esmentades (la polifonia clàssica i la variació instrumental barroca). Haydn es concentra en els procediments i construeix un teixit musical ple d'equilibris subtils i de troballes de la intel·ligència que, avui. continuen ressonant com si fossin d'ara mateix. A això contribueix u n aspecte essencial dc l'estil haydn ià, que és l' humor.4 Com si volgués conh·arestar la sequeda t racionalista dels seus elements constructius, la música de Haydn convida a somriu re (i a vegades a riure i tot) l'oient que es deixa dur per les expectatives. sovint frustrades, amb què el composi tor entaula un joc de sobreentesos amb el seu interlocutor. Només una mica de familiaritat am b el llenguatge dc l'època ja dóna entrada a aquest laberint d'acudits que, d'altra banda, implica un distanciament irònic caractetístic, molt seductor. És com si Haydn (i més tard Beethoven. Mahler, o Xostakóvitx, seguint-ne la pista) s'estigués comentant a si mateix, mentre compon, traient-hi importància. Cascades de rialles instrumentals solen acompanyar aquestes racècies, com per corroborar-ne el sentit. ' L Any Haydn a I'ESMUC. Per commemorar aquest aniversari i experimentar la vigència de la música de Haydn, l'Escola Superior de Música de Catalunya s'ha proposat un segu it d'actes que cohesionin l'activitat docent al voltant de la figura d'aquest gran composi tot~ però alhora amb l'objectiu de situar I'ESMUC dins la vida cultural de Barcelona. Per assolir aquest doble objectiu, algunes de les activitats docents s'obriran al públic en un programa dc concerts. taules rodones i conferències a càrrec d'estudiants i de professors, aixi com d'alguns convidats externs. Això inclou aquells compositors, com Carles Bagué, que palesen el ressò internacional de què gaudí la música de Haydn. Una de les primeres activitats del nostre programa, precisament, resseguirà una Ruta Josef Haydn a Barcelona, de la mà d'un expert en la matèria, que culminarà en la cèlebre Xacu/atòria del baró de Maldà. Aquesta oferta no es limita als auditoris de l'Escola, sinó que ha cercat i trobat vinculació amb institucions de la ciutat, com ara l'Ateneu, la Biblioteca de Catalunya, el Palau Robert, algunes universitats o, naturalment, e l Museu dc la Música i L'Auditori. Una de les activi tats que ens fa més il·lusió és l'encànec de l'Escola a alguns professors i estudiants de Composició perquè facin sonar una obra seva al costat d'una de Haydn, de manera que l'una dialogui amb l'altra. Aquests concerts podrien esdevenir una prova audible de la vigència del clàssic, o de la vinculació del nou amb la !l'adició -o de totes dues coses. Si aquest esforç extraordinari de docents i estudiants serveix per traduir per al nostre temps una part de la riquesa que ofereix l'obra de josef Haydn, els qui hi estem implicats, que estimem aquesta música des de fa molts anys, trobarem que ha valgut la pena. NOTES 1. Cf. per exemple CALVINO, I talo. Por qué leer los c/asicos. Barcelona: Tusquets, 1993. 2. Vegeu-ne per exemple un bon resum als primers capítols d' AGAWU, Kofí. Music as discourse. [S. /.]:Oxford University Press, 2009. 3. Haydn s Musik 1var stets Denken in Tonen, nicht Dichten in Tonen. FINSCHER, Ludwig.Joseph Haycln und seine Zeit. Laaber: Laaber Verlag, 2002. 4. Vegeu-ne molts exemples a: CASABLANCAS, Benet. El humor en la música. Broma, parodia e iron[a. Kassel: Rcichenbergcr, 2000. Joan Grimalt és professor del departament de Teoria i Composició de /'ESMUC i coordinador de l'Any Haydn a l'Escola. I AGENDA I fi Activitats .'.l''' setembre 2009 Any Haydn a l'ESMUC Avanç d'activitats per celebrar el bicentenari de la mort de Josef Haydn Concert de Lied. 13 d'octubre, a les 19 h. Conferència entorn de Haydn. Dins l'acte inaugural del curs acadèmic 2009-2010. 19 d'octubre, a Ics 12 h. Haydn i el jazz. Versions de jazz de la música de Haydn, i concert de I'ESMUC, 1O de novembre, a les 19 h: Quartet de violoncels, amb Oriol Saña. Ignasi Terraza i estudiants. Concert per a trompeta, amb Manel Camp i Matthew Simon. Eduardo Tancredi i estudiants. Cicle de música per a teclat de Haydn. Setmana intensiva de tallers i concerts, del 25 al 28 de novembre: Concert de I'ESMUC. Presentació del nou píanoforte, amb Toni Costa. 24 de novembre, a les 19 h. Sala Oriol Martorell. Seminati de pianos, amb Yladislav Bronevetzki, Jordi Camell i Arthur Schoonderwoerd. Concert final del Seminari. 28 de novembre, a les 20 h. Concert extraordinari, amb clavicèmbal, fortepiano, piano modern i clavicordi. Inclou una estrena d'Eduard Resina amb tots quatre instruments. 24 de gener, a les 19 h. Sala Oriol Martorell. Concert d'improvisació haydniana. Amb Karst de Jong i estudiants. I de desembre, a les 19 h, Sala d'Orquestra de I'ESMUC. Concert d'estudiants. Quartet de Haydn en Fam. i obra d'encàrrec de Javier Quislant, en diàleg amb l'obra de Haydn. I O de desembre, 20 h. Palau Robert. Singspiel Philemon und Baucis. 28 de gener de 20 1O. Horari i sala per determinar. Amb Emilio Moreno, Lorenzo Coppola, l'Orquestra de Música Antiga i el Cor de I'ESMUC. Amb la coJ.Jaboració de Núria Mestres, titellaire, i estudiants de l' Institut del Teatre. Presentació de l'espectacle i adaptació del text a càrrec de Miquel Desclot. Per a més informació i detall de les activitats programades, consulteu la pàgina web de l'escola: www.esmuc.cat. 7 ESMUC PIANISTA I CAP DEL DEPARTAMENT DE CLÀSSICA I CONTEMPORÀNIA (NO ORQUESTRALS) DE L'ESMUC "La maduresa consisteix a saber respirar" És professor de piano a l'Escola des del setembre de 2002. D'ençà de 2003, n'és també professor de cambra; i des de l'abril de 2006 és el cap del departament de Música Clàssica i Conlemporània (no orquestrals) i coordinador dels conjunts. Jordi Camell és ara noticia arran de la presentació del treball discogràfic Albéniz: abans i després d'lberia (Columna Música). Però la seva veu, pròpia, convençuda i valenta, amaga el coneixement i l'ex.rperiència adqu iri ts a l llarg dels anys. IP"erRUT MAR_T_íN_E_z_ __ 8 ESMUC - Després d' un s ilenci discogrà fic de deu anys, Albéniz ha esdevingut el millor dels pretextos per tornar-te a un estudi. Com s'ha gestat la gravació d'aquest disc? - Has dc tenir el desig de transmetre allò que creus, que has après, sense que això esdevingui una senzilla dilatació del que ja s'ha pensat i fet llns ara. Per fer-ho, cal tenir primer de to t il·lusió i també energia interi or, claredat en l'objectiu i sentir-te creatiu des dc la plena soledat, que no aïllament. - Parla' ns d c la tria inclosa en aquest CD: s'estructura en aquest "Abans d'lberia"', amb els Cants d'Espanya, La Vega, Souvenirs... I un " Després d'Jberian, que inclou Nava"a i Azulejos, finalitzades per Séverac i Granados, respectivament. - La tria ha estat mo lt meditada. Més enllà del que coneixem d'Albéniz, sempre m'ha n fascinat dues coses. La primera és aq uesta capacitat d'escriure música com quelcom de primitiu, és a d ir, de primigeni. Aquest llegat que se'ns atorga als homes en estat salva tge, sense idees i sense ideologia. La segona és el canvi de manera d 'escriure que experimenta cap als anys 90 del segle XIX. Les dues primeres peccs del disc form en part d'aquest primer estil. La resta ja no: són les o bres que va escriure fins a la seva mort. a excepció d'lberia. M'interessava moll poder plasmar d'alguna manera què havia passat abans i després de l Cicló. Abans s'havien esdevingut miracles com La Vega; i després, meravelles com Azulejos. - Què significa Albéniz en l'imaginari pianístic del nostre país? O bé quins reptes interpretatius planteja? - Té una impo rtà ncia cabdal. Pel moment en q uè es va produir (al tombant dels segles XI X i XX). pel seu cosmopolitisme i pe l seu llenguatge pia nístic i musical (amb aquestes tri ples apoggiatures placa- des que ens a nuncien els clusters de l futur, amb els plans sonors portats al límit, amb un contrapunt valent...). La seva escriptura és molt enre vessada i e ls re ptes inte rpretatius deri ven d 'aquest fet. Imaginem-nos quatre persones que estan sopant en una taula i pa rlen alhora ... !totes s'entenen! Aquest és el repte, fer-ho entendre. Molt sovint penso que Albéniz esclivia música pensant que seria tocada per tontos. Potser e ra la moda, però tots aquests ppppp o JJJJJ, què vo len el ir? No se' n refia, de l'intèrpret? Tants crescendos i diminuendos per indicar una frase, calen? Sovint massa indicacions van en perjudici de Ja comprensió: al músic de debò no cal que el ma regin dient-li com ha de "respirar" o què ha de "sentir" a cada instant. I a la resta únicament e ls limitarà a fer-ne una lectura correcta: sobreto t, siguem fid els a la pa rtitura! I buscara n aquell so tan, tan piano que mai ningú no ha escoltat... I que po tser tampoc ningú escoltarà en d irecte. Aq uesta especulació no ens ha d'interessar. Un so bonic no és igual a música. Su perar totes aquestes consideracions també s ignifica un repte. - Has enregistrat el disc en un moment de màxima feina a l'Escola: cap de departament, classes, matriculació de cambra, proves d'accés... Com t'ho has combinat? -Treballant molt. Treballant els textos (de tots tipus), l'instrument i, sobreto t, treballant-me a mi mateix: entrenant-me per pensar una cosa datTCre una altra, saber controlar el temps i conèixer la meva pròpia capacitat de treball. I aprene nt a respirar. La maduresa consiste ix a saber respirar. - Docència, interpretació-concertisme ... Amb què et quedes? - Amb les dues, em costa deslligar una cosa de l'altra. Un intèrpret serà un bon professor si és un bon músic, si està en forma (en constant fotmaci6) per poder "predicar amb l'exemple" i si té les eines per transmetre e l seu bagatge i experiència. Les tres coses juntes, no només una. no només dues. En l'ensenyament d ' un instrument, e l mètode no és el llibre, sinó el professor. ¿Podem confiar en un pro fessor d ' instrument que no toca o en un d'harmonia que no sap escriure una cadenza? D'altra banda, l'intèrpret que vol ser professor ha d 'entendre que quan entra en una comunitat docent ha d 'anar més enllà de l'exercici en solitari i a porta tancada. Li cal comunicació amb els a ltres, criteris compartits i acatar Ja normativa docent de Ja institució. Això explica que sovint el músic que està molt en actiu, i que lògicament té el seu centre de gravetat a l'escenari, no se senti còmode trepitjant segons quins ten·enys. - Has vist canviar molt el panorama musical d'ençà que vas començar fins avuj? El niveU és veritablement miUor? - Doncs no sé què dir-te. Pel que fa al panorama musical, en genèric, s'ha progressat en el coneixement del fet musical i en la importància que aquest té en la formació de les persones. S' han creat escoles de música i s'han millorat els recursos. Ara està en un moment àlgid e l conglomerat d el que podríem denominar "ciències de la música". I pel que fa al nivell assolit en la interpretació, ni que sigui mesurant-lo amb l' indicador d e l'estadística, segur que ha pujat. Però patim una mena de relativisme en tots els sentits que fa que tot es vegi possible i que, per tant, i necessàriament, hagi de ser fàci l i assequible. Ensenyem als nostres estudiants conceptes com sinceritat o esperit crític mentre que aquestes virtuts es transformen en defectes si no van acompanyats d'altres com dign.itat o formació. Els professors hem de ser més valents, i no deixar que els joves de 18 a 22 anys, pel que ra a Ja interpretació, perdin gaire el temps. Cada aprenentatge té una temporalitat bastant determinada i e l treball a fons amb l' instrument no el podem deixar per a "quan siguem grans". Nit d'or amb Gruberova RECITAL miTA GRUBEROVA, soprano. Friedrich Haider, pia· no. Juanjo Mercadal, clarinet. LICEU. 21 DE JUNY DE2009. per Mercedes Conde Pons E l públic del Liceu esperava novament amb expectació la tornada dc ''la diva" dels dan·ers vint anys al coliseu de les Rambles. Tot i fer tot just un mes després de la seva darrera aparició al mateix escenari amb un discret programa Mozart, s'esperava quelcom d'especial d'un recital d'aquestes característiques, precisament per la condició de novetat dins del marc del seu repertori habitual. Gruberova no va decebre, en complir doble me nt amb el seu compromís, com a cantant u de la casa" i com a intèrpret de lieder. Acostumat com té el '·seu" públic fidel a les grans òperes belcantistes, a l'encisadora Zerbinetta straussiana..., semblava difícil que en un recital amb lieder de Mozart, Schubert, Dvorak i Strauss pogués assolir les fites ja aconseguides en anys i anys de lliurament i mútua comunicació entre la cantant i el públic. Però la soprano no només va equiparar èxits passats, s inó que en molts sentits els va superar. tot deixant clares moltes coses, algunes de les quals entre línies. Gruberova, sobrepassada ja la seixantena, es va mostrar en plenitud de facultats -malgrat el tòpicamb un timbre fresc fms a fregar l'insult i unes condicions vocals d'autèntic espasme. És habitua l que l'edat serveixi per fer paleses les mancances tècniques que a poc a poc van minvant les possibi litats i mostrant la feblesa de l'instrument; no ho és tant veure, amb l'edat. com aquesta tècnica es mostra perfectament adaptada a les condicions de l'instrument i permet fer-lo servir com el primer dia. Sens dubte, parlar avui dia d'Edita Grubcrova és parlar d'una veu gairebé miraculosa. A banda de les qualitats dc la seva veu, ja prou lloades i ben conegudes de l'audiència barcelonina, la soprano va aprofitar l'ocasió per fer un recital plenament al seu gust i, a més, generós. Petits bombons d'acomodament van ser els sis lieder de Mozart escollits entre els més coneguts del seu catàleg. En Schubert va destacar amb un frapant ··ueder der Mignon" op. 62, uns "1\11 Silvia" i ""Gretchen am Spinrade" d'antologia i un deliciós i poc habitual "Der Hirt auf dem Felsen " amb acompanyament obLigat de clarinet, servit amb solvència per )uanjo Me rcadal. ]a a la segona part, Grube- rova es va deixar emportar per la pmximitat de cultura i llengua de les delicioses cançons de Dvorak., per culminar el recital amb diferents peces d"Strauss, que tan bé s'acoblen a la seva veu. Finalitzat el concert, un tenia la sensació d'haver presenciat novamellt, una 1út com n'hi ha poques, però a més, d'have r recupe rat en Edita Grubcrova la figura de l'elegància i saber estar a l'escena conjugada amb el saber dir, cantant. que van encarnar grans sopranos d'altres temps que avui encara es recorden. Tres bisos, el primer dc pura pirotècnia i dos més amb pàgines no precisament "dc passeig" del repertori belcantista -Linda di Chamounix i Beatrice di Tenda- van acabar d'embogir el respectable, que, com ja és habitual en aquests casos, la va envoltar de nors i papers de colors, i fins i tot pancartes. Sens dubte. la medalla d'or del Liceu, condecoració que recentment ha estat restituïda, va a parar a les mans d'aquesta soprano per mèrits sobrada ment demostrats. Només es pol dir: gràcies i enhorabona. ~C 299 Els americans de Brotons fan vibrar el Palau ELS DIUMENGES AL PALAU. Cor de Cambra del Palau de la Mú· sica Catalana. Cor del Gran Teatre del Liceu. Orquestra de I'Acadè· mia del liceu. Dir.: Salvador Brotons. Borgunyó, Barber, Gershwin, Bernstein. PALAU DE LA MÚSICA. 21 DE JUNYDE2009. per Xavier Chavarria oncert festiu i de regust nord-americà el que va cloure el cicle Els Diumenges al Palau, amb l'adequadíssima direcció de Salvador Brotons al capdavant d'una orquestra jove però sòlida i versàtil, i que està assolint un nivell admirable. El concert es va encetar amb L'aplec del sabadellenc Agustí Borgunyó. que va viure dècades als EUA, i en va fer un retrat brillant, explosiu, de rit· mes embogits i percussió ge- C nerosa. La direcció eficaç de Brotons. ideal per a aquest ti· pus d'obres, va dosificar a la perfecció les tensions i va mostrar el bon ventall dinàmic de l'orquestra. aplicada en tot moment. En canvi, hauria calgut més transparència, tant sonora com 1ítmica, en la Simfonia núm. 1 de Barber, una obra que tendeix a l'espectacularitat, amb sonoritats denses que afavoreixen cert embarbussament si no es liqüen una mica. L'escriptura de Barber en alguns passatges no afavoreix la claredat del discurs i molts detalls d'aquesta música van quedar enterbolits en una versió correcta però espessa. La segona part va ser tota una festa. Un americà a París de Gershwin ja és de per si una obra llaminera, però Brotons va tenir l'habilitat de ITO· bar el swing adequat, el punt just de jazz, i travar magistralment els ritmes juganers d'aquesta obra altament descriptiva i evocadora. L'execució de l'orquestra va ser àgil, vigorosa i plena de matisos, coronada pel gran treball del metall i la percussió. El concert es va cloure amb els Chichester Psalms de Leonard Bcrnstein, una joia simfonicocoral captivadora i emo- tiva, un clam per la pau i la concòrdia. Una macrocoral formada pel Cor del Gran Teatre del Liceu en ple i pel Cor de Cambra del PMC van pro· veir un gruix vocal descomunal, un so retrunyidor de veus poderoses que van fer més intensa i vibrant l'obra. Bernstein vol aquest gruix en certs passatges però també demana dolçor i contenció, uns pianíssims càlids i màgics que es van trobar a faltar enmig d'u· na versió admirable. Encertat i ben coord inat el quartet dc solistes, pertanyent al cor. i precisa i segura la veu infantil de Meritxell A1·genté. L'orquestra, reduïda per a l'ocasió i a segon tem1e, va pl'Ovcir un bon acompanyamem, amb la destaca ble actuació de tots els seus solistes. 25 361 Thomas Quasthoff o el bon cantar absolut RECTAL 1ltOMAS QUASlltOFf, baríton. Justis Zeyen, piano. Die schlJne MOI/erin de Franz Schubert. UCEU. 17 DE JUNY DE 2009. per J . C. C. n la meva anterior crítica sobre el recital d'Anna Schwanewilms, situava la dialèctica entTe dues maneres d'entendre la interpretació dcllied; una mena de dèria personal que té l'origen en una llunyana conversa amb Victòria dels Àngels, saviesa inqües tionable també en aquest tema. Quan a més es parla d'in- E terpretació de baríton, sempre hi ha el risc de caure en l'argument de l'ombra allargada del gran mestre Diettich Fisher-Dieskau; ombra molt present i, per tant, també moll unifotmitzadora de deixos de molts dels seus deixebles directes o referencials. Thomas Quasthoff trenca tota possibilitat d'insistència dia!èc(jca, perquè se situa per La Creació de Xavier Puig ORQUESTRA S.MFÒNICA DEL VAllÈS. Cor de Cambra Lieder Càmera. Sandra Rose!, Albert Casals, Xavier Mendoza, solistes vocals. Dir.: Xavier Puig. Haydn: La Creaci6. TEATRE AUDITORI DE GRANOLLERS. l4 DE JUNY DE 2009. per X. Ch. RMC 299 a temporada del Teatre Auditori de Granollers es va cloure amb un concert extraordinari que celebrava els I SO anys de Caixa Sabadell , una entitat que duu a terme una intensa labor de patrocini en el món de la mús ica, i que dóna suport, des del seu inici, a l'Orquestra Simfònica del Vallès, la formació protagonista de la vetllada. El concert també reme- L morava el dos-cents aniversari de la mort de F. J. Haydn, i l'obra escollida va ser el seu oratori més cèlebre: La Creació. I efectivament, el jove director cerverí Xavier Puig va ser l'artifex d'una versió, en Línies generals, admirable perquè va saber catalitzar totes les forces reunides i en va treure el millor rendiment possible gràcies a una direc- Conjugar música i imatge GRUP INSTRUMENTAL BARCELONA 216. Dir.: Diego Masson. La Nova Babilònia de Dmitri Xostakóvitx (peJ.Iícula muda de Grigori Kozinstev i Leonid Trauberg). L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 30 DE JUNY DE 2009. per Lluís Trullén ra l'any I922 quan Otigeli Kozinstev i Leonid Traubcrg funden a l'actual Sant Petcrsburg la fàbrica de I 'ac tor excèntric d' indubtable inOuència futurista i dadaista. Fruit d 'aques ta unió e n resultarà el film La Nova Babilònia, que explica la tràgica histò ria d'una noia que treballa als luxosos magatzems parisencs La Nova E 26 362 Babilònia i que es converteix en instigadora de la Comuna de París del 1871 després de la derrota de l'exèrcit francès a mans del prussià. I per un altre costat, la seva banda sonora; la música orquestral de Xostakóvüx que esdevingué la primera gran aportació en aquest gènere del compositor rus i que en el decurs dels anys donà desenes de col·la- damunt del bé i del mal; d'escoles, dc referents, de submissions estilístiques, d'emmirallaments i de ròssecs de cap mena. Sentir-lo cantar a ell és consciència de viure la Veritat; és tenir la sensació que allò és realment l'absolut, quelcom que no pot ser objecte d'objecció, valgui la redundància. La pe rfecció tècnica no condiciona l'expressivitat més viva i identificada; la lïdelitat gramatical no pertorba l'emoció més sentida a flor de pell i l'exactitud no engavanya s inó que allibera. I d 'aquesta faisó tot nueix de for- ma natural i equilibrada, sorgit d'un doll d 'aigües abundoses, pures i amb aquell sabor ideal que sadolla i no embafa; que condueix a un viatge per les esferes de la transcendència a través d 'un camí planer, que no ens cansaríem mai de trescat~ on tot ho embolcalla un oratge pene trant dosificat idealment. Ah! Se m'oblidava: va cantar el cicle Die schóne Mullerin; fet gairebé secundari. Fins i tot si hagués cantat una selecció de cançons del verano, més o menys hauríem arribat a les mateixes conclusions. ció molt aplicada i implicada. Amb un gest precís, clar i vigorós, amb una extrema atenció per tots els detalls de la música, i un control absolut sobre tots els músics que tenia al davant, Xavier Puig va fer una Creació equilibrada, lleugera i brillant, tant de discurs com de sonotitats. Va saber crear el clima adequat a cada episodi, va ajudar i va segujr constantment els solistes, va fer volar un cor que coneix perfectament, i va llimar algunes asprors dc l'Orquestra que el va seguir millor en la primera part que no en la segona. El baix Xavier Mendoza, amb un cant poderós, homogeni, senyodvol i de bon gust, va liderar el contingent vocal; bona prestació també del tenor Albert Casals, de veu timbrada i amb cos, tot i certa debilitat al registt·e greu, i de la soprano Sandra Roset, hàbil i còmoda en els aguts i les agilitats. Lieder Càmera es va anar entonant a mesura que avançava l'obra i va brodar les fugues, i els cors jubilatoris i triomfals. Tot i les lleus esllavissades d'afinació i algun desajust IÍtmic, totes les seccions de l'Orquestra van fer un treball òptim, especialment la fusta i el metall, que segueixen consolidant el bon nivell assolit. El nombrós públic aplegat al Teatre Auditori de Granollers va premiar amb una càlida ovació tots els intè rprets. boracions. La partitura conservada al Museu Central GI in ka de cultura musical, i de la qual Rozhdestvenski realitzà una suite, pertany a l'estil del Xostakóvitx adscrit a l'estètica del romanticisme revolucionari, amb constants refe rències a la mús ica d'Offenbac h i a La Marsellesa, i tota tractada amb un punt de vista teatral en què la percussió, el refinament líric de la fus ta, el caràc ter incis iu del metall o el deliciós lirisme de l'apartat pianístic configuren un quadre meravellós per acompanyar Ics imatges summament ava ntguardistes del film. El conjunt Barcelona 2 16, dirigit per un especialista en la música del segle xx com és el francès Diego Masson, va captar tota la ironia, el sarcasme, la força vehement d'una partitura en què es perceben efectes pròxims a la Simfonia núm. 4, i molt especialment en l'òpera Lady Macbeth al districte de Msensk i al moviment final del Concert per a piano i trompeta amb l'impulsiu ritme motòric tan caractetístic de Ja seva música. Va ser una inte rpretació brillant, expressiva i punyent que va atorgar l'efecte descriptiu i de força que exigien unes imatges suggestives i tota la plasticitat de la música llegada pel compositor rus. 'L'ARBORE Dl DIANA' AL LICEU Presència a l'escenari de artín i Soler l patrimoni de composició operística catalana, i per extensió de tot l'Estat espanyol, no és ni gaire extens ni tampoc gaire con--~ sistent des del punt de vista qualitatiu. Àmbits culturals com especialment l'italià, però també el francès, i no cal dir el germànic i fins i tot l'eslau ofereixen, en aques t sentit, una panoràmica molt més rica. Per això, quan hom es troba amb Ja presència d'algun dels escassos referents de què es disposa, la celebració per força ha de resultar molt destacada pel fet de la seva excepcionalitat. Aquest és el cas de les representacions de l'òpera L'arbore di Diana amb què el Gran Teatre del Liceu inaugura la temporada el pròxim dia 1 d 'octubre. 1 amb aquest títol pren també presència el seu autor, el valencià Vicent Martín i Soler, un dels escassos - tornem al principi- creadors del nostre àmbit cultural que ha aconseguit ocupar un lloc d'honor entre els compositors del gènere operístic. Per això hom celebra d'una manera especial el retrobament, i ho fem atorgant-li l'honor del Tema, basat en un doble treball rigorós: el primer, situar la figura i la trajectòria, tan vital ifins i tot noveHesca, del músic, i el segon, situan t l'obra que s'oferirà al Liceu. tal com s'acaba d 'anunciar. Volchíem remarcar com resulta d'interessant conèixer aquesta figu ra i am b ella l'entorn, o els diversos entorns en què es va moure. perquè, ben guiats per un exper t important, ens permet conèixer molt més que el personatge: ens permet endinsar-nos en la realitat d'una època molt peculiar de la història del continent europeu que el músic va trepitjar i viure intensament; i ens permet reviure des de dins un dels moments més suggestius de l'evolució del gènere. I alhora, és clar, ens mostra les característiques de la que probablement sigui l'òpera més im portant i més reconeguda del compositor. RMC 2 99 2_7_-----' 363 Vicent artín i Soler "lo Spagnuolo" operístic universal La figura del compositor Vicent Martin i Soler (Vincenzo Martini "lo Spagnuolo", València, 2.05.1754-SantPetersburg, 11.02.1806) ha deixat en la seva obra compositiva una reeixida moslra del seu estil - especialment a l'òpera i als ballets. Aquesta, gaudí sobretot en el domini operístic de gran ressò i reconeixement a l'Europa de final del segle XVIII. Tant l'òpera en les seves tipologies de seriosa i còmica com el ballet i la cantata escènica palesen el quefer i tarannà compositiu de Martín i Soler. La representació, popularitat i difusió de la seva obra així b o testimonien. RMC 299 per JORDI RIFÉ i SANTALÓ ill de Francisco Javier Martin, tenor de la capella de música de la catedral de València, i de Magdalena Soler, fou batejat a l'església valenciana de Sant Marri. A l'edat dc sis anys entrà a la catedral de València com a infant dc cor. El mcsh·e de capella de l'esmentada seu, Pasqua l Fuentes, li forní les primeres beceroles musicals. Sembla que per un lapse breu de temps va ser organista a F Alac~ml. L'etapa madrilenya I 1775 viatjà a Madtid, on rebé la protecció del príncep d'Astúries. S'interessà pe.r la música escènica que tenia un notable èxit en els teatres coliseus del Príncipe i de la Cruz. Antonio Rodríguez de Hita hi estrenà, un temps abans, tres sarsueles amb text de Ramón de la Cruz. El matei.x any 1775, Vicent Martín i Soler estrenà al teatre Real de la Granja de San fldefonso de la cort de Madrid l'òpera bufa 11 tutore burlato; més endavant, Pau Esteve la transformà en la sarsuela La madrileña o el tutor bur- E lado. L'etapa italiana I príncep l'ajudà amb una pensió que li permeté traslladar-. sc a Nàpols el I 777, on es perfeccionà en l'art musical. El ballet era un exponent social rellevant en la cort napolitana regentada per Ferran I, rei de Nàpols i Sicília, i Maria Carolina d'Àustria. En aquest sentit, ells li encarregaren la composició de E 28 364 Vicent Martín i Soler també va fer incursions en el terreny de les.òperes serioses a Nàpols. VICENT MART[N I SOLER sis ballets en el decurs del període de 1778 a 1781. Precisament, la primera obra musical feta per a la cort napolitana fou la música pel ballet Li novelli sposi persiani (1778), que confeccionà conjuntament amb el coreò· graf i ballarí Charles Lepicq com a entreacte de l'òpera Bellerofonte d'lgnazio Platania. Però Martín i Soler també féu incursions en el terreny de les òperes serioses a Nàpols. Al Teatro San Cario, hi representà, el1779, l'òpera lfigenia in Aulide, amb lli bret de Luigi SerHo, per a Ferran l. També en la tipologia d'òperes serioses compostes i es- DA RAPPRESENTARSI LA MARQUESA DE LLANO AJUDÀ MARTfN I SOLER EN LA SEVA PROJECCIÓ PROFESSIONAL A ÀUSTRIA PORTADA DEL LLIBRET DEL 'ARBORE Dl DIANA EN LA SEVA ESTRENA A BARCELONA EL 1791 trenades en altres ciutats italianes cal esmentar, entre d'altres, Andrómana -amb llibret de Salvi- (Torí, 1780), Astartea -amb llibret de Metastasio- (Lucca, 178 1) i fn amor ci vuol destrezza -amb llibret de Lanfranchi Rossi- (Venècia, 17 82) . Aquest darrer any de 1782 i en els successius tornà a reprendre la seva tasca compositiva en el gènere còmic, amb òperes com L'amor gelosa a Nàpols i el1785 i amb llibret de Goldoni La vedava spiritosa a Parma. Tot i estant a Nàpols, Martín i Soler estigué vinculat a la cort de Madrid, ja que hi realitzava visites i molt probablement aquest fou el motiu que sc li atorgués el títol de mestre de capella del príncep d'Astúries. L'etapa austríaca E I pes dels diplomàtics tenia un paper important en els viatges de músics i artistes de l'època. En efecte, la protecció de la marquesa de Llano, Isabel Parreno. muller de l'ambaixador d'Espanya a Viena. impulsà Martín i Soler a establir-se a en aquesta ciutat l'any 1785. Tanmateix, el teatre Kon ig und Konigin nachst der Burg (Burgtheater) de Viena fou l'indret on estrenà una reeixida trilogia d'òperes còmiques amb llibret de Lorcnzo Da Pontc: 11 burbero di buon cuore ( 1786), Una cosa rara ossia bellezza ed onestà ( 1786) i L'arbore di Diana ( 1787). Da Ponte, abans de la coneixença amb Martín , comentà: "Paisiello ha via marxat a Itàlia i jo encara no coneixia Mozart. Em trobava en aquest dilema quan Vincenzo Martini IVicent Martín i Soler] arribà a Viena. [Ell] esta lla desitjant compondre una òpera per al teatre de Viena, i malgrat la infructuosa sort delmeu primer intent, va ser aconsellat pels seus amics que recorrés a mi per al text. Vaig prendre temps per considerar [la proposta]. ja que no el coneixia, i vaig demanar CO/lse/1 a l'emperador, el qual, encantat amb l'oportunitat, m'animà perquè l'aprofités." I també: "Aquest jove compositor. encara que espanyol de naixement, posseeix un gust exquisit per a la música italiana, però si bé és altament apreciat pels seus ballets, era poc conegut [a Viena"! com a cornpositor per a la veu." Així, el 4 de gener de 1786 hi representà ff burbero di buon cuore, tot obtenint un gran èxit, tant que el mateix Mozart ~e 299 oferí, anys més tard, ducs àries per ser incorporades a Ja d ita òpera. L'òpera també es representà a Madrid el 1792 i a Barcelona el 1794. El 17 de novembre de J 786 hj estrenà l'òpera Una cosa rara (ossia bellezza ed onestà). 11' 1 d'octubre dc 1787, també hi estrenà L'arbore di Diana, la qual fou la darrera d'aquesta etapa. L'èxit d'aquestes òperes cristal·litzà a Viena com una veritable competència per a les òperes dc Mozart. Fins i lot, en el darrer acte de Don Giovanni, Mozart hi incorporà un fragment de l'òpera Una cosa rara. Tota aquesta bona acollida de les òperes de Martín i Soler el projectaren al zenit de la fama i popularitat no únicament a Viena sinó també a Europa. En efecte, les nombroses representacions, adaptacions i publicacions ~e peces soltes i àries- ens aporten el testimonj de la rellevància que adquirí la música de Martín i Soler. El compositor va ser cridat a Sant Peters burg per la tsarina Caterina 11, recomanat per l'emperador d'Àustria. L'etapa russa 11788 la tsarina Caterina li la Gran de Rússia sol·licità, per a la celebració del vint-icinquè aniversari de la seva coronació, un compos itor. Vicent Martín i Soler li fou recomanat per l'emperador d'Àustria. Així, Martín i Soler s'establí a Sant Petersburg ocupant el càrrec de mestre de capella de la reina -fou nomenat, ja, a l'estrena de L'arbore dí Diana. D'aquesta manera, va formar part de l'elenc de mú- E 29 365 La darrera etapa de la seva vida va estar marcada per tasques al marge de la composició. sics iI· lustres que serviren a la cort russa, com Baldassare Galuppi, Tomaso Traetta, Giovanni Paisiello, Giuseppe Sarti i Domenico Cimarosa. No obstant que Cimarosa era el compositor oficial per a l'òpera italiana, l'estada de Martín i Soler a Sant Petersburg no fou del tot reeixida, ja que hagué de cen trar-se en la tasca de compondre òperes en rus. En aquest sentit, Martín i Soler conjuntament amb Pasziewicz es dedicà a la tasca de musicar el llibret Fédoul et ses enfants escrit per la reina i Gore bogatry Kosometovitch (El desafortunat heroi Kosometóvitx) (1789) que va ser una de les seves primeres òperes russes. També compongué tres ballets, en tornar a treballar amb el coreògraf Charles Le- sada en The Taming of the Shrew (La fiereta domada) de Shakespeare- i l'intermezzo Le nozze dè contadini spagnuoli. El 1796 tornà a Rússia. El 1798 va ser nomenat conseller privat del tsar Pau l , fiU de Caterina Il. Aquest mateix any compongué l'òpera buffa La festa del villaggio. J de 1799 a 1800 musicà diversos ballets, com Tancrède i Le rétour de Poliorcète. La darrera etapa -de 1800 a 1804- estigué marcada per tasques burocràtiques - va ser inspector del teatre italià de la cort imperial russa- i pedagògiques, com a professor de cant. El traspàs de la tsarina i del seu fill el sumiren en la penúria econòmica. L'òbit de VicenfMartín i Soler s'esde- I®C 299 30 366 LA TSARINA CATERINA 11 LA GRAN CONTRACTÀ MARTfN I SOLER PER RECOMANACIÓ DE l'EMPERADOR D'ÀUSTRIA ESCENA DE L'ARBORE Dl DIANA QUE ES REPRESENTÀ Al PALAU DES LES ARTS DE VALÈNCIA El DESEMBRE DE 2008 picq. Lorenzo Da Ponte, després del decés de josep li , fou expulsat de Viena per l'emperador Leopold 11. per una carta impertinent que Da Ponte li havia dirigit. Després d'un breu periple per diverses ciutats, finalment s'establí a Londres. Aquí assolí el lloc dc poeta oficial del King's Theatre dc Haymarket. I va ser, en aquestes circumstàncies, que pogué dur a Londres el seu amic Martín i Soler, e l "bravo spagnuolo'', atès que el seu pred icament a Rússia havia minvat. En aq uesta etapa londinenca Martín compongué i representà el 1795 diverses òperes i música escènica de temàtica còm ica que, entre d'altres, trobem: L'isola del piacere, La scuola dei maritati -ba- vingué a Sant Peters burg el dimarts 11 de febrer de 1806. La projecció internacional de Martín i Soler el consolidà com un compositor rellevant del seu temps. La seva vàlua i reputació fou molt considerada a l'Europa del moment. El mateix L01·enzo Da Ponte en les seves Memorie ens explicita que Martín i Soler (Martini) componia: "melodies dolces, que La projecció internacional de Martín i Soler el consolidà com un compositor rellevant del seu temps amb una gran reputació arreu d'Europa. un sent pregonament en l'esperit, rïJ molt pocs saben imitar-les. " Fins i tot un crític anglès escrigué en el Times londinenc de 1797: "[Ics seves òperes palesen] una feliç unió de vivor i tendresa. " La facilitat a teixir melodies fà cils de retenir i interpretar, l'ús subtil del timbre orquestra l i un gran sentit del ritme dramàtic són els trets més significatius de l'obra musical de Vicent Martín i Soler. L'òpera 'L'arbore di Diana' MAQUETA D'UNA DE LES ESCENES DEL NOU MUNTATGE AL LICEU ' per J. R. i S. òpera bufa L'arbore di Diana va ser un encàtTec de la cort dc Viena a Vicent Martín i Soler, per celebrar el matrimoni de l'arxiduquessa Maria Teresa d'Àustria amb el príncep Anton Clemens de Saxònia. S'estrenà l'I d'octubre de 1787 al Burgtheater de Viena amb llibret de Lorenzo Da Ponte. Consta de dos actes amb 16 escenes. respectivament. Els personatges són: Diana (soprano), Amor (soprano). Endimione -pastor- (tenor), Silvio -caçador- (tenor), Doristo -pastor i custodi de l'arbre- (baix), Ics nimfes Britomarte (soprano), Clizia (mezzosoprano) i Cloe (mezzosoprano), cor de nimfes, de genis i de seguici d'Amor. El conjunt orquestral està constituït per flautes, oboès, clarinets, fagots, trompes, trompetes, timbales, violins, violes, violoncels, contrabaixos i instrument de teclat. Els diversos aspectes formals que configuren l'òpera són, entre d'altres: la simfonia inicial, els recitatius (secco o accompagnalo), les àries, les cavatines, els duos, trios, quartets, quintet, septet, un rondó i els tutti del fmal de cada acte. La sinopsi argumental ens mostra uns personatges mitològics que desenvolupen un tema d'aparent simplicitat. Així, la casta deessa Diana posseeix un jardí on hi ha un arbre pomer que fructifica enormes pomes i que l'usa per detectar la castedat del seu seguici de nimfes. En efecte, Ics nimfes palesen la seva castedat en transitar-hi per sota, ja que tes pomes es mostren brillants i emeten sons suaus i dolços. Si, al contrari, no ho són, les pomes es mostren negres i Ics puneixen. Per contrarestar la severa regla de Diana, entra a l jardí Amor -o Cupido. Aquest instrueix el jardiner en l'a rt d'enamorar les nimfes i fa entrar al jardí el pastor Endimió. La deessa se sent enamorada d'Endimió i fa talar l'arbre acusador. Finalment, Amor transforma el jardí L LORENZO DA PONTE en palau de l'amor. Més enllà d'aquest argument eroticopastoral, en L'arbore di Diana, segons algun estudiós -tot basant-se en les informacions del mateix Da Ponte-. s'escola un rerefons polític en el contingut del llibret i de crítica a l'estament eclesiàstic del moment. Cal indicar que un decret de l'emperador josep 11 propugnava l'abolició de convents i monestirs. En aquest sentit, s'hi veuen els símbols de Diana i les nimfes com a monges i l'Amor com a l'emperador. De fet. era una tamisada crítica a l'actitud rígida en certs temes de moral que l'Església tenia i que, òbviament, venia contrastada per l'impuls dc I'Aufkliirung en aquelllïnal del segle XVI U que es concretà a Àustria en el josefinisme regalista de l'emperador josep Il . De l'òpera cal destacar, entre d'altres: la simfonia inicial, que introdueix l'obra amb motius de fraseig galant i amb fusions tímbriques pròpies del classicisme musical; el recitatiu "Perfidi!" i l'ària de Diana "Sento che Dea son io", amb complexa colora fura i agilitat i amb diversos salts intervàlics que l'apropen a una veritable ària di bravura. També cal esmentar l'elegant rondó ''Teco porta, o mia speranza" cantat per la mateixa Diana. L'arbore di Diana assolí un notable èxit en la carrera compositiva de Martín i Soler, ja que a més del que obtingué a l'estrena, fou la més representada, 65 vegades, aJ Burgtheater de Viena. molt per sobre de les òperes de Mozart -Nozze di Fígaro, Don Giovanni i Gosi fan tutte- en el període 1787 a 1791 i, posteriorment. fou traduïda a l'alemany amb e l títol de Der Baum der Diana. A la cort russa. s'hi va donar a conèixer l'any 1790, essent Elizaveta Sandunova una de les seves cantants, deixebla de can t d e Martín i Soler. A Madrid s'estrenà el 4 dc novembre de 1789 al Teatro de Los Caños del Pera I. I el J791 a Barcelona. Hom hi observa -tant en el llibret com en la música- notables analogies amb la Zauberflote de Mozart i Schikaneder. ~e 299 A L'arbore di Diana hom hi observa notables analogies amb Die Zauberjlote de Mozart i Schikaneder. 31 367 30 violines JO vio/as 1Oviolonchelos 6 contrabajos 4 timbales 4 trompas 3trombones 2oboes 2Jagots 2 clarinetes una tuba un director .3, ,--3--, .-3-, .-3-, ...~~¡t;"~}., .~ 3iè o.e¡. ... .-3 ..., ~3~ - jJ ,.---3 --, .-3-. .-3-. I 48 ........ --~ r-3 -, ,-3 -- .-3-. - -- -= las combinaciones de Ja/en/o consiguen resultados únicos MPG Leading new thinking Para MPG ser líder es mucho mas que ser la agencia de medios número uno del país, es poner todo nuestro talento al servicio de los nuevos retos del mundo de la comunicación. Miembros del Consejo de Meceoazgo del Palau de la Música Catalana Moià torn a a fer història en el wagnerisme català. Cent anys després de l'imm ortal Fran cesc Viñas, aquest poble del Bages r eapareix a l'escena operística intern acional am b un nom que trenca tots els motlles teatrals: Cru·lus Padrissa. Un dels nou components fundadors de La Fura dels Baus ha signat la direcció escènica de la tetralogia completa de l'Anell dels Nibelungs, ni més ni menys l'obra m agna de Richard Wagner, que s'ha pogut veure en dos cicles sencers durant el juny passat del Festival del Mediterrani del Palau de les Arts de València que dirigeix musicalment Zubin Meh ta. Tot un repte, tota una fita, que torna a situar la genialitat catalana al centre del wagn erisme mundial. Carlus RM C 299 La fura de Wagner per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA - Parlar amb Carlus Padrissa vol dir parlar del Uenguatge "furer", d' un nou concepte de l'art escènic que va partir del teatre de carrer per arribar als es· país in dustrials i a les noves tecnolo· gies amb espectacles com Suz o Suz (1985) o F@ust 3. O. Però en aq uest cas voldria parlar del Cari us Padrissa no tant des de Ja seva vessant més coneguda com a component de La Fura dels Baus, sinó de Ja seva vessant de músic des dels primers muntatges del grup. - )o em defineixo com ambidextre {i agafa dos bolígrafs i es posa a escriure el mateix amb les dues mans, totes dues alhora! .. .], com que parlava molt a classe, sempre ho feia amb les dues mans i amb quatre bolígrafs, dos a cada mà i encara ho copiava més de pressa. )o vaig néixer a Balsa reny perquè era el poble on les doncs que vivien per la comarca anaven a tenir els fills. Al principi vivíem a una casa que estava a Horta d 'Avinyó i després vam anar a viure a una casa de pagès que es deia Cal Monsec i que estava a prop de Moià, on finalment es van comprar una casa. Als sis anys, la meva mare em va buscar feina: em va fer escolà. Podia estalviar 600 pessetes, a 50 pessetes cada mes que em donaven per tocar unes campanetes al moment de la benedicció del pa i del vi. Allà vaig aprendre la mística de l'escena. Eren unes campanes que feien un acord i segons la missa les tocava amb una intensitat o una altra. A Ics set del matí es feia el primer ofici. lmagina't! Encara era fosc i negre en aquella hora quan el meu parc m'acompanyava a l'església. Entre mis· sa i missa quedava mitja hora que l'havia de passar tot sol a la sagristia. 33 369 34 370 on feia un fred que pelava. Hi havia un Sa11t Crist que semblava que es movia. Era fet d'un imaginer molt bo. que és conegut, i era moll realista; a mi em feia molta por. Era molt petit per quedarme tot sol en aquella sagristia! Quan venia el campaner, se li sentien les passes que ressonaven. Els enterraments eren dues pessetes i mitja. Un capellà que hi havia treballat anys enrere em va ensenyar a demanar algunes monedes per als casaments i els batejos, dient a la sortida: "algo per a l'escolà!". Una vegada em van an·ibar a donar 250 pessetes en un sol casament, que per a mi era una fortuna! Però això només em va passar una vegada. -En quin moment es desperta el cuc de l'espectacle? -En aqueUs anys, ja m'agradava. Llavors, quan encara era petit, imitava el capellà i feia misses per als meus amics. Una vegada la meva marc em va voler comprar una casulla i es van pensar que volia entrar al seminari. També vaig començar a toca r la llauta i tocava als balls típics del poble. jo sempre he fet moltes coses alhora. Era soci d'un programa de televisió i cm van donar el carnet i tot i hi enviava postals amb unes preguntes i feia Ics postals més allargades perquè les agafessin més fàcilment. jo volia un come-discos, però no hi havia manera. A més. feia historietes i les enviava per publicar. Als dotze anys ja em van accepta r alguns dibuixos. També vaig guanyar un concurs dc redacció en el qual participaven 3.000 nens. El premi era un viatge a Lourdes. Va ser el meu primer viatge a França. amb els meus pares. Allò em va impressionar molt. El que donava el premi em va fer anar amb els Amics del Rosari de Vic, i tot el camí van estar resant el rosari. Vaig comprar un disc del Raimon i recordo que tothom exclamava: "quina música més forta!''. Allí també vaig comprar un instrument amb teclat, però que el sones bufant: una melòdica. El vaig haver de passar de contraban, amagat a la meva jaqueta. Llavors ja podia fer acords i melodies més elaborades. Vaig aprendre una mica de solfa mirant les particel·les dels instruments de cobla, tocant a les sardanes. Vaig arribar a compondre una sardana per a dotze instruments. I me la van estrenar! Era una mica embol icada perquè jo creia que feia la melodia en Do però es veu que la pensava en Fa. Sonava una mica estranya, però va funcionar. almenys van acabar tots alhora. La Cobla del Vallès la va arribar a tocar! Llavors, quan ja vaig ser més gran. vaig començar a tocar la guitan·a en un grup, que no era tan com- Aill [a Lourdes] també vaig comprar un inslrument amb teclat, però que el sones bufant: una melòdica. El vaig haver de passa!' de contraban, amagal a la meva jaqueta. Llavors ja poclia fer acords i melodies més elaborades. plicat de tocar. També em vaig comprar una tenora, però tenia molts defectes i després de fer algunes classes ja ho vaig deixar cóner perquè va coincidir amb la creació de La Fura. Amb els diners de la gi ra em vaig comprar un saxo, que no sonava tan fort com la tenora , però el podia afinar més i no era tan cansat tocar-lo. M'agradaven molt els grups de rock simfònic d'aquella època, com Pink Floyd, i sempre tenien un saxo. A Gi01·gio Battistelli, el compositor italià a qui li vaig encarregar una obra, li vaig enviar un vídeo per demanar-li que hi inclogués una tenora, però no ho va voler fer. -Ets el més músic de La Fura dels Baus? - No, el Miquel Badosa, que li diem "Miki Espuma'', en sap molt més. Tots dos fèiem la música els primers anys. Però ell sabia tocar millor; jo e1·a més conceptual, hi posava soroll i efectes estranys. Fins que vam arribar a deixar de protagonitzar nosaltres mateixos els espectacles que muntàvem i a dedicarnos a la direcció. El canvi important va ser quan ens van encarregar aquell espectacle multitudinaJi Mediterrani, mar olímpic per a la cerimònia inaugural dels jocs Olímpics. que vaig dirigir amb l'À! ex Ollé. Teníem 2.500 persones per moure en aquell gran espai de l'Estadi Olímpic, amb la música de Ryuichi Sakamoto. Ens ho vam passar molt bé i, evidentment. ho va veure tot el món. al voltant dc 3.000 milions de persones. Per això havia de ser un espectacle que fos comprensible per a tothom i que suportés amb total naturalitat les exigències d'una retransmissió massiva i en directe. Així va aparèixer el que anomenem "macroespectacle", que ens ha servit en molts aspectes per concebre les dimensions que també demana una posada en escena operística. De la imatge de l' Hèrcules que vam crear per als Jocs va sorgir la idea de fer L'Atlàntida. que va dirigir Josep Pons amb l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya i que es va estrenar a Granada , a la plaça dc Las Pasiegas, el 1996. I Josep Pons ens va presentar Jaume Plensa, amb el qual hem fet diverses col·laboracions des de llavors. Aquí va arrencar la nostra incursió al món de l'òpera. - La vostra producció de La condemnació de Faust al Festival de Salzburg va ser el punt de partida de la vostra projecció internacional en aquest camp concret de l'òpera. -Exacte. Bé, de fet el 1997, un any després de L'Atlàntida, vam fer El martiri de sant Sebastià de Claude Debussy i Gabrielle D'Annunzio, que es va estrenar al maig d'aquell any al Teatro deli' Opera de Roma i en el qual també van col·laborar Plensa, Franc Aleu i Manuel Huerga. El vestuari estava inspirat en els quadres de Lliçó d'atwtomia dc Rembrandt. De fet vam començar amb tres cantates escèniques: L'Atlàn- tida, El martiri de sant Sebastià i La condemnació. En aquests tres casos vam aplicar la virtualitat del vídeo, que ens permetia representar l'acció en diferents escenaris sense gaires inconvenients tècnics. - Fins que et vas trobar amb aquests projectes no bavies pensat a ficar-te al món de l'òpera? -No. De fet, jo havia anat a classes dc cant el 1986, amb la mateixa professo ra del Liceu amb qui anava el fi ll de l'Aragall. Com que llavors ja treballava amb La Fura , hi arribava molt ad01mit i se'm notava a la veu. Deia que ho feia molt bé. Tenia força, cantant! Tinc registre de tenor. El que aprenia en aquestes classes ho utilitzava per als espectacles de La Fura. - Què significava per a tu la música clàssica, especialment als principis de la teva carrera? - Vaig anar al Liceu a escoltar Tan nhiiuser, al cinquè pis. No va ig veure res, però vaig sentir l'obertura i vaig trobar que era preciosa. Vaig escoltar l'obertura i ja en vaig tenir prou. Vam haver de marxar perquè des d'allí dalt no podíem veure res. I ara la faré a La Scala! En aquests moments és l'única cosa que escolto. RETRAT iSiif)li;it(l Wagner és un compositor amb un sentit teatral enorme. La música ja et va portant l'escena, no et pots equivocar mai. I el seu sentit del drama és molt clar. - Després d'haver vist la tetralogia a València, tothom coincideix que la teva proposta segueix visualment nota per nota i paraula per paraula la partitura de Wagner. Com vas afrontar l'elaboració d'aquestes quinze hores de música i drama? - lo no vaig dubtar mai a fer-ho. L'Àlex Ollé va tenir por i després s'ha penedit. En canvi, jo vaig estar segur des del principi que ens en sortiríem. Wagner és un compositor amb un sentit tealJ·al enorme. La música ja et va portant l'escena, no et pots equivocar mai. I el seu sentit del drama és molt clar. De fet, l'Anell el pots llegir com un conte dc nens, com un culebrot o com un tractat de filosofia. Té molts plànols d'interpretació, per això permet jugar amb moltíssims elements i t'ofereix molts recursos a l'hora de representarlo. També vam voler recuperar algunes de les seves idees, com les grues mecàniques que hem utilitzat per als déus. que donen aquesta sensació d'ingravidcsa. de superioritat, d'elevació. Això era una idea d'ell mateix per aconseguir efectes més impactants a l'escena. A més, la gràcia està en el fet que es vegi com es mou tota la tramoia. per això els tècnjcs també f01men part de la posada en escena, no els dissimu lem. De fet, no hi hem utilitzat gaires elements -les pantalles, les grues i algun artefacte més-. però hem jugat constantment amb la mobilitat de tots. És una posada en escena dinàmica, que canvia constantment, que segueix la fluctuació de ~e 299 la música. Aquesta crec que és l'aportació que hi hem fet. Perquè, fins ara, Wagner s'entenia com una òpera estàtica, en canvi nosaltres hem fet tot el contrari. A més, hem volgut integrar una visió cinematogràfica que tampoc s'havia fet mai. Quan Wotan explica a Brünnhilde el que li va passar, tomem a explicar la història amb algunes de les imatges de l'Or per tornar a situar el públic en el que havia passat, com el clàssic flaslz-back que s'utilitza en cinema. També hem integrat els cantants en la imatge en moviment, amb la intenció de provocar el mateix efecte. Teatre i cinema es troben amb la música de Wagner amb una naturalitat absoluta. -Fins a quin punt et va pesar la tradició que ha caracteritzat l'escenificació de Wagner, fan s i tot el trencament que va voler fer Patrice Chéreau? -Quan vam estar tn~ballant en el vestuari amb Chu Uroz, amb qui ja havíem col·laborat des delmar olímpic dels }ocs, em posaven pegues perquè les valquíries es veien massa grasses i era justament l'efecte que buscava. Calia posar en relleu la força. el pes de la seva veu. perquè són cantants úniques. Han de ser grosses. aquesta és la gràcia. És un homenatge a les grans cantants wagnerianes de la història. l per a segons qui, es veu antiquat. i en canvi jo ho veig actualíssim. És una referència a Ics antigues posades en escena però amb tècniques noves. Per això els vam fer vestits amb aplicacions de "tunejat'' dc cotxe. És molt complicat de fer i queda molt bé. L'associació de La Scala ha donat un premi al vestuari. -Vas seguir algun mètode per començar a treballar-hi? -Ens vam tancar al Nau mon -el va i- 35 -----' 371 i¿ii('Jitit(i RETRAT Carlus Padrissa podria ser pe1fectament l'encarnació d'un Siegfried postmodern que no té por de res, que s'enfronta a la serp drac - en aqu est cas la tetralogia de Wagner- i la m ata amb l'espasa del risc que no l'atura i de la seguretat d'una traj ectòria artística que ja té trenta anys. El circ, el teatre de carrer, el funambulism e, l'esperit joglar, la referència als happenings artístics dels anys seixanta o a les performances també del món plàstic aplicades a l'escena, l'estètica indu strial i l'ú s de les noves tecnologies són les fonts d'un 11enguatge, el conegut corn "llenguatge furer", que aconsegueix provocar l'impacte just perquè el públic vibri amb la mateixa freqüència que els intèrprets. La visió de Wolan cantant per sobre del fossat dels mús:ics o del cos de Siegfried portat sobr e les espatlles d'uns quants homes per la platea del Palau de les Arls m entre una càmera projecta en blanc i n egre sobre t ot l'escenari els movimen ts de Zubin Mehta mentre dirigeix la "Marxa fúnebre" són imatges que no es poden oblidar i que fan reviure l'experiència de l'òpera con un ritu sagrat, tal corn el mateix Wagner buscava. 36 372 xell q ue ha estat atracat dura nt un temps al port dc Ba rcelona i on s'han representat obres com Orfeu de Monteverdi- i vam escoltar tot l'Anell de dalt a baix. Vam convidar Zubin Mehta al barco per ensenyar-li Ics primeres idees que teníem i va quedar molt impressionat. Al principi li feien por algunes de les idees que li proposàvem, no ho veia clar, però a poc a poc va anar entrant en la nostra visió de l'obra. - De fet va ser ell qui us va escollir per fer aquesta producció de l'Anell després d' h aver-vos vist a Salzburg amb la Condemnació. -Sí, sempre ha donat molt de suport a les nostres idees. Ara ha estat també ell qui ha demanat a La Scala de Milà de fer aquest Tanhiiu sser amb nosaltres i tenim una idea de fer-lo en clau índia, partint de l'estètica del Rajaslhan, d'on ve Zubin Mehta, precisament. - D e fet, en tre els moltíssims elements visuals que utilitzeu per a la vos· tra escenografia en videocreació, feta per Franc Aleu, hi ha fins i tot paraules en sànscrit. Sembla que sigui un homenatge, justament, a aquests orí· gens indis de Zubin Mehta... -Bé, Wagner va deixar escrit que tenia la intenció de realitzar una òpera sobre la història de Siddartha, la vida de Buda, que fina lment no va arribar a rea litza r. Quan vam voler r eflectir el misteri dels déus, ens vam adonar que era l'únic llenguatge que el transmetia, que tenia aquella ancestralitat espiri· tual que només es troben als vedes. - També hi ha altres elements orientals com el teatre kabuki japonès, com la ide.a que heu tingut per representar el bosc de Siegfried amb figurants vestits amb unes peces al pit que soste· nien unes llargues tiges i que les movien com en una dansa. - Sí, hem volgut integrar molts elements cu lturals diversos. Volíem que tingués una dimensió molt universal, que tothom hi trobés ressonàncies de la seva pròpia cultura. És un espectacle en què hem arribat al límit del llenguatge furer. El Walhalla, per exemple, que l'hem fet amb una xarxa d' homes suspesos i agafats de peus i mans, és una al·lusió als castellers. Les piscines on canten les ond ines tam bé és un ele· ment molt p ropi nostre. Aq uesta escena la vam fer la primera vegad a a Moià, la vam presentar allí. Per això vam haver dc buscar cantants que poguessin capbussar-se i posar-se a cantar immediatament. En Mehta deia que era impossible. I jo li vaig insistir que no, que es podia fer. I així ha estat. Sem- blava que no podien entrar a temps perquè no sentirien la música d ins dc l'ai· gua. Però li vam ensenyar que sí que ho podien fer. - Justament. el més curiós és aquesta coincidència amb Francesc Viñas i els vostres orígens comuns amb Moià. Què deu tenir aquesta terra que atrau d'aq uesta manera el fenomen wagnerià? - De petits jugàvem al costat del jardí de la casa i també hi havíem entrat per canviar-nos quan tocàvem als balls del poble. Hi veia una foto del Viñas, vestit de Lohengrin, que em feia por. També té un tros de mur que semblava fet d'en Gaudí i que m'agradava molt. Jo llavors no sabia qui era en Gaudí i sempre m'hi aturava per mirar-mc· la i jugar per allà una estona. Ara m'han fet un reportatge i hem anat a filmar a llí, precisament. Els Baus és el nom del torrent que llinda amb el jardí de la casa, on sempre anàvem també per jugar els que després havíem de fer La Fura. Per això ens vam anomenar així. El Viñas també era dels Baus, i després va constmir la casa i va fer el carrer de Ricard Wagner. Per això vaig créixer molt fami liaritzat amb aquest nom, formava part del meu poble, és clar! PR E eR fT 1e A ISII(jl.,;l!t;l EL MES DE SETEMBRE, A L'ABAST L'English National Ballet homenatja els Ballets Russos al Liceu LES SYLPHIDES. A SOTA: SCHtHtRAZADE l 18dcma ig de l 909elsBallets Russos van oferir la seva primera actuació. Va ser a París, la primera de les seves seus, concretament al Théatre du Chatelet. La companyia creada per Serge Diaghilev, com és sabut, havia d'esdevenir la formació amb la trajectòtia més gloriosa del ballet romàntic, i el gran referent en la creació i interpretació de coreografies que, des de la seva versió originària, formen part del patrimoni del millor i sobretot més ben acceptat ballet universal. Aquesta efemèride serà reviscuda al Gran Teatre del Liceu per I'English Nationa l Ballet, en un programa que ret homenatge a aq uella formació i també a qui li va fornir algunes de les coreografies més estimades. El conjunt anglès va néixer l'any 1950 amb el nom de London Festival Ba llet, mentre que el nom defü1itiu es va establir el 1989. Els seus creadors van ser Alícia Markova i Anton Dolin, que havien estat figu res dels mateixos Ballets Russos. Des de la seva fundació ha mantingut fidelitat al ballet romàntic, haven t-sc consti tuït en la fo rmació britànica més representativa d'aquesta línia estètica. ~e 299 per J . COMELLAS balletístic. Es tracta de Les Sylphides (Frédéric Chopin), E La mort del cigne (Camille Saint-Saens), Le spectre de la rose (Cari-Maria von Weber) i Schéhérazade (Nikolai Rimski-Kórsakov). A part queda Faune, sobre el conegut poema musical L'àprès-midi d'un fau- Ara retorna al Gran Teatre del Liceu, on ja havia actuat la temporada 200304, i ho fa amb un programa de contingut inequívoc. Fent honor a la idea de l'esmentat homenatge als Ballets Russos, ofereixen un aplec de quatre de les més conegudes coreografi es de qui va ser membre destacat d'aquella fonnació, Mikhaïl Fokine i amb Marius Petipa, un dels coreògra fs més importants del ballet clàssic (o romàntic). Basades en suports musicals molt coneguts i de fet romàntics, tot connueix en autèntiques menges selectes per a gurmets aimants de l'afalac al paladar ne de Claude Debussy amb coreografia de David Dawson que actualment és coreògraf dc la companyia. Hom comptarà amb acompanyament orquestral en directe a cura de I'O rq uestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. ENGLISH NATIONAL BALLET. Director: Wayne Eagling. Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. Coreografies de Mikha'il Fokine i David Dawson. LICEU. DEL 3 AL 10 DE SETEMBRE DE 2009. 37 373 l .'.ll(jl(tif;i PRECRfTICA I EL MES DE SETEMBRE, A L'ABAST Nous aires ITiusicals de la mà de Rubén Gimeno i Pasión Vega :UOrquestra Simfònica del Vallès afronta amb il·lusió una nova etapa. Aires nous per a l'Orqu eslra i el seu públic; d'una banda, amb l'arribada del nou director titular de la formació, el valencià Rubén Gimeno (1972); de l'altra, per l'aposta per un repertori agosarat i original, tot buscant superar els seus propis límits i posanl-se nous reptes. per MERCEDES CONDE PONS ------------------- --------------- CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Alexandra Soumm, violf. Pasión Vega, veu. Dir.: Rubén Gimeno. Casablancas, Beethoven, Xostakóvitx, Falla. PALAU DE LA MÚSICA. l9 DE SmMBRE 13 D'OCTUBRE DE 2009 (19 h). ~e 299 38 374 I jove director Rubén Gimeno es va formar al Conservatori Superior de Música Joaquín Rodrigo de València, per prosseguir al Reial Conservatori de Brussel·les, on es va especial itzar en violí. Va iniciar els seus estudis de direcció d'orquestra amb )ames Rossa la Universitat de Maryland i els va continuar al Conse1vatori d'Estocolm amb Jorma Panula, Esa-Pekka Salonen, Leonard Slatkin. Alan Gilbert i Gustav Meier. Ha estat director titular de la Joven Orquesta Sinfónica de Galícia i també assistent de la Joven Orquesta Nacional de España. Actualment és director convidat de I'Orquesta Sinfónica de Tenerife. Al fossat operístic ja ha debutat al Teatro Campoamor d'Oviedo, dirigint Marina, La Gran Vía i Agua, azucarillos y aguardiente. És un d'aquests directors que sempre ha tingut clar quina era La seva vocació o. com a mínim, aixi ho declarà ell en la seva presentació com a titular de la Simfònica del Vallès als mitjans de com unicació: E "Sempre he sabut que faria això, ho vaig viure a casa meva. El meu pare és músic, donava lliçons. La meva fita era ser músic d'orquestra perquè el que he pogut experimentar tocant en grup és d'una emoció incomparable." És un jove amb les idees clares: "El valor musical és un 30%, la resta és de caire personal. M'agrada analitzar per què funciona el personatge del director, ALEXANDRA SOU MM la manera que té de presentar-se i de convèncer la resta. El que és important és el magnetisme i la capacitat de comunicació. El director dictatorial pertany a una altra època." Amb aquest afany de comunicar-se i coJ.Iaborar junt amb els membres de l'orquestra, l'aposta d'assumir la titularitat de la Simfònica del Vallès li suposa la "pos- sibilitat d'un projecte atractiu, de ment oberta" i opina de la fonnació que "és una orquestra acostumada a assumir riscos" i, sens dubte, els dos primers concerts que dirigirà ja com a titular de I'OSV, pretenen ser-ho. El primer presenta una obra de Benet Casablancas, lntrada sobre el nom de Dalí, obra prèvia del conegudíssim Concert per a violí i orquestra en Re major de Ludwig van Beethoven, que interpretarà com a solista la jove violinista Alexandra Soumm. Nascuda a Moscou l'any 1989. va començar a estudiar violí amb el seu pare. Més endavant va seguir els estudis al Conservatori de Viena i a la Universitat de Graz, amb Boris Kuschnir. Guanyadora del gran premi del Concurs del Conservatori dc Viena l'any 2002, va començar la seva activitat com a solista a la Vienna Konzerthaus. Des de llavors ha fet nombrosos concetts arreu d'Europa, amb el seu violí Francesca Stradivarius de l'any 1735. cedit per Machold Rare Violins. L'OSV afronta un gran repte interpretant la Simfonia PASIÓN VEGA núm. 9 de Dmitri Xostakóvi tx, que clourà aquest primer concert. Malgrat ser la més breu de totes les seves simfonies, el llenguatge de Xostakóvitx continua essent present i, amb aquest, les seves complexitats. Tot i no ser la primera vegada que l'Orquestra opta per fusionar estils, en aquesta ocasió la presència d'una figura mediàtica de La cop/a com és actualment Pasión Vega, té quelcom d 'exòtic i ctidaner alhora. La cantant d'orige n malagueny interpreta rà les pa rts de cant flam enc en la suite d'El amor brujo de Manuel de Falla amb què s'obrirà el concert -i que seguirà amb la "Danza española" de La vida breveper passar a oferir alguns dels temes del seu nou disc Gracias a la vida, en què repassa alguns dels temes més populars de la copia, junt amb temes propis. 11 a~'1s ~Avra~t ;tJe¡~es a e1tOG' Cata1v~'1a1 t'oferiM v~a Svl->Scrti'CtÓ gratv·.-ta a u~ tJ;arê o revista. Fes 1a teva so1·1ïcitvtA ~e a svL->scril'ció e~tra~t www.ge~cat.cat e~tre 1'1 ; el 10 tA e seteML->re. Llegir .ens fa ., 111ures L.. i ,~ll(jlf;1!(1 PR E eR rT 1e A I EL MES DE SETEMBRE, A L'ABAST Inici de curs de l'OBC nacional i juvenil TEMPORADA OBC. Dir.: Cristóbal Soler. R. Lamote de Grignon, Charles, Gasull, Gui· novart, Amargós, Britten. L'AUDITORI. 16 DE SETEMBRE DE 2009 (21 h). ' L ~e 299 Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC) inicia la temporada estable de concerts a L'Auditori amb bons propòsits, tot conjugant el seu compromís amb el repertOJ·i nacional i l'atenció a l'audiència més jove: els futurs i no tan llunyans melòmans. Fora de calendari. però. ja que aquest concert és fins i tot previ al tradicional començament de curs amb el Festival Mozart, i amb una única sessió. el concert el dirigirà el valencià Cristóbal Soler i comptarà amb la participació d'un cos dc dansa infantil que intervindrà en algunes de les obres del programa. Fins a cinc compositors catalans - sense comptar el que tol seguit surt esmentat en el títol de la primera peça- apareixen només en aquest únic programa que s'inicia amb !'"Allegro con garbo" de les Tres sonates del Pare Antoni Soler, núm. 84, orquestrades per Ricard Lamote de Grignon. Com a contrast segueix "Imatges de l'obscur··. un fragment de la més gran Elapsed Memories d'Agustí Charles, que I'OBC va estrenar fa poc més dc dos anys amb gran èxit d'acollida. El concert prosseguirà amb la interpretació dc la transcripció orquestral feta per Feliu Casull de la cançó popular mallorquina "So de pastera" i la "Dansa dels perdigons" del ballet Terra baixa compost per Albert Guinovart. La part cata lana es clourà amb Planetarium de Joan Albert Amargós, composta amb motiu dels Jocs Olímpics de Barcelona dc l'any 1992. Sens dubte, l'obra que clou el concert, la Guia d'orquestra per a joves de Benjamin Btitten és una de les petites joies que el compositor britànic va deixar al seu catàleg. Britten va escriure aquesta obra pensant en Ja pel·lícula Els instruments de l'orquestra, que va produir la BBC l'any 1946. Sobre un popular tema de Henry Purcell, Britten construeix un tema i variacions en què en primer lloc s'exposa el tema original amb gran solemnitat i, a continuació, va exposant en les diferents variacions els instruments de cada secció. No fa lten, evidenbuent, els tocs d'ironia combinats amb el solemne i majestuós ritme que imposa no només l'obra original de Purcell, s inó també l'es perit em inenlment anglès. Els ~déus' de Zacharias FESTIVAL MOZART. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Ca· talunya. Dir.: Christian Zacharias. Mo· zart, Haydn. L'AUDITORI. DEL 26 DE SETEMBRE Al 4 D'OCTUBRE DE 2009 (CAL CONSULTAR DATES I HORARIS). nguany. i en la que en principi és la darrera temporada de Christian Zacharias com a director del Festival Mozart, aquest ha vist minvada la seva repercussió tant en nombre de concerts com en l'estatus de festa d'inici dc curs, essent el concert extrao rdinari amb música catalana i la Guia d'orquestra per a joves de Britten el mereixedor d'aquest honor. Malgrat la disminució dels programes simfònics a dos -no coneixent-se encara l'ofe1ta de la temporada de cambra- , destaca en aquesta edició rapesta pel repertori operístic, un àmbit no E 40 376 gaire freqüentat per l'O BC, i menys en la seva temporada estable de concerts simfònics. El Festival s'inicia amb una versió concertant d'El rapte del serrall (Die Entführung aus dem Serail) dirigida per l'esmentat director indi d'origen alemany, Zacharias, i amb un repartiment íntegrament espanyol: Minerva Moliner (Konstanze), Laura Sabatel (B londe). Javier Temé (Belmonte), Jesús Alvarez (Pedri llo) i lvan García (Osmin) . El rapte del serrall és, en realitat, un singspiel-gènere de teatre musical en alemany que intercala text parlat entre els números musicals- en tTCS actes, que Wolfgang Amadeus Mozart va compondre per al Burgtheater de Viena l'any 1782. El tema de l'òpera era molt de gust de l'època de Mozart per la percepció exòtica de l'Orient, però malgrat això ja era un clàssic. Amb llibret de Gottlieb Stephanie (l'empresari que li va encarregar l'obra), està basat en un text previ de Christoph Friedrich Bretzner. que Johann André ja va posar en música un any abans que Mozart i que, més anteriorment, Boccaccio ja havia tractat en obres com el Filócolo. El segon, i darrer concert del Festival, estarà format per la famosa Kleine Nachtmusik (Petita serenata nocturna) KV 525 i el Concert per a piano i orquestra núm. 12, KV 4 14 de Mozart i, com a comiat de Zacharias després de tants anys de vinculació amb l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya, la Simfonia núm. 45 de joseph Haydn, coneguda amb el sobrenom d' "els Adéu s". Curiosament, qui se'n va de l'escenari, en el transcurs d'aquesta peça, no és el director, sinó els músics. Ironies de la vida. MUSICALIA UEO SENSE PARTITURA Gymnopédie ERIK SATIE Històries inconnexes, inacabades, tristes, un pes feixuc de sentiment nostàlgic. Sí, sí, d'acord, t'estimem. I tu insisteixes, a poc a poc, recomences, t'hi repenges, sembla que t'embarbusses, calles, fas una pausa, desgranes la blanca melangia boirosa del fin-de-s iècle, ens acompanya aquest ritme insistent, una mica monòton. No, no t'enfadis, que ens agrada aquest batec, que tu et fas les preguntes que a vegades ens fem, va, vine, sí, ja ho sé, no pots callar, no callis, doncs, delicada ment confident, no callis les teves històries inconnexes, inacabades, inacabables, sempre tristes, però amb un punt d 'humo1~ que les fa molt més tristes, aquests acords, aquesta veu que sembla que va a trencar-se, pro que dura, que sap parlar-nos a cau de cor, amic, ami, Erik Satie. ~e 299 per Narcís Comadira obre el poema, em sembla que no cal fer gaires explicacions, que s'entén per ell mateix. Està una mica construït com una de les gymnopédies de Satie, aquest monòleg interior mesclat a un diàleg exterior. I vol reflectir el to de la seva música en aquestes composicions. Potser només cal dir d 'on ve aquesta paraula estranya que Satie va fer servir per titular tres de les seves més conegudes composicions i que jo he pres com a títol del meu poema. Santiago Rusiñol, que S el va pintar -també ho va fer Ramon Casas- parla d'ell com d"'el nostre músic grec". Cal suposar que això pot venir de l'admirac ió del músic per l'obra classicista del pintor Puvis de Chavannes, però sobretot, del títol d'aquestes seves famoses composicions. Ell mateix, un dia, es va presentar com a Erik Satie, gymnopédiste. S'ha especulat sobre d'on va treure Satie aquest terme que, en tot cas, designa una dansa que ballaven, nus, o simplement sense armes, els joves soldats espartans. Sem- bla que Satie el va treure del Larousse llustré o bé del Dictionnaire de la Musique de Dominique Mondo, que llegia detingudament. Aquest diccionari dcfinia gynmopédie com a "dansa acom- panyada de cançó, a càrrec de noies espartanes nues, que es ballava en ocasions concretes." Tan és. El que és interessant d'anotar són les indicacions d'execució per cadascuna de les Trois Gymnopédies: lent et douloureux, lent et triste, i lent et graL•e. Narcís Comadira 41 377 MUSICALIA PAPER D'ASSAIG Pels volts del 1600 per JORDI CORNUDELLA POETA eu fer una dotzena d'anys, la "Revista Musical Catalana" va demanar a un seguit de persones que triessin tres cançons d'enh·e les seves preferides. Si m'ho tornessin a demanar avui, segur que modificaria la meva llista de llavors: no perquè aquelles tres cançons hagin deixat d'agradar-mc, s inó perquè n'hi ha moltes altres que també em tenen el cor roba t. Per exemple, una que he conegut després: la Passacaglia (o Passacafli) delia vi ta, també coneguda amb el títol Homo fugit ve/ut umbra ("L'home és fugisser com una ombra""). És un cas curiós, el d'aquesta cançó. El 1995 la va enregistrar Tragicomedia (el gru p del llaütista Stephen Stubbs) en un d isc titulat Vanitas vani/alum i s ubtitulat Roma 1650; en escoltar-la, doncs, ens situem a mitjan segle XVII (i, si llegim el text que acompanya el disc, ens situem exactament a la localitat de Chiavenna, al nord d'Itàlia, a la riba del llac de Como). El grup Freiburger Spielleyt, per la seva banda, la va incloure el 2003 al disc Tempus fugit, dedicat a la música dc Ics acaballes de l'edat mitjana i la transició cap al Renaixement (totes les peces datades van del segle XIV al XVI): els intèrprets, per tant, ens proposen de retrotraure'ns a un període anterior. ¿En què quedem? El fet és que es tracta d'una cançó anònima que es conserva gràcies a un recull de Canzonette mora/i e spirituali publicat a Milà el 1657 (del qual només n 'han sobreviscu t, sembla, dos exemplars). La portada, com e ra costum a l'època, dóna una relació precisa i explícita del contingut del volum: D "Cançonetes espirituals i morals que es canten a l'Oratori de Chiavenna, erigit sota la protecció de Sant Felip Neri. Arranjades per cantar-les a una, dues o tres veus, com més plagui, amb lletres de la guitarra [és a dir, amb indicació de l'acompanyament de guitana] sobre arts comunes Iés a dir, sobre melodies conegudes], i altres de noves do- nades a llum per a l'entreteniment espiritual de qualsevol persona. A Milà, per Cario Francesca Rolla. impressor a la vora [de la plaça] del Verzaro, amb llicència de la superioritat. 1657". La Passacaglia delia vila deu pertànyer, és clar, al grup de les cançons fetes sobre melodies preexistents, que la gent ja se sabia de memòria: l'arranjador -potser el mateix impressor Rolla- es devia limitar a substituir la lletra tradicional per una de nova, més edificant. És una operació molt semblant a aquella a què tan profusament van dedicar-se molts poetes espanyols del XVI i del xvu, que escrivien versions "a lo divino" de po- emes seculars. Però la lletra dc la Passacaglia delia vita no té res de poema "a lo divino". Són quinze quartetes de pentasíl-labs que ens recorden la inevitabilitat de la mort, amb molta gravetat -i en algun moment amb un to fins i tot sarcàsticperò sense ni una ombra de dochina religiosa. Cada quarteta acaba amb el refTany Bisogna morire ("Ens hem de morir") -menys quatre que ho inverteixen (la rima mana!) en Mori re bisogna-; en el conjunt monotemàtic i obsessiu de la cançó. l'efecte d'aquest lema repetit amb tanta insistència és demolidor. Hi ha un detall especialment signifi- catiu a la tercera estrofa. que diu: Non val medicina. I non giova fa chi11a, I non si può guarire: I bisogna 1110rire ("No hi val medicina, I no serveix la quina, I no ens podem guarir: I ens hem de morir"). El detall significatiu és la quina: aquesta planta medicinal, originària dels Andes. no es va usar a Europa fins que els jestiites la van portar a Roma el I 63 I. Per tant, la lletra de la cançó ha de ser posterior a aquesta data. ¿ f la música? Una passacaglia -el nom ja ho diu: pasacalle- és en o rigen una dansa popular de can·er~ que es va escampar des d'Espanya per tot Europa i que va fer molta fortuna en la música instrumental i vocal del XVII i del XVIII. Per poc que ens bàgim avesat a sentir-ne i a rcconeixe'n les característiques, la Passacaglia delia vila ens sobta. perquè a desgrat del títol i del caràcter obstinat de la peça, dc seguida ens adonem que formalment no és una passacaglia. Al llibre t de l disc que conté el seu enregistrament dc la cançó amb el tenor Marco Bcasley (un disc del 2002, en què les altres catorze peces són del compositor romà Stefano Landi. del primer terç del XVII), Christina Pluhar adverteix que la línia del baix és exactament la mateixa que transcriu Athanasius Kircher (en alg una de les edicions de la seva Ars magnetica: 163 I, 1641, 1654) com a exemple dc tarantella. 1, en efecte, sentint la cançó ens immergim en un món sonor que no pot ser sinó el del sud d' Itàlia. A més de l'impacte emotiu (i les ganes de cantar) que la Passacaglia delia vila em provoca, si avui la tria ria ent re Ics meves cançons predilectes és també pel cúmul de detalls que en fan interessant la història. Perquè en la barreja d'clements nous i vells, cultes i populars i de procedències geogràfiques diverses, i encara més en la densitat expressiva que en resulta, hi sento condensats els simptomes del que naixia a Europa pels volts del 1600: això que solem dir-ne el Barroc. C n M ..rx:; 299 ____, 43 379 MUSICA LlA • Llum novaEls cants de la senyera COBLA SANT JORDI-CIUTAT DE BARCElONA. ORFEÓ CATAlÀ. Dir.: Josep Vila i Casaflas.COLUMNA MÚSICA. l maridatge cor i cobla és quelcom més que una imatge reminiscent d'una època, en què aquestes especificitats musica ls esdevenien imatges representatives d'uns contextos de gran efervescència de la cultura catalana més genuïna. És. també, una menja musical molt rica. molt substanciosa i per descomptat d'un E enorme atractiu. Tot això, és clar, quan es tracta d'una bona tria de composicions i d'un nivell in terpretatiu conseqüent. Aquest és el cas d'aquest enregistrament que conté una selecció molt completa d'obres inserides en el que es podria anomenar "Escola de l'Orfeó Catalàn, en diferents formats -cor i cobla, cobla so- Victqria de los Angeles. Lucero mío ~e 299 VICTÒRIA DELS ÀNGELS. Recull de cançons de bressol de diferents autors i països. COLUMNA MÚSICA. ucero mfo és un CD de característiques a part per diverses raons: la primera perquè és un producte podríem dir "fet a mà". amb una funcionalitat molt L explícita: oferir un recu ll de cançons de bressol estretament lligades a les vivències de Victòria dels Àngels amb el seu fill Alejandro, com és sabut afectat per la síndrome Postals del segle .xx ORQUESTRA DE CAMBRA TERRASSA 48. Quim Térmens, director concertino ARS HARMONICA. n seguit d'agrad. ables sorpreses és el que ens proporciona l'audició d'aquestes Postals del segle xx que l'Orquestra de Cambra Terrassa 48, una de les formacions del seu àmbit més destacades del nostre país, acaba d'enregistrar. La tria del U 44 )80 repertOti demosh·a l'encert de combinar quatre obres que comparteixen diverses circumstàncies comunes, com ara l'autoria de compositors contemporanis bastant desconeguts -IJevat, és clar, del "nostre'' Montsalvatge- i la seva "facilitat de digestió": el Di- ISCOS la, a cappella femení i a cappella masculí-, amb noms tan conspicus com Lluís i Lluís Maria Millet, Amadeu Vives i també Enric Morera, Antoni Pérez Moya i joan Manén. Això vol dir· aplegar així mateix títols dc notable envergadura qual itativa i de gran acceptació popular com són L'Empordà, La sardana de les monges i Les neus que es fonen de Morera; In Paradisum, La sardana d'abril i Tardoral de Lluís Maria Millet; El cavaller enamorat i Manresana de joan Manén; La Ba fanguera d'Amadeu Vives, i Pregà- ria a la Verge del Remei. Jovenívola i El cant de la senyera, de Lluís Millet. Són cinquanta minuts llargs de música excel·lent, de temes variats i de cultura musical catalana autèntica i selecta, servida magistralment per les interpretacions dc dos conjunts especialitzats en les respectives branques, de l'envergadura i el rigor de l'Orfeó Català -aquí en un repertori· ideal per coherència interna i per tradició- i per una Cobla Sant }ordi que confirma el seu lloc a part en el món del concertisme de cobla. J. C. C. de Down. La bella fotografia que els mostra a tots dos il·lustra explícitament la portada. La col·laboració de la Fundació Catalana Síndrome dc Down amb la Fundació Victòria dels Àngels confirma aquesta dimensió funciona l -el concepte no és ben exacte-, que acaba per traduir-se en un producte d'una atractiu formidable. Perquè el CD aplega tot l'encant i qualitat dels 25 temes extrets de diferents enregistraments previs, que comprenen un ventall que va de Montsalvatge a una cançó de Garcia Morante dedicada expressament a la cantant, i passa per molta varietat: cançons populars catalanes, cançons sefardites, franceses, espanyoles, txeques, basques, temes cu ltes d'autors corn Schubert, Pergolesi, Dvorak, Brahms, Del ibes, Palla, E. Halffter, etcètera. f definitivament allò que compta és l'imponderable excelsitud del cant de Victòria dels Àngels, que en definitiva és el gran atot d'aquest cau de plaer que és tot el CD. J.C.C. vertime1110 de Gareth Walters és una obra de ressonàncies entre cinematogràfiques i populars, mentre que els quatre moviments de la Petita serenaw, op. 12 de Lars-Erik Larsson recorden més aviat el món sonor de diverses èpoques a cavall del classicisme i el romanticisme musical. Segueix la peça potser més refl exiva i intimista del programa, el Concerto para orquestra da cordas del portuguès joly Braga Santes. que dóna pas a l'únic compositor català del disc, Xavier Montsalvatge. Amb les seves Tres postals il·luminades, el músic gironí no només aporta el seu habitual toc d'exotisme i urbanitat, sinó que, a més, inspira el títol del compacte: Postals del segle )(X. Finalment, i tal com destaca el llibret que acompanya l'edició, sorn davant del primer enregistrament en soli taLi de l'Orquestra de Cambra Terrassa 48, circumstància que si bé, d'una banda, ens ajuda a apreciar el bon nivell de la formació que dirigeix el concertino sabadellenc Quim Térmens, de l'altTa acusa la manca de més formacions de dimensions i qualitat similars al nostre país. Albert Torrens PA S S A TEMPS i,i,ii(jlf;iif;i MÚSÏffi. perEouAR o v . PATsl encreuada 41--+---, Música encreuada de juliol-agost 2009 (núm. 297-298) 11 Horitzontals. 1. Òpera de Wagner: h·es paraules que fins i tot completen l'I I vertical. 2. Compositor italià contemporani dc Mozart i covilatà d'aquest. Do guidonià. 3. Les set últimes paraules d'aquest és un oratori de Haydn. Limiten Mozart. Grup eivissenc de música tradicional. 4. Un zero davant del sol. Cosa de mal gust. cutreriu, com la mateixa paraula indica. 5. Música creada. Així comença I'Ennio Monicone. 6 . Mi major. Una batuta. Nascut (bé o mal). Un faristol desplegat. 7. Propi d'orquestra nombrosa. Limiten en Nicanor Zabaleta (arpista). 8. ArTigo Tomasi (pianista, acordionista, compositor i editor). 440 hertz del revés. Afini desordenadament. 9. Creador o executor de partitures. Obres musicoteatrals pròpies de grans escenaris (q ue s'esmunyen per l' I I vertical). 10. Doo, Ree... Ho diu el tro abans de manifesta r-se. 11. Ball escandalós immortalitzat per Offenbach. Emissions d'ones audibles o no per la nostra imperfecta oïda. Ve rticals. 1. La Tercera dc Mendelssohn. El vocalista dels grups de hip-hop. 2. Moviment lent del concert o la simfonia. Si li afegeixes al polir, tens dife rents ritmes. 3. Societat Lírica Independent. Actor poc parlador. Casa d'au, cap amunt. 4. Faulista grec (1-Jenze va musicar un parell de les seves faules). Escdus, cantes, balles, actues ... Do major. 5. L'Òpera de Nova York (que fins i to t va cap a la dreta de l' I I horitzontal). 6. Eduard Resina o Enric Riu (compositors ambdós). Sant despentinat. Corn avocà lic. 7. Palindromia musical, per exemple. Una timbala vista des de l'orgue. 8. Tartini. Torelli o Told rà. Violació de la fidelitat marita l o amical pròpia de l'argument d' una òpera (plural). 9. Ho comparteixen Ruera, Ruanda i un ruc. La major. Faristol desplegat. National and Pathetical Aphonic Orchestra. 10 . Peça per a piano pròpia dc Chopin. Infern d'Offenbach decapitat. 11. Vegeu l'I horitzontal. Solucions e n e l número s egüe nt. sidokus.com Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do. Re, Mi. Fa, Sol. La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada lila i en cada zona (una zona queda deHmitada per vores més gruixudes). Les notes que ja esRE LA DO FA SOL Sl Ml tan posades són pistes que ajuFA DO LA Sl Ml SOL RE den a completar aquesta particular composició musical. I enMl Sl SOL RE DO FA LA cara hi ha una altra pista: si s'interpreten les notes que hi ha SOL FA Sl Ml RE LA DO a les caselles ombrejades (en ordre: d'esquerra a dreta i de dalt Sl RE FA 00 LA Ml SOL a baix) sonen els primers compassos de la peça musical que LA Ml RE SOL FA DO Sl s'indica al peu del sidoku. 00 SOL ~li LA Sl RE FA Sl DO RE SOL Ml DO Sl DO Sl LA 299 SOL LA FA I®C FA RE FA SOL RE FA RE Solucions en el número següenl Sidoku de juliol-agost 2009 (núm. 297-298) "Là ci darem la mano" de Don Giovanni (W. A. Mozart) <"~'" .sidokus.rom> Els segadors (popular) 45 381 CONCERTS concerts BARCELONA (BARCELONB) 3 SETEMBRE 20 h Liceu 4 SETEMBRE 20 h Lice u 5 S ETEMBRE 17 h Liceu English ationat Ballet. Homenatge als ballets russos. Les Sylphides, La mort del cigne, Faun(e), Schérérazade. English ationat Ballet. Homenatge als ballets russos. Les Sylphides, La mort del cigne, Faun(e). Schérérazade. English National Ballet. Homenatge als ballets russos. Les Sylphides, La mort del cigne, Faun(e), Schérérazade. English National Ballet. Homenatge als ballets russos. Les Sylphides, La mort del 21.30 h Liceu I®C 299 cigne, Faun(e) . Schérérazade. English ationat Ballet. Homenatge als ballets russos. Les Sylphides, La mort del 6 SETEMBRE 17 h Liceu 8 SETEMBRE 20 h Liceu 9 SETEMBRE 20 h Liceu 10 SETEMBRE 20 h Liceu 16 SETEMBRE 21 h L'Auditori OBC. Cos de dansa infantil. Dir. : Cristóbal Soler. R. Lamote de Grignon, Charles. Casull , Guinovarl, Amargós, Britten. 19 SETEMBRE 19 h Palau OSV. Alexandra Soumm, violí. Dir.: Rubén Gimeno. Casablancas, Beethoven, Xostakóvitx. (Concerts Simfònics al Palau). 26 SETEMBRE cía, 19 h L'Auditori OBC. Minerva Moliner, Laura Sabatel, javier Tomé, Jesús Alvarez i Ivan Garsolistes vocals. Dir.: Christian Zacharias. El rapte del serrall (versió de concert) de Mozart. (Festival Mozart). 27 SETEMBRE llh L'Auditori OBC. El rapte del serrall (versió de concert) de Mozart. (Festival Mozart. Segona audició). cigne, Faun(e), Schérérazade. English 1 ationat Ballet. Homenatge als ballets russos. Les Sylphides, La mort del cigne, Faun(e), Schérérazade. English National Ballet. Homenatge als ballets russos. Les Sylphides, La mort del cigne, Faun (e), Schérérazade. English National Ballet. Homenatge als ballets russos. Les Sylphides, La mort del cigne, Faun(e), Schérérazade. CAPELLADES (ANOIA) 19 SETEMBRE 21 h Paper de Música Cristina Granero, llauta. Mariona Sarquella, piano. Montsalvatge, Mompou, PiazI zolla, Falla. L'ESCALA-EMPORIES (ALT EMPORDl) 5 S ETEMBRE 20 h Esg. Sant Martí Fabio Montomoli, guitarra. Albéniz, Granados, Barrios. 12 SETEMBRE 19 h Esg, Sant Martí Arpe Diem Quintet. Ropartz, Villa-Lobos, Saint-Saens, Toumer. 26 SETEMBRE 19 h Esg. Sant Martí Ensemble Vivaldi. Vivaldi. 25 Ofo de descompte Els subscriptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 25% de descompte en la compra de dues entrades per concert, a les taquilles del Palau de la Música Catalana, per als cicles de la temporada 2009-10: Concerts Simfònics al Palau, a partir del dia 7 de setembre, i Música de Cambra al Petit Palau, a partir del dia 15 de setembre. 46 382 Cal presentar el darrer rebut de la subscripció. lliI • Cl DE CAIXA CATALUNYA dóna s uport a la programació de El Palau de la Música Catalana