Revista Musical Catalana. Núm. 301 Novembre 2009
Editorial: Clepses a les graderies i a les testes / PANORAMA En la mort d'Alícia de Larrocha. ''Alícia en el país de les meravelles. Jaume Comellas i Mercedes Conde Pons / Permanència del llegat de Victòria dels Àngels. Ana María Dávila / Pau Nadal. El pes del silenci. En la desaparició d'un amic i d'un programa. Marcel Cervelló / Mikrokosmos: Record estival. Pere Artís / Del seu affm.: Sr. Alícia de Larrocha. Jaume Comellas / Impromptu: De les xifres, els sentiments i les sensacions. Francesc Taverna-Bech / Apunt: Censurar Chapí a la seva terra. Tamino / Tangents: Acústiques i refrigeracions. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Huxley. Xavier Chavarria / Cobla: De factura nacional. Josep Pasqual / La nova temporada de tardor de l'Auditori de Girona. Josep Jofré / A propòsit de... Rubén Gimeno. Albert Torrens / Ho han dit, ho han escrit / Crítiques: Mercedes Conde Pons, Jaume Comellas, Josep Barcons, Lluís Trullén, Francesc Taverna-Bech i Xavier Chavarria / TEMA Revista Musical Catalana, 25 anys. Un tast de transcedència de 25 anys de continguts / Tria de continguts il·lustres d'autors il·lustres. Selecció de Jaume Comellas i Mercedes Conde Pons / MUSICALIA Harry Bicket. Un gentleman de l'òpera barroca. Mercedes Conde Pons / El mes de novembre, a l'abast. Mitsuko Uchida. Tokyo String Quartet. La Petite Bande. Spanish Brass Luur Metalls. Carles Guinovart. Hypermusic Prologue i Il trovatore. Mercedes Conde i Jaume Comellas / Lied sense partitura. Havent sentit beethoven... Miquel Desclot / Paper d'assaig. Beethoven en el record. Narcís Comadira / Música encreuada. 25 anys. Eduard V. Patsi / Discos / Concerts / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
R!VISTA MUSIC E~ la ~?rt d'Ahc1a de Larrocha ' Harry Bicket Opera catalana la devoció per l'òpera barroca 0 contem~orània al Liceu ferrovia/ -- AGROMAN CONSTRUÏM SOMN IS www.ferrovial.com • 4a ÈPOCA ANY XXVI 5 Clepse a les graderies i a les tesles PANORAMA 6 En la mort d'Alícia de Larrocba. ''Alicia" en e l país d e les meravelles per Jaume Com elias i M ercedes Con de Pons 8 Perm anència del llegat de Victòria dels Àngels per ,;Jna Marra Davila al Liceu 11 Pau Nadal. El p es d el s.Uenc1. En la d esapal'ició d'un am ic 1 d'un proh'Tama per Marcel Cervelló Mik.rol{osmos: Recor·d estival per Pere ,;/rlfs CoNSELL EDITORIAL: Montserrat Albet, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas. Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart. Teresa Lloret, Joan Matabosch, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CoNSELL DE DIREcaó: Jaume Comellas (director), Pere Artls (editor), Lluís Millet (director musical) i Montserrat Urpi (coordinació amb I'ESMUC). DISsENY OIIIGINAI.: Ferran Sendra. 14 Del seu affm.: Sra. AJicia d e Larrocba per Jaume Com e/las lmp1·om ptu: De les x.ifres, els sentiments i les sensacions per Francesc 1àvema-Bech 15 Apunt: Cens urdr Cb apí a la seva te rra per Tarnino Thngenls: Ací1sUques i refrige•·acions per Jordi Maluquer Ars SubUiior: Hux ley per Xavier Cl!avarria 16 18 19 Cobla: De factura naciona l per Josep Pasqual MAQUETACIÓ I SECIIETARIA DE RmAcaó: PERMANÈNCIA DEl llEGAT DE VICTÒRIA DELS ÀNGElS La nova te mpo•·ada d e tardo•· de l'Auditori d e Gil·ona per Josep Jofré A propòsit dc... Hubén Gimeno per A lbert 'Tbrrens 20 Ho han dil, h o h an escrit .................................................................................................................................................................................. . CoL•LABOREN EN AQUEST NÚMERO: Pere Artls, Josep Barcons Palau, Marcel Cervelló, Xavier Chavarria, Narcls Comadlra. Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Ana Maria Davila, Miquel Desclot, Albert Ferrer i Flamarich. Josep Jofré, Jordi Maluquer. Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Tamino, Francesc TavemaBech, Albert Terrens i Lluís Trullén. NÚM. 301 EDITORIAL En, In ~oor1 llarry 13ickcl Òperd cow••••• dj~~ hcta de 10 la deroció per roo•Wtni,XJI'ilnln Larrocha l'òpcmt)llri'OC<• Teresa Martínez. CooRoiNAaó RmAcaó: Mercedes Conde Pons. PuBUCITAT: Gestac. Indústria, 13. pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 A/e: molist@gestac.org PREIMPRESSIÓ: Ormograf, S.A. IMPRESSIÓ: Agpograf, S.A. DISTRIBUCIÓ: SADE DIPÒSIT LEGAL: 8-34.432/83 ISSN: 1887-2980 ari ~ ~·· 21 TEMA Cl'iUqucs per Jaume Com e/las, Llu{$ Trullén, 1\llercedes Conde Pons, li'rancesc 'lèl vema-Bech, Xavier Chavarria i Josep Barco ns "Revista Musical Catalana ", 25 anys. n tast de transcendència de 25 anys de continguts Tria d e continguts il.Justres d'autors iJ.Justres selecció de Jaume Comellas i i' Iercedes Conde Pons MUSI CALIA ~(). Harry Bicket. n gentlema n d e l'òpera ban ·oca ._r per J\fercedes Conde Pons ........................................................................................................ ----------------------· ---------------- . ........................................ 35 EJ mes d e n ovembre, a l'abast Mitsuko chlda. Tokyo String Quartet. La PeULe Bande. Spanisb Brass Luur Metalls. Carles Guinovart. Hypermusic Prologue i I/ trov atorc per Mercedes Conde Pons i Jaume Corne/las Lied sense partitura. Havent senlil Beelboven ... per Miquel Desclot 41 Pape •· d'a ssaig. Beethoven en el record per Narcls Comadira ............................................................................................... ................................................................................................ A O. Música encreuada. 25 anys Lf+"'"' per Eduard V. Palsi 44 Discos 46 Concert ......................................................................................................................._................................................................. Revista de I'ESMUC. pàgines centrals 3 ---435 Concerts Simfònics XIV Temporada 2009 . 2010 rAtAU MOS ICA CATALANA al Palau I&Kll~· 1'9#1 ORQUESTRA SIMFÒNICA DEL VALLÈS RUBÈN GIMENO, director titular JORDI GODALL, artista resident Un nou horitzó Alexandra Soumm, violi Rubèn Gimeno, director B. Cnsoblllncos: lntrada sobre elnomdeOaW L. van S..lhoven: Concert per a violi I OlqueGtra en Re major, op. 61 O. Xoolakóvlbc Simfonia núm. 9, en Ml bemoll major, op. 70 2~.3d'Odl.Oede2009,19h Pasión Vega Paslón llega. veu 1\.eén Gimeno, dorector e M. de Fala: amar t>n.¡o; bolet (sui!el M. de Falfa: La vtcla bre\le: clanZa espal\ola (veraló de Chapefiet) Paolòn Vaga: Temos de "Grocias ala vlda"ialllesèJClts 3 Deoollca, 21 dO"""""'bn>de 2009, 19h Cartes d'amor Mireia Uco. violi JO<dl Godall, narrador MMuel Hamllndoz Silva, cfircclor 8 1lio!ab10. 21 demarçde2010, 19h El Vell "Nou Món" Mestres Catalans Joaquln Alqoelme, viola Pablo Gonzfllez, cfinlC10r Solvodor Brotons, dlreclor VesiMI Shimkus, piano JQuot.,-dtiConeU01-c.r..I5200'J) Oborturn Sorpresa F. A. Hoflmelstor: Conceft per o viola en Re major A. Dvorñk: Slmfonlo núm. 9, en Ml meRO<, op. 95, "Del Nou Món" H. Vllamonyà: Els gnO<Rs de la Maladeta E. Grleg: Concert P<lf a plano i orquostm, on Mi monor, op. 16 J . Gorretn: Les liles Medes A. lomoto de Grignon: Fanlnsi.' sobre tomes do Sonano Obert~ Sorpresa F. Mondolasohn: Concert per a violi I orqueS1ro en Mi menor, op. 64 F. Mondolssohn: Simfonia núm. 4, an La Major, op, 90, "llallano" e Dissabte, 30 de goner do 2010, 19 n 9 Oluabto, 29 de ,..;g de 2010, 19 I> 24 Variacions Diabòliques "Coartada" Beethoven 8n.n> Vlahel<, plano_ _ --dol0oran ....., _ _ 2COII .. Oarfo Marillo, clarinet Festival de Valsos i Danses Jaime Marfil, direc;tor David Gmonez Canoras, direc;tor s. Aakhmànlnov; Yalaàons sobra AW6n Gimeno, drectot on Mi bemoll m¡¡¡or, op,55, "Herllica" Ober1l.ra Sorpresa C. M. van Weber: Concert per a dlWinot ním.1, en Fa menor, op. 26 L. ven Beelhovon: Sinlonia rún. 4, ·~ 19de--de2009, 19h un tema de Paganini L van Beelhovon: Simforoa ním. 3. ~dol0cran"B-_,.20Det en Si bemoll major, op. so H. 8ef1loz: MaoaJ hongaresa O. Nlcolal: Las aleges comateS de ~ (obert\l'a) C. Saini·Sains: Oonsa macabm. op. 40 L. Andetson: Sleigll Aide L. AndeBon:: Sang ol !ho Bolls Johann Strnuss fi: El baró gitano 10 Oluallte, 12 dO juny de 2010. 19 h 1 Oisoabte, 13defoènirde20t0,19 h (obertura) Josel Streuss: La prova de foc {polca frMCClSa) Johann Streuss: Czardas, música del ballet de l'Opera (El cavaller Pazman) J . Lanner: Tnrontol Galopp, op. 125 J ohonn Strnuss: Les mO I una nits (vals) Trombogeria Chr1S1ian UndboriJ, trombó I direclor Obertura SO!p<esa c. Undberg: Hellkon Wllsp J . Sibelius: Simfonia núm. 5, en Mi bemoll major, op. 82 lnlormació I venda; 902 444 882 Preus de los ontrados: o portlr de 12 € Ne: 18quiles0paloomuslca org por n lomol: www.palaumuslca.org ~ d'onllodos West Side Story Rodo lgnoc:lo, soprano Jorge do León, 1enor Ramón Alba~a I El Tootre del Sol, ~:II,RDmldor Rubén Glmono, director L Bem111oln: West Side StO<y. selecci6 EDITORIAL na de les característiques que ha marcat l'inici del curs musical és la percepció, fonamentada en dades objectives, que s'està produint un perceptible descens en l'assistència a les manifestacions de música culta. L'evolució negativa del nombre d'abonats de tots els cicles i temporades més iinportants i la imatge cada dia més sovintejada de localitats buides arreu mostra una panoràmica que esdevé urgent d'atendre. En un context de crisi econòmica generalitzada, resulta fàcil atribuir la majoria dels neulers del que ens ocupa a aquesta realitat per altra part indiscutible. I no solament resultaria fàcil, sinó també enganyós. Perquè cal no oblidar que al marge d'aquest context, hi ha un procés, o una altra dinàmica negativa, que afecta l'activitat musical culta: el d'envelliment de la massa d'afeccionats i assistents a concerts i representacions operístiques, o sigui el de la progressiva insensibilitat dels sectors més joves de la nostra societat envers aquesta manifestació musical; d'aquesta manera, clepses a les testes masculines i clepses a les graderies es donen la mà d' una manera simptomàtica. L'anàlisi de les causes de tot plegat ens podrien portar molt lluny~ i en la seva cerca no podríem negligir una altra realitat : el progressiu debilitament d 'atenció que presten a la música clàssica els mi~ans de comunicació generalistes, ja siguin escrits o audiovisuals, tot configurant un greuge comparatiu amb l'altra, gairebé escandalós. Tot això en el si d'unes proclivitats dominants culturalment banalitzadores que hem denunciat aquí mateix més d'una vegada. Ens trobem, per tant, davant una realitat que exigeix una reflexió molt profunda; que no es pot resoldre des d'iniciatives individualitzades i molt menys superficials, i que per tant demana un esforç de posada en comú de la problemàtica amb esperit de col·laboració obert i generós per part de totes les parts afectades. Tot plegat, difícil, però de cap de les maneres impossible, i alhora urgent, perquè a tots ens hi va molt. Clepses a les graderies i a les testes ~e 301 5 -137 PANORAMA En la mort d'Alícia a La mort el dia 25 de setembre de la pianista Alícia de Larrocha ha deixat la música cala la na òrfena de la més important i reconeguda intèrpret instrumental catalana de la segona meitat del segle xx. I per J. C. C. I seu historial abasta 75 dels E RMC 3 01 6 438 seus 86 anys de vida, des del seu debut l'any 1929, amb prou feines 6 anys d'edat, amb motiu de l'Exposició Universal de Barcelona. Havia començat a estudiar piano als 3 anys. Sis anys més tard d'aquesta inicial aparició pública, debutà a Madrid amb el Concert de la coronació de Mozart. amb l'Orquestra Simfònica de Madrid dirigida pel seu titular Fernandez Arbós. Es confirmava d'aquesta manera la cond ició dc nena prodigi que fe liçment havia d'eclosionar en la gran figura que ha estat. Alícia dc Larrocha, des del punt dc vista del procés de formació és un producte exemplar de l'Escola Marshall, i dc manera particular del mateix Frank Marshall, dc qui va ser la deixebla més destacada. En aquest centre docent va conèixer Alfred Cortol i també Arthur Rubinslein. que més tard es constituí en valedor de la seva trajectòria. En tol cas. entre els debuts inicials apuntats i l'envolament de la carrera hi ha un notable període de buit. condicionat també pels anys de la contesa bèl·lica del país i per la postetior del continent i no serà fins entrada la dècada dels quaranta quan començà a fer-se un lloc en el món concertístic, al principi actuant força sovintejadament amb el violoncel· lisla Gaspar Cassadó. En aquest sentit , ca l remarcar la gira que va efectuar l'any 1947 arreu d'Espanya i ja més endavant, l'any 1953, el debut a Anglaterra al Wigmore Hali. Però la fï ta més important que marca el defin itiu sah al gran mercat internacional va ser la gira que va efectuar l'any 1955 amb la Los Angeles Philharmonic Orchestra, cridada pel seu director Alfred Wallenstein . Va ser una enIrada en el poderós món musical nordamericà. en el qual va desenrotllar una part força important de la seva carrera. Alícia de Lan·ocha portava com a carta de presentació les versions del repertori pianístic formalment espanyol, encara que d'autors catalans - Albéniz i Granados-, als quals cal afegir també Falla i Turina. Cal recordar en aquest sentit que va fer quatre enregistraments de la suite lberia, amb un dels quals va ser premiada amb el Grand Prix du Disque de l'Acadèmia Charles Cross, premi que també va aconseguir amb altres enregistraments. Entre altres distincions discogràfiques, figuren tres Grammy de la National Academy of Recording Arts & Sciences i dos Premis Edison. Menh·estant, l'any 1950 s'havia casat amb el també pianista joan Torra - mort l'any 1982-, que més endavan t va esdevenir peça important en el dia a dia de l'Acadèmia Marshall, dc la qua l el 1959, a la mo rt del seu titular, ella va esdevenir directora fins a la mort. Dia a dia que ella no podia seguir per causa de la seva h·ajectòria arreu del món. Alícia de Larrocha va alternar el concertisme solista amb el concertant. havent estat una intèrpret particularment privilegiada de Mozart i Beethoven, així corn de Chopin, Fauré, Scarlatti i un autor poc present en els grans repertoris, el pare Antoni Soler, que ella programava força sovint. Va servir convençudameot la música catalana, i de manera especial la dels seus bons amics Xavier Montsalvatge i Frederic Mom pou. Del primer va es11·enar el Concerto Breve que li va dedicar el compositor i del segon quatre quaderns de Música callada. lícia de Larrocha va tenir una dedicació absoluta a la música. En aquest sentit, va ser una professional modèlica i totalment dedicada a la seva carrera, d'una serietat i d'un rigor excepcionals. La música, de manera molt particular en la vessant interpretativa més que no en la docent, va ser el cenh·e gairebé absolut de la seva existència. A ella es va consagrar amb una gran devoció vocacional, talment com una sacerdotessa ho fa al culte diví. Va desenrotllar una activitat in- A PANORAMA tensíssima, sempre en esdeveniments -cicles de concerts, festivals ...- de gran rellevància, sola o acompanyada per les formacions més prestigioses i dirigida pels mestres més encimbellats de l'època. Hi va haver anys a la dècada dels seixanta que va reali tzar 120 concerts, guarisme que confirma aquesta imatge vivencial . La qualitat de les seves inte rpretacions, Ja va situar en el pla dels millors concertistes de piano d'arreu del món. Aq uesta ca tegoria la va fer figurar en una llista d'enregistraments discogràfics que aplegava els millors 74 pianistes del segle xx. Una trajectòria tan impressionant va estar guarnida de nombrosíssimes distincions d'arreu del món, entre les quals la Legió d'Honor del govern francès, Premi del Consell de Ja UNESCO, Acadèmica Honorària de Ja Bayerische Akademie der Schonen Kunst (Munic), Música de l'Any de Nova lork, Membre Honorària de la Royal Academy of Music de Londres, Doctora of Fine Arts per la Carnegie-Mellon University (Pittsburg), Doctora 1/onoris Causa pel Middlebury College University (Vermont). Tan1bé les més importants del país, com la Medalla d'Or de la Generalitat, Premi Nacional d' Espanya de Música, Acadèmica d'Honor dc l'Acadèmia de Belles Arts Sant Jordi, Acadèmica HonOI·ària de Ja Real Academia de San Ferna nd o, Doctora Honoris Causa per Ja Universitat de Lleida, Premi Príncipe de Asturias, etcètera. Fa tres anys I'ESMUC li va retre un mol t ben ideat i desenvolupat homenatge, al qual ja no va poder assis tir i que va comptar amb la participació eminent del seu coJ.lcga basc Joaquín Achúcarro, que li va dedicar no solament un tast d 'interpretació, sinó també un breu i eloqücntíssim parlament. I el passat 25 de novembre va voler col·laborar en l'acte d'homenatge que aquesta Revista va oferir a la memòria dc la seva gran amiga Rosa Sabater. "Alícia" en el país de les meravelles Q uan jo era una nena, Alícia de Larrocha era un d'aquells noms que a casa es senua sovint. Més ben dit, per a la meva ment infantil era el so encisador d'un piano que s'escoltava els dissabtes i diumenges als matins a casa meva. amb melodies que o bé embolcallaven amb calidesa com el sol que es filtrava per les finestres de casa, o bé fe ien venir ganes de donar saltirons al seu ritme. Mozart, Beethoven, sovint Albéniz i, és c lar, Granados van ser Ics bandes sonores de la meva infantesa, aquelles que van fer créixer en mi el cuc de Ja música. I, com no podia ser d' una altra manera, Alícia n'era la intèrpret. Vaig tenir la sort de conèixer Alícia de Larrocha a través de la meva vinculació familiar amb l'Acadèmia Marshall. Amb una mare deixebla, primer d"Aiícia i més endavant del seu marit joan Torra. estimar el piano i la música de !"escola espanyola no era una tasca difícil. Com a mínim coma oient... Recordo l'Alícia de Lan·ocha com una dona menuda, proporcionada a les seves petites mans, aquelles que admiraven l'audiència per la seva "gran" petitesa i que saltaven pel piano d'una manera imperceptible, com si allò que fes fos allò més natural del món.l aquella naturalitat era precisament la clau del seu art i dc la seva personalitat. Per admira r I'Aiicia no calia ser un consumat pianista o melòman, perquè hi havia alguna cosa d'indetetminat en la seva manera de tocar, en l'esperit, que transcendia la música, que la feia accessible a tothom. Anar com a oient a les seves classes magisn-als ja era, en si mateix, una lliçó. Ella ultrapassava la partitura -s'ha d'interpretar allò que està escri t!, demanava amb vehemènciaper poder buscar a través de la pulsació. del cos, una atmosfera, un paisatge, un sentiment. Alícia no era una persona massa donada a les relacions socials per compromís, però amb la gent que apreciava era veritablement generosa. Una caractetística que feia especialment valuosos els seus gestos i que, qu i signa. en conserva a la memòria alguns d 'immarcescibles. Vaig conèixer la notícia de la seva mort pocs minuts després de la finalització d' un dels festivals de focs artificials de les festes de la Mercè. Era la nit del 25 de setembre i el cel de Barcelona s'havia engalanat amb llums. sons i colors, casualment, en el mateix moment en què ella deixava aquest món per anar, qui sap. si a un de millor, on els sons meravellosos que van néixer de les seves mans petites resten immutables, malgrat el pas del temps. Oies abans d'aquesta trista pèrdua. escoltava l'un darrere l'altre i sense saber que m'estava acomiadant d'ella inconscientment, els concerts per a piano de Beethoven que va enregistrar amb !"Orquestra Simfònica de la Ràdio de Berlín. sota la direcció de Riccardo Chailly. Un d'aquells enregistraments que et fan sentir en un món a part, on tot sembla prendre 1a dimensió que només els nens saben apreciar en la seva innocència; la m ateixa innocència que en la novel·la de Lewis Carroll la seva protagonista, Alícia, encomana als seus lectors en el seu particular viatge al país de les meravelles. Per a mi, escoltar Alícia de Larrocha és tornar a la infantesa, a aquells caps de setmana de sol i música, a aquell país de les meravelles que restarà sempre al meu record. Mercedes Conde Pons RMC 30 1 Sè CONCURS INTERNACIONAL DE CANT LÍRIC "Germans Pla,Ciutat de Balaguer" Dies 6, 7 i 8 de desembre de 2009, al Teatre Municipal de Balaguer ASSOC~IÓ CULI\JRAI. GRUP d ART Premis: 1è Premi: 4.000 € ,diploma,i contracte de concerts. 2n Premi: 3.000 €, diploma i contracte de concerts. 3r Premi: 2.000 €, diploma i contracte de concerts. I premis especials per a veus masculines i femenines . Organitza : Associació Cultural Grup d'art4 Informació: www.grupdart4.com · Tel:973447257 · e-mail: balaguerdart4@yahoo.es 7 -139 PANORAMA Permanència del llegat de ' Victòria dels Angels Amb gairebé tres anys d'activitat, la Fundació Victòria dels Àngels està desenvolupant una important labor en pro de la difusió i pervivència del llegat professional i artístic de Ja gran soprano catalana, desapareguda el gener de 2005. Una tasca que duen a terme, de manera absolutament altruis·ta i desinteressada, Helen a Mora i Joan Morera. per ANA MARÍA DA VILA i ha artistes destinats a perviure en la història, no només pel seu llegat professional, sinó també per les seves excepcionals condicions com a éssers humans. Aquest és, sense dubte, el cas de Victòria dels Àngels, recordada i admirada no només pel seu sublim art interpretatiu i la bellesa dc la seva veu, sinó també pel seu ferm i modèlic compromís amb la música i l'art. A punt de complir-se el cinquè aniversari de la seva desaparició - morí el 15 de gener dc 2005 a Barcelona, als 81 anys d'edat- , la fundació privada que porta el seu nom manté un intens calendari d'activitats destinades a preservar el llegat artístic i vital d'una veu que continua sent referent per a cantants i melòmans de tot el món. Una tasca que duen a terme, d'una manera totalment altruista i desinteressada, "moguts només per la il·lusió", Helena Mora i el seu marit, joan Morera, presidenta i vicepresident de l'entitat, respectivament. "La idea bàsica de la Fundació és mantenir viu el record de Victòria, i fer servir el seu exemple per a ajudes als joves cantants. Volem transmetre a la joventut la manera de ser artista que ella tenia, l'ètica professional i humana en fa qual ella basava la seva vida i la seva carrera, i que es sustentava en el respecte absolut a fa partitura", explica HeIen a Mora, que va estar vinculada a Victòria per estrets lligams familiars i afec tius. Presentada oficialment en el transcurs d 'un acte al Tea tre Nacional de Catalunya el mateix dia que es commemorava el segon aniversari de la mort de la cantant, la Fundació Victòria dels Àngels ha provat de caminar amb pas fetm i segur al llarg d'aquests gairebé tres anys. Amb el suport de les institucions públiques i el mecenatge privat, la Fundació desenvolupa tres línies principals d'activitat: programa divulgatiu, pro- H 8 440 NARCISA TOLDRÀ, AMB MANUEL CAPDEVILA, EN UNA DE LES SEVES CL.ASSES MAGISTRALS grama formatiu i programa discogràfic. Totes tres ocupen per un igual els responsables de l'entita t, tot i que unes branques tenen més projecció pública que les altres. "La formació, per exemple, és una activitat que té molt pes per a nosaltres i, en canvi, és la que fa «menys soroll», per dir-ho d'alguna manera, de les tres", expliquen Helena i Joan. Dintre d'aquesta línia de treball, i ja des de bon principi, la Fundació ve atorgant un seguit de beques a l'cxcel·lència als millors alumnes de l'especialitat de cant o pianista acompanyant que surten de l'Escola Superior de Música dc Catalunya (ESMUC). Les beques tenen una dotació de 2.000 e ures cadascuna, i ja se n'han repartit 13 en les dues primeres convocatòries del programa. "La nostra intenció no és donar uns diners i prou, sinó que els becats continuïn vinculats a fa Fundació. Volem ajudar-los a fer avançar les seves carreres", explica Jo· an Morera. Un altre aspecte en què la Fundació posa un accent especial és en el tema de l'edició, pedra angular de l'art de Victò· ria dels Àngels. "És ben conegut que aquest era un aspecte que Victòria va cuidar sempre moltíssim. D'aquí ve que de bon principi ens hàgim preocupat per organitzar cursos de dicció aplicada al cant", afegeixen els organitzadors. En concret, aquesta línia de h·eball ja ha donat com a fruit dos cursos de dicció en italià -el primer, cele brat el juny de 2008 a l'Escola de Música Victòria dels Àngels, de Sant Cugat del Vallès, i el segon aquest any a I'ESMUC- i es preveu celebrar-ne un d'alemany. "Aquest és tm projecte que ha estat rebut amb gran entusiasme pels alumnes", afegeixen els organitzadors, que també es proposen editar "una mena de mètode, Paraula i Cançó, per ajudar la gent a preocupar-se d'aquest aspecte que Victòria trebaffava tant". L es classes magistrals són un altre objectiu de la Fundació. Aquest estiu, a l'Escola Victò· ria dels Àngels, la fi lla d'Eduard Toldrà, Narcisa Toldrà, va impartir un cicle sobre les cançons del seu pare -dc les quals Victòria fou intèrpret de re· ferència- i està previst que el gener de 20 I O Teresa Berganza també faci una classe magistral a I'ESMUC, experiència de la qual es vol deixar constància en una gravació documental. "Quan organitzem conferències, volem sortir de Ja temàtica típica i buscar nous temes per tractar. com per PANORAMA ses magnífiques: per exemple. un recital a Montevideo en el qual ella canta una nadala en català l'any 1947." El fons fotogràfic és una altre feina pendent. "Tenim un grall arxiu fotogràfic per classificar. Esperem tenir-lo fet el 2010. lli ha moltes fotos de repartiments dels c111y¡; cinquanta que esperem poder identificar''. diuen. "Treballem també en LI/I í11dex escrupolós de totes les canço11s que ella va cantar. Aquest és un treball que va molt més enllà de Ja simple transcripció, perquè es tracta d'identificar e//Ioc. la data. els mcísics que la van acompanyar.. . " RECITAL D'OFÈLIA SALA, AM B ALBERT GUINOVART AL PIANO, A EL MONEGAL exemple la vinculació entre la lírica i l'òpera amb el cinema i l'escenografia o, per exemple, convidar un director artístic perquè parli sobre l'actuació dels cantants··. afegeixen els organitzadors. Molt més visible, en canvi. és l'activa línia d'edicions discogràfiques que la Fundació porta a terme en col·laboració amb la discogrà lïca Columna Música, que està tenint un gran ressò atès l'innegable interès dels títols presentats, enfocats a la recuperació de gravacions inèdites o descatalogades. Ja són sis discos els que han vist la llum en aquests primers tres anys d'activitats, i entre aquests figuren propostes tan atractives com la recuperació dc la desconeguda òpera de Friedrich von Flotow, Martha, en una gravació en directe feta al Metropolitan de Nova York el 1961 i un recull de cançons de Joaquim Nin-Culmcll i Joaquim Nin Castellanos, real itzades per Victòria entre 1950 i 1964. Però, sense dubte, el títol més emotiu de la col·lecció és. fins ara, Lucero mío, un disc de cançons de bressol i peces populars fet en col·laboració amb la Fundació Síndrome de Oown, a la qualla cantant va estar molt vinculada per raons maternals. "Procurem cuidar molt les edicions, perquè la nnísica clàssica és molt difícil de vendre; per això volem donar w1 toc de frescor a totes les edicions". expliquen Helena Mora i joan Morera. que se senten especialment satisfets de la col ·laboració endegada amb la discogràíïca Columna Música. ''Quan e11s vam plantejar el fema discogràfic, el primer que ens 11a preocupar va ser trobeu· una compa11yia que valorés Victòria dels Àngels com un tresor i que ens permetés fer els discos que l'Olíem fer. I aquesta companyia va ser Columna.,. afirmen. Els projectes s'amunteguen damunt la taula. "Pel 2010 preparem la publicació de Lohengrin. en una gravació e11 directe al Teatre Co/ón de Buenos Aires. També hi ha Ull projecte en col·laboració amb la Fundació Pasqual Maragall, per ajudar a la investigació de I'Alzheimer. Serà Ltn recopilatori amb ca11çons inèdites que es titularà Cancioncs para recordar", expliquen els responsables de la Fundació, que asseguren no haverse plantejat cap límit en matèria discogràfica. "Co11tínuament van sorti11t coses noves o es va trobant material desca/afogat. La reedició es 11a fent a mesura que va11 caducant drets", avancen. Per últim, i no menys important, la Fundació desenvolupa també una intensa activitat divu lgativa amb l'objectiu d'aconseguir "que la figura de Victòria dels Àngels COIIIÍIIUÏ present". El primer pas ha estat, és clar, la creació d'un web molt complet que sigui "una gran finestra sobre ella i sobre la Fundació. I de moment, estem molt satisfets del resultat: estem reben/moltes visites de tot el món. La idea és crear LII7CI mena de comunitat on-line a/ voltant de la figura de Victòria··. El web està servint, a més. perquè molts aficionats facin anibar a la Fundació gravacions de recitals fetes per ells mateixos. "Tenim un fons de 95 cassets i ara treballem en la possibilitat de digitalitzar tot aquest material. Hi ha co- La Fundació desenvolupa una intensa activitat divulgativa amb l'objectiu d'aconseguir que la figura de Victòria dels Àngels continuï present. ' L últim rep~e de la Fundac~ó és aconsegu1r comprar el p1ano dc Victòria dels Àngels. valorat en 40.000 eu ros. Una lita per a la qual han obert un compte bancari perquè, qui vulgui, pugui fer-los arribar Ics seves donacions. ·'No volem que aquest instrument es perdi ·•. aclareixen. Amb la vista posada en el cinquè aniversari dc la mort de la cantant. data per a la qual es preparen un seguit d'actes d'homenatge. els responsables de la Fundació cont inuen amb el seu treball sense defallir. ''Estem preparalll un co11cert commemoratiu, que esperem pugui tenir lloc el mateix mes de gener. I li haurà també w1 recital d'Ainlwa Arteta, possiblemelll al maig. i un altre d'Ofèlia Sala i Albert Guinovart a l'abril. A més, està previst que l'actual plaça del Teatre Auditori de Sant Cugat passi a anomenar-se plaça Victòria dels À11gels i que s'editi e11 D\ID el recital amb el qual tomà al Liceu el 1992", enume1·en. Tots dos són conscients que la feina que tenen per davant és enorme, però també saben que "el fet d'anar amb el nom de Victòria dels Àngels pel dawmt ajuda moll, perquè d'entrada l'arribada no és a porta freda. De totes ma11eres, això també comporta una obligació, perquè s'ha de procurar estar a l'alçada del nom que represe11tes i treballar amb molta serietat i responsabilitat". I encara, creuen, queda molta tasca per fer. "E11 el fons, Victòria dels Àngels continua sent una gran descon eguda. És moll habitual que la gent ens digui: «fo no sabia que Victòria ha11ia fet això o això altre... » De fet, també a nosaltres ens passa UllO mica el mateix. Nosaltres coneixem molt bé Ja do11a. però menys la cantant. l'artista que 110 estar 16 anys al Metropolitan de Nova York, l'única soprano espanyola que lla cantat a Bayreuth. El problema és que ella era u11a persona molt modesta i per a aquestes coses tenia una frase. «No n'hi /¡a per tall f». Mai li l'a agradar presumir del que havia fet 11i fer-ho seniÏr per abassegar ningú. Per això 110 110111és va ser u11a cantant, sinó un ésser humà admirable. " 9 441 ~4bP~ ~~ Décadas repartiendo sueños para poder conseguir otros . Cierra los oíos, sueña, Iodo es posible, saltar por las nubes, volar, o que te toque la Lotería. ¡Mnmmmh, la Lotería! Décadas repartiendo sueños, para poder conseguir otros. Para paner en marcha importa nies proY€clos sociales, apoyando el deporte y a los deportistas. lmpulsando el mundo de la cultura, la sanidad y la educación. Un mundo transparente en e l q ue puedes confiar. Si sueñas... Loterías \e ..,_ ~ .'- ~ PANORAMA El pes del silenci En la desaparició d'un am_ic i d'un program_a per MARCEL CERVELLÓ ns ha deixat un company, un am ic que no només nosaltres, que el coneixíem de tants anys, troba rem a faltar. Pau Nada l, amatent historiador dels fets, grans i petits, del Gran Teatre del Liceu, crític i comentarista a diaris i revistes i animador de tantes i tantes vetllades radiofòniques, ja no podrà seguir exercint el seu mestratge en la difusió de tot allò que l'apassionava: la música en general i l'òpera en particular. No serà una absènc ia fàcil d'obviar; no són tants els especialistes en aquesta matèria i encara menys els qui tinguin l'experiència i els coneixements del nostre col·lega suara traspassat. Vet aquí un silenci que ens pesarà, i que d'alguna manera ve a lligar amb un altre que ja ens afectava com a afeccionats: l'eliminació de la graella de Ràdio 4 del programa Gran Gala, del qual ell era el principal sostenidor. No són bons temps per a la divulgació assenyada i desinteressada d'una activitat com és la música culta, que d'una manera paradoxal sembla tenir avui dia més adeptes. En Pau ho sabia, i per això havia aco llit amb resignació no només la cada vegada més minsa presència de les recensions crítiques als diaris -de fet, feia poc que havia deixat de col· laborar en un dels més coneguts a casa nostra per manca de feina-, sinó l'anorreament de l'esmentat programa radiofònic, que era fins fa poc la principal tribuna des d'on podia encara engt-escar els afeccionats amb les seves xerrades i les anàlisis, sempre afables i objectives. dels esdeveniments musicals al nostre país. S'arrupia en un silenci que cada vegada s'està fent més feixuc i que E l®C 301 EQUIP DEL PROGRAMA GRAN GALA. D'ESQUERRA A DRETA, COMENÇANT PEL SEGON: JOAN LLUCH, PAU NADAL, JOSÉ ANTONI O GUTIERREZ, EL DOCTOR COLOMER PUJOL I MARCEL CERVELLÓ per a ell, malauradament, s'ha ret ja definitiu. Què ho fa que cada cop la cultu ra -l'autèntica, 110 pas aquella més acomodatícia de la qual tants es vanten- té menys d'interès per a tots aquells que precisament n'haurien de tenir més cura? Sembla que anem endavant en tantes coses i, en canvi, les primeres víctimes de la crisi sempre en són els béns culturals. El cas del programa dc Ràdio 4 és força significatiu . Dc res no li ha valgut romandre en antena més de quaranta anys i de ser un referent per a moltíssims amants de la lírica. Calia ac- tualilzar la programació i fer-la més atractiva per als nous públics! Per a la manipulació del mercat cultura l -si és que d'algunes coses se'n pot dir cultura- sempre hi ha hagut excuses. El silenci que més ens pesa avui, però. és el que s'esdevé amb el mutis definitiu d'un dels actors més honests dc la cada vegada més migrada companyia dels qui encara considerem un deme convidar els altres a participar en lot allò que la música, la bona música. ens aporta. Per al nostre amic ada!. ara més en pau que mai. el silenci ja no tindrà cap connotació negativa. Per a nosaltres, encara. sí. 25 Ofo de descompte Els subscriptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 25% de descompte en la compra de dues entrades per concert, a Jes taq uilles del Palau de la Música Catalana, per als cicl.es de la temporada 2009- 10: Concerts Simfònics al Palau, Música de Cambra al Petit Palau i El Primer Palau. Cal presentar el darrer rebut de la .wb:;cripció. 11 443 Record estival per PERE ARTfS a memòria selectiva rememora els fets destacats de les vacances passades. I, en el meu cas, recordo un concert entranyable del Cor de Sant Petersburg al Festival Pau Casals del Vendrell, un conjunt excepcional format per una quarantena de veus mixtes. Amb una presentació correcta, tocada d'un punt de hieratisme, interpretà un programa de música sacra i dc cançons tradicionals russes amb una tècnica perfecta i una emoció a flor de pell. El públic va sortir corprès de la bellesa del repertori i de la perfecció interpretativa del cor, que era la segona vegada que actuava al Festival. Cal felicitar el director )u li Grandia, que amb gran encert administTa un pressupost limitat del qual sap extreure tots els recursos possibles (amb la particularitat que possibilità que el cor actués també en un altre festiva l de Catalunya). En resum , una vetllada memorable de dues hores de durada amb la plena satisfacció dels assistents. Lentament, però amb fermesa, el Festival del Vendrell s'ha afermat com un dels principals de Cata lunya sota la divisa de Pau Casals i amb un públic fidel que creix exponencialmcnt cada any; una manifestació que no es clou quan s'acaba, sinó que es perllonga amb les temporades de tardor (enguany dedicada a Isaac Albéniz) concebudes per a diversos públics i amb idèntic rigor que el fest ival d'estiu; un seguit de concerts que han trobat un perfil propi i ben diferent de tots els altres; la presència del Cor de Sant Petersburg n'és una prova ben clara. El columnista felicita efusivament el responsable del Festival per la seriositat del plantejament, fet de varietat d'intèrprets, d'estils i d'èpoques. I, com no podia ser d'alt.ra manera, amb una menció especial a l'obra de Bach i amb la presència d'artistes catalans. L Corrigenda En el número anterior dc I' RMC (300), en l'article signat per jo rdi Maluquer, Miscel·lània de festivals (pàg. 14 ), en el primer apartat '·Ojl P". el nom correcte de l'obra dc Vicent Asencio és Quatre danses i una albada. José Menor debuta amb I'Orquesta de RTVE I pianista josé Menor debuta aquest 13 de novembre amb aquesta formació madrilenya, al Tca tro Monumental dc Madrid, interpretant el Concert núm. 1 dc Rakhmàninov. Al maig d'aquest. any el pianista va debutar amb la Royal Philharmonic Orchestra, al Cadogan Hali de Londres. on va oferir el Concierto fantóstico i la l?apsodia espat7ola d' Isaac Albéniz (dirigit per Carlos Checa), en el marc de la commemoració del centenari de la seva mort. Els propers compromisos del pianista inclouen la interpretació d'obres de Bach amb I'Orchestra da Camera de Birmingham, aquest mateix novembre, i actuacions a Barcelona amb la JONC (abril de 20 10), als Estats Units (maig de 20 1O) i diversos recitals a Alemanya i al Regne Unit. E Schubert en versió de guitarra l guitmTista i compositor jaume Torrent ha tTanscrit per a veu i guitarra dos dels cicles de lieder més importants de F. Schubert: Die schóne Miilleritl i Winterreise. El primer d'aquests cicles ha estat publicat per l'Editorial Boileau de Barcelona i va ser estrenat el novembre de 2008 al Festival Internacional de Música de Rialp i presentat al Cercle del Liceu interpretant-lo el tenor josé Ferrero i el mateix jaume Torrent. Aquesta versió permet recuperar l'atmosfera intimista que domina el pensament del compositor vienès. La versió del IVillterreise serà interpretada el 20 IOa la Nat ional Gallery de Washington pel tenor aiemany Oie Hass i el mateix Torrent. D'altra banda, jaume Torrent està duent a terme una intensa activitat compositiva centrada en !"ampliació del repertori de cambra per a guitarra. incloent-hi l'estrena del Concert per a flauta, guitarra i orquestra i del Concert per a violí, guitarra i orquestra als Estats Units; així com l'estrena de les quatre peces per a viola i guitarra (Record de Piedmont) encarregades pel Concert Artist or Ballimore. També el passat mes de ju liol estrenà al festival Les Concerts de Vollore la Suite grotesca per a guitarra sola i el dia 3 d'octubre estrenà en el 8è Annual Chamber Music on the Mountain que es celebra a la ciutat de Camas (Oregon, EUA) Cinc peces per a oboè i guitarra i un Quartet per a oboè, guitarra, violí i viola. E nM .rx.::; e 301 Josep Quer novament als EUA l contrabaixista empordanès Josep Quer va tomar als Estats Units el passat juny, on oferí una vintena de concerts (a Massachusetrs i ew Hampshire), incloent-hi els de la seva participació en la trobada de la Societat Internacional del Contrabaix, de la qual és membre. En aquesta trobada, a !"Estat dc Pennsilvània. hi destacà el concert del 12 de juny en què interpretà, juntament amb la pianista Dianne Frazer, obres de Salvador Brotons (Elegia i Concert per a contrabaix), jaume Cristau (Balada per a unes noces), FaiJa Uota) i Albéniz (Asturias). El proper desembre, del 7 al 12, josep Quer torna a Massachusetts. E Albert Nieto homenatja Albéniz a París I pianista Albert Nieto. el passat dia 13 d'octubre va oferir un concert en homenatge a Isaac Albéniz al Musée Marmottan de París. En aquest concert, inscrit en el centenari dc la mort del compositor, va oferir la suite /beria i també l'estrena de quatre obres escrites especialment per a aquest homenatge. Dues van ser dels compositors francesos Yves Chauris i Danis Chevalier i dues dels espanyols jesús Rueda i Encko Vadillo. També va interpretar una obra de joan Guinjoan. L'endemft dia 14 d'octubre va pronunciar una conferència sobre música contemporània espanyola per a piano al Conservatori Superior de París. L'esmentat programa el portarà en gira per Girona, Alcala de Henares i Saragossa. incloent-hi !"estrena d"una composició del compositor català Hèctor PaJTa. E l_3_ _ _ 445 DEL SEU AFFM. Sra. Alícia de Larrocha (en el definitiu adéu de la darrera baula de l'Escola Pianística Catalana) Estimada amiga: ~e 30J En el moment en què el seu darrer mutis podia resultar més discret -en un d'aquests ponts del calendari que inviten tant a desertitzar Barcelona i tant aconsegueixen fer-ho-, vostè ens va deixar silenciosament, sense avisar ni sense que res anunciés l'inexorable fet, enllà dels cercles més íntims. Per tant, va ser un adéu forçosament discret, aiguaJidor volumètric de fastos més o menys sincers, més o menys formals, i, tot el contrari, concentrador en el màxim possible de manifestacions afectives vistents. Estic molt segur que va ser dc manera molt exacta tal com ho hauria volgut si hagués estat al seu abast decidir-ho. Amb vostè se n'ha anat, no solament una intèrpret excepcional de piano, sinó també una manera particular de viure la grandesa com a artista. I en aquest sentit vull destacar sobretot el contrast entre aquesta grandesa i el que podríem anomenar "autopresumpció d'innocència" sobre aquesta. Permeti que li ho expliqui. Donava la sensació que mai no s'havia cregut posseïdora dels seus extraordinaris mèrits artístics, i per tant els percebia com a quelcom tan natural -o potser ni tan sols els percebia- com els trets facials que un hom transporta sense ser conscient ni de sa evidència ni de llurs virtuts i característiques. Perquè a més, mai no va donar la sensació que s'hagués complagut ni poc ni molt a emmirallar-se en aquests mèrits. La seva mirada inalterable, la gran dificultat a explicar el seu art, a part de en l'exclusiva i eloqüent expressió d'aquest, la seva incomoditat davant de res que no fos asseure's a la banqueta i teclejar genialment el piano, fei en de vostè una persona absolutament "tot pianista". I tanmateix hi havia també una ''tot no pianista" d'una g1·an generositat, calidesa i humanitat..., però que difícil que ens ho posava detectar-ho. Al marge d'aquests aspectes, hom no pot evitar la sensació que el seu comiat no solament és seu, sinó també de la continuació dc la gloriosa -no té res d'emfàtic- tradició pianística catalana. Una tradició que arrenca ja de Pere Tintorer en la profunditat del segle XIX, quan l'instrument començava a desenvolupar-se, continua amb el considerat el primer gran pedagog català de piano, Joan Baptista Pujol, i es projecta definitivament en noms tan iJ·lustres que per coneguts no caldria ni esmentar -alguns d'ells alhora grans compositors-, com Vidiella, Albéniz, Granados, Malats, Viñes, Mom pou, Marshall i darrerament vostè i la malaurada Rosa Sabater a qui va recordar amb gran afecte en l'homenatge que li va retre aquesta Revista el mes de-novembre últim; suposo que va ser la seva última presència pública encara que fos a través d'un emotiu enregistrament. Es fa difícil no pensar que un arbre tan esponerós com ha esdevingut la seva figura no ombregés extensivament el sotabosc del seu ofici i, de retruc, la imatge del més enllà més immediat. Un més enllà, de fet viu i perceptible ja, que estic segur que acabarà mostrant que el pressentiment de fi de trajecte que representa el seu adéu no serà res més que un miratge fugaç, encara que molt impactant, i que, per tant, quedarà assegurada la continuïtat d'aquella tradició, d'aquella Escola. Excel·lent i estimada mestra que em consta que ha estat guia d'una munió de vocacions que generació rere generació han cercat en vostè el seu nord segur i definitiu, tinc la plena confiança que això li plauria moltíssim. Deixem que el temps hi digui la seva. Del seu a(ectíssim. Jaume Comellas IMPROMPTU De les xifres, els sentiments i les sensacions per FRANCESC T AVERNA-BECH e manera absolutament fortuïta i a través de la lectura de com el coneixement científic s'origina en els nombres, cm consciencio que l'art, i per tant la música, és tot allò que no té com a principal virtut la d'ésser mesurat. .. Certament, mai podrem dir que un quartet de Beethoven és millor que un de Brahms per la raó que entre l'un i l'altre hi ha una quantitat més gran de notes (vull dir de sons), o si l'un supera l'altre en un més gran nombre d'acords majors o menors. Segurament, d'aquesta actitud estadística no es podria extreure cap mena de conclusions estètiques positives. Ni tampoc podrem dir que un passatge del beethovenià Himne a l'alegria o bé dels wagnerians Encants del Divendres Sant augmentin més la intensitat amb una xifra determinada de graus l'emoció del nostre sentiment, que qualssevol altres episodis tant de la Novena Simfonia com del Parsifal. No hi ha manera de quantificar l'art, ni disposem encara de cap aparell que, a tall de balança, ens permeti sospesar la qualitat o la perfecció d'una simfonia o una sonata, com tampoc és possible adquirir la noció de fins D 14 446 a quin grau s'eleva la nostra sensibilitat escoltant una ària de Monteverdi o bé fins on aquesta decau sentint qualsevol cantarella d'un anunci publicitari. Veritablement, el coneixement del món l'adquirim a través de les ciències de la naturalesa i en aquestes, l'experiència científica sempre està lligada a la mesura, a la quantificació de la matèria. En definitiva, són les xifres les que ens obren els camins per a unes anàlisis més complexes i precises per anar descobrint com és el món en el seu aspecte físic. En canvi, potser en la nostra impotència per mesurar una pintura, una rapsòdia o bé un poema, tot sentint com ens commouen en el més profund del nostre esperit, hi trobem la qualitat màgica o emocional que posseeix l'home dotat del do artístic perquè ell ens comuniqui i expliqui la bellesa i la immensitat del cosmos... D'alguna manera, ciència i art són activitats que pertanyen a l' home; tanmateix, tot i complementar-se i per no caure en el caos, cal diferenciar-les: l'una perquè ens commogui i l'altra perquè ens manifesti la seva magnitud ... ARS SUBTILIOR APUNT Censurar Chapí a la seva terra om és sabut, s'ha posposat la representació de l'òpera Roger de Flor de Ruperto Chapí que s'havia d'oferir el passat 9 d'octubre al Palau de la Música de València amb motiu de la Diada del País Valencià. Els motius, l'enrenou produït per l'intent de l'Ajuntament de València de modificar el text de l'obra, substituint aJ.lusions al poble català. Les protestes de membres del cor i del mateix director de l'Orquestra Simfònica de València, el granadí José Luis Gómez Martínez, van transcendir als hereus del compositor, que s'afegiren també a contestar l'absurd en qüestió i van defensar el contingut original de l'obra. Ruperto Chapí, nascut a Villena de família d'origen francès, de ben jovenet es fi cà en la ufanosa tradició de bandes del País Valencià, exceHí com a vi1·tuós de cometí i als IS anys, quan era anomenat el Xiquet de Villena, va passar a dirigir la del seu poble. Després, una mica a semblança del nostre Amadeu Vives, emigrà a Madrid en plena febre del gènere sarsuela i va ser, junt amb el cofundador de l'Orfeó Català, una de les seves columnes més importants i més sòlides musicalment. La l?evoltosa ha esdevingut el seu títol més conegut. Home d 'idees avançades, va somoure el context de privilegis de les editorials de música de la seva època, essent ànima de la creació de la Societat General d'Autors l'any 1899. Idees a les quals, ara just en el centenari del seu traspàs, segurament hauria repugnat un afer com el que s'ha congriat a redós de l'esmentada obra. Tam i no C TANGENT S Acústiques i refrigeracions perJORDIMALUQUER ls auditoris i sales barcelonins sembla que hagin trepitjat alguna cosa en el moment de ser creats o remodelats. No sabem com devia sonar el primer Liceu, el que es va cremar ja l'any 1861, però és simptomàtic que, sàviament i sense cap mania, el seu arquitecte Miquel Garriga anés a Milà a prendre mides de La Scala per fer-lo idèntic, ja que l'acústica era excel· lent. Després, aq uest refiar-se del que sonava bé ha estat substituït per sulïciències tècniques que s'han mostrat fal·libles. El món dc l'acústica té moltes perspectives. Quan un músic, cantant o director parla d'acústica, ho fa de com se sent ell mateix des del lloc que ocupa i és realment un problema quan els músics no se senten bé entre ells. Jo parlo més aviat com a espectador des d'una butaca. Hi ha sales on algunes zones, algunes fileres, algunes llotges, "sordinegen" i no recullen el conjunt d'harmònics que els intèrprets musicals emeten. D'altres de boges en què, quan comentes un concert amb algun col·lega, veus que l'un diu que l'amplificació de les veus ha estat excessiva, l'altre que des d'un angle ha trobat que l'orquestra tapava les veus, i l'altre, des de l'amfiteatre, que tot plegat reverberava. He parlat d'auditoris barcelonins perquè, pel que he pogut comprovar, acústicament funcionen bé l'Auditori Enric Granados de Lleida, el Josep Carreras de Vila-seca i la Cripta de l'Ermita de Cambrils. Em diuen, encara no hi he anat, que el de Girona també és excel·lent. I per fi arri ba una bona notícia de casa: l'acústica de la nova sala de concerts del Conservatori del Liceu es veu que és bona. Cal afegir-hi el soroll dels aires condicionats. Quasi cap sala se n'escapa. En les pauses, quan hi ha un solista de flauta, surt el soroll de fons que destorba. En d'altres, la refrigeració o la calor, en comptes d'entrar imperceptiblement, ve a glops, tot contribuint als estossecs generalitzats que poblen actualment les manifestacions musicals. En una època de crisi, potser que s'aprofiti per detectar els problemes i definir un pla d'actuació per, quan torni la normalitat, començar a posar-hi remei. E Huxley per XAVIER CHAVARRIA e descobert un llibre fascinant, revelador: Si mi biblioteca ordiera esta noche, de l'escriptor anglès Aldous Huxley, editat per Edhasa fa uns mesos (no em consta cap edició en català). De fet és un recull d 'articles sobre art, literatura, música "i altres drogues", publicats per Huxley durant els anys vint en revistes on col·laborava, bàsicament "The Weekly Westminster Gazette», però també "Vogue", "Vanity Fair", "Esquire", "Hearst", "Marginalia" o" Atheneum". M'interessen especialment els dedicats a la música: Huxley, pi'Ofà en la matèria, parla amb una desimboltura i una franquesa abassegadores, sense embuts, amb una barreja d'ingenuïtat i ironia, i sobretot amb saviesa. Probablement és la mateixa llibertat que li atorga no estar lligat a la professió, no ser "comentarista oficial", la que li permet parlar com parla de concerts, de la crítica, de la creació, de política musical, de les seves filies i fòbies, de compositors dolents, de públic esnob, d'òperes sublims o insofribles ... Les diu tal com raja, i em semblen d'una vigència aclaparadora. És impossible exposar totes les perles que contenen aq uests escrits, però aquí en teniu algunes que us faran salivejar. Parlant d'algunes obres de joventut de Mozart: "quin és H aquest extraordinari art en què la perfecció és possible als catorze anys? Quins són els processos mentals d'un compositor? Els joves prodigis només es produeixen en l'art musical"; fa vuitanta anys Mozart era considerat un músic de la pila, i Huxley, visionari, se'n queixava: "no és fàcil com- prendre per què a Mozart se l'ignora tant". Sobre la vàlua de l'obra d'art: "no hi ha experiència més depriment que escoltar música mediocre executada per un bon intèrpret: ben tocada, la música mediocre sona pitjor del que realment és, la seva mediocritat es revela completament i perfecta" (no desvetllarem a qui es refereix!); i sobre el criteri musical: "L'home comú, el que només sap què li agrada sense saber-ne el perquè, no és un bon jutge de l'obra d'art; però a la llarga és millor jutge que l'especialista, perquè l'atenció de l'especialista sovint es veu atreta per coses irrellevants, elogia i condemna basant-se en detalls que no tenen res a veure amb la qüestió central; a l'home comú li agrada una obra d'art no pas per les seves ocu"ències cultes sinó per la vida que té: l'home comú sent i s'emociona per la vida que hi ha en una obra d'art." Molt recomanable i alliçonador. 15 447 COBLA CONVOCATÒRIES • BEQUES D'ESTUDIS PER AL BERKLEE COLLEGE OF MUSIC. La Societat General d'Autors i Editors (SGAE) i la Fundació Autor, dins del projecte ARTeria, promouen per segon any consecutiu un programa de beques per cursar estudis musicals superiors al prestigiós BerkJee College of Music (Boston, Estats Units). El programa educatiu comprendrà tres anys acadèmics (de setembre del 2010 a juliol del2013), i inclourà la formació completa i l'allotjament. El estudiants seleccionats podran escollir diverses disciplines, com ara composició i producció de música moderna, gestió en la indústria de Ja música, composició per a bandes sonores, producció i enginyeria de música i so, musicoteràpia i composició de cançons. La data màxima de presentació dc sol·licituds és el 24 de novembre de 2009, a través de la pàgina http:/ /www.fundacionautor.org/becas/, que conté les bases completes de la convocatòria. • BECA PAU CASALS PER A L'ESTUDI DEL VIOLONCEL 2010. La Fundac ió Pau Casals convoca l'obtenció de beques per a l'ampliació d'estudis de violoncel, adreçada a tots els estudiants del tenitori espanyol, del Principat d'Andorra i dels Pirineus Orientals, de grau superior (o que el tinguin aprovat), de 25 anys d'edat com a màxim. Els interessats hauran de presentar la documentació per con·cu e lectrònic a fundacio@pa ucasals.org i e l DVD (vegeu clàusula f dc Ics bases) per correu postal a la seu de la Fundació Pau Casals (av. Palfuriana, 67, Sant Salvador. 43880 El Vendrell) abans del dia IS de desembre dc 2009. Més informació: <www.paucasals.org/ca/fundacio-pau-ca sals-beques/> i tel.: 977 684 276. Gira argentina de Manel Camp wc )Ol anel Camp va ser convidat a l'Xl Trobada de les Comunitats Culturals Catalanes del Con Sud-amèrica, que tingué lloc a primers del passat setembre a La Falda (província de Córdoba), on presentà el seu nou treball, un recull de cançons tradicionals catalanes en clau de jazz. Aquest nou treball segueix la idea del publicat l'any 1999, Cançó, que es basava en Ics cançons més emblemàtiques dc la Nova Cançó. Els alt res concerts que oferí e l pianista i compositor ma nresà en aquesta gira argentina van tenir lloc a: Asociación Cultural Pesta lozzi (Buenos Aires); Sala Pau Casa ls del Centre Ca ta là de Rosar io; novament a La Falda, compartit amb les corals parti cipa nts en la Trobada, sota la direcció dc Pep Prats; i a la Un ive rsitat dc Córdoba, o rga nitzat pel Centre Català d 'aquella c iu tat. M La música de Joaquín Rodrigo a la MusikChina a Fundació Victoria i Joaquín Rodrigo, de la mà de la seva editorial Joaquín Rodrigo, participà a la fira musical MusikChina, que se celebrà a la ciutat dc Xangai del 13 al 16 d'octubre. La idea d el projecte, emmarcat en els actes de commemoració del I Oè aniversari de la mort del compositor i en el qual col· labora l'SGAE per mitjà de la seva oficina a Xangai, és apostar per un mercat en expansió i per un país amb milions d'estudiants als conservatoris. Si bé el mestre joaquín Rodrigo és un compositor reconegut a la Xina, la Fundació Victoria i joaquín Rodrigo pretén introduir el conjunt dc l'obra del compositor espanyol a partir del seu repertori de guitarra, pel qual és universalment reconegut. És la primera vegada que un edito r simfònic espanyol està present amb un estand a la fira dc la música d'aquest país asiàtic. L 16 448 Homenatge a Brouwer Alguacil actuà a Chicago L E ' SGAE retè un homenatge al composi to r, d irector d'orquestra, guitarr ista, in vestigado r~ pedagog i promo tor cultural cubà Leo Brouwer, amb motiu del seu 70è aniversari, el passat 25 dc setembre a l' Aud itorio Nacional dc Música dc Madrid. L'homenatge tingué com a punt culminant l'estrena a l'Estat espanyol de l seu Concert per a violí i orquestra. Brouwer dirigí l'Orquestra d'Extremadura. l pianista barceloní ha debutat recentment a la ciutat de Chicago, als Estats units. El concert va tenir lloc e l passat 8 de setembre a I'Union Lcague Center, un dels edificis més emblemàti cs de la ciutat. El concert que va oferir el català forma part d 'una gira de concerts que el pianista està oferint actualment per terres americanes. El programa va constar d'obres de Haydn, Schubert i Manuel dc Falla. De factura nacional per JOSEP PASQUAL / E s evident que en el desenvolupament de la música de cobla, Ja sardana ha tingut un paper decisori, en tenent la sardana no només com la forma musical que més s'interpreta sinó també entenent-la com a ball popu lar. Resulta especialment cert a partir del moment en què la cobla es configura amb l'estructura actual i la sardana obté el posicionament social més o menys preponderant que sempre ha ocupat (cosa que vol dir, el darrer segle i algun decenni més), tot i que ja des d'aquell moment la cobla va anar creant la seva pròpia esfera d'expressió. En tot cas, l'estreta vinculació amb la sardana, tant artísticament com a nivel.l social ha provocat que a hores d'ara sigui difícil separar un binomi que s'ha anat retroalimentant tot i tenir interessos més propis que comuns. La sardana ha obtingut el paper social de què gaudeix per un valor afegit de caire polític que es va configurar a final del XIX i es va reforçar amb les dictadures, cosa que li ha generat tantes oportunitats com inconvenients. Actualment, a ulls generalistes, cobla i sardana són una mateixa cosa, i tot i que hi ha múltiples raonaments artístics que justifiquen la dicotomia, en l' imaginari popular és difícil que la cobla aparegui com alguna cosa més que un simple e lement de la cultura tradicional. Els qui en formen part i els incondicionals ho saben sobradament, però malden per justificar-se fins i tot davant d'aud itoris professionali tzats als qua ls costa visionar la cobla com el que simplement és, un conjunt instrumental de característiques peculiars que li confe reixen moltes possibilitats estètiques. I que a més, per original, és clarament exportable. Els músics de cobla, que han donat moltí.ssimes mostres de la seva inquietud i ganes de recerca, tenen clar que la seva música és bona i que és catalana, però també tenen molt clar que la qualitat de la seva música és conseqüència de les seves caractetistiques estètiques i artístiques, no de la seva catalanitat (de la mateixa manera que el jazz o el blues no són més o menys bons per raons del seu origen). La producció de la música de cobla actual és bona. i a més, és essencialment catalana, i tot i que sempre s'ha fugit d'epítets injustificats (no s'ha entès mai que els concerts de música de cobla s'hagin de presentar amb e l títol de "musica catalana", com si l' única música catalana fos de cobla), també és cert que, tot i que encara s'ha de definir el seu contingut, s'ha sentit plenament identificada amb e l programa de promoció Made in Ca ta fonia que està conlïguran t el CoNCA. Pe rquè a diferència de qualsevol a ltre gènere, del que no queda cap dubte és que la factw·ació de la música dc cobla és genu'lnament catalana. I precisament per aquesta peculiaritat in h·ínseca és desitjable que estigui ben present en qualsevol acte de promoció. PANORAMA La nova temporada de tardor de l'Auditori de Girona Tal com apun ta l'alcaldessa de Girona, la Sra. Anna Pagans : "L'arribada de la tardor anuncia una nova temporada musical a C1.uditori de Girona, que tornarà a ser l'escenari d'algunes de les actuacions més destacades del nostre pals"; i a més, com ja és habitual, la p rogramació s'a lla rgarà 11ns al gener amb el cicle Nadal a l'Auditori. ( per JOSEP JOFRÉ_ _ __ n aquesta temporada, en la qual també es nota la crisi. la direcció artística de l'Auditori ha trobat l'equilibri en la conjunció dc diferents factors, com són: la qualitat dels artistes, la de Ics obres programades i la varietat dc gèneres i formats per tal d'acomplir la seva vessant de motor cultural i aglutinador social de la societat gironina. En destaca per damunt dc tot l'actuació, en el cicle lbcrcamera, el dissabte dia 7 de novembre, de Valeri Gergiev, que al capdavant dc l'Orquestra del Teatre Mariinski de Sant Petersburg oferirtl la Si111[onia núm. 41. "júpiter" de W. A. Mozart i la Cinquena Simfonia de Gustav Mahler. L'Orquestra Simfònica i Nacional de Catalunya actuarà el divendres d ia 30 d'octubre. Dirigida per Paul Mann, ha proposat la Simfonia mím. 2, op. 61 de Robert Schumann i el Concert per a pia· 110 i orquestra núm. 2, op. 19 deL. van Beethoven amb lvan Martín com a solista. E ~e 3 01 L'Orquestra de Girona hi presentarà dos programes: "Cinema c làssic amb l'Orquestra de Girona··. en què amenitzarà la projecció de la pel·lícula El nen dc Charles Chaplin amb música original de Joaquim Rabasseda. I, en el cicle Nadal a l'Auditori, i sota la direcció de Daniel Tosí. presentarà "XostakóviLX i Bruc - La viola d'Antoine Dautry". També el so de la cobla serà present a l'Auditori de la mà de La Principal de la Bisbal. que oferirà, juntament amb la soprano gironina Maite Mer, el concert h·adicional dc Sant Narcís (29 d'octubre). El 20 de novembre hi haurà el concert de la Simfònica de Cobla i Corda de Catalunya, en què la formació bisbalenca juntament amb l'Orquestra dc Cambra de l'Empordtl han preparat un repertori de peces emblemàtiques i popula rs orquestrades per Carles Cascs i Enric Palomar. Al costal d'aquests concerts, s'han programat actuacions de formacions i d'artistes destacats d'altres gèneres. com Thc Swallow Quartet, The Bad Plus. Toumani Diabaté. Ryuichi Sakamoto, Orqucsta Buena Vista Social Club. Charlie Winston. Roger Mas o Rafael Amargo. En el cicle Nadal a I'Auditoli, que s'inicia el dia 11 de desembre amb un recital de gospel a càn-ec del Ge01'gia Mass Choir, destaca la versió participaliva dels cors gironins de The Messiah HWV 56 deG. F. Handel, acompanyats aquest any per l' Orquestra Barroca de Catalunya i del Cor Lieder Càmera, tots ells dirigits per Jordi Casas i amb Núria Rial, Marisa Marlins, Lluís Vilamajó i David Menéndez com a solistes vocals. El cicle també conté dos concerts típics per aquestes dates: la Gala Extraordinària de Cap d'Any que l'Orquestra de Cadaqués, amb la soprano Montserrat Martí i el tenor Albert Montserrat. oferirà el 28 de desembre i que estarà dedicat a la sarsuela. I el Festival de Valsos i Danses del dia 1Ode gener a càn'CC dc l'Orquestra Simfònica de Vallès. Dins del festival a benefici de la Creu Roja, s'hi podrà escoltar el recital de Daniel Ligorio el dia 8 de novembre, el qual, coincidint amb l'aniversari de la mort d'Isaac Albéniz, oferirà obres del compositor de Camprodon. En el segon concert actuaran el violinista Valeri Oistrach i el pianista Francesco de Zan. L'Auditori tancarà aquest cicle amb l'arranjament per a dos pianos i percussions de fragments del musical de Leonard Bernstein West Side Story. Finalment, i amb ja voluntat d'arribar al públic més petit, en l'apartat de Concerts Fami liars es podrà escoltar i gaudir els diumenges al matí a l'Auditori d'espectacles tan interessants com Oniricus, La màquina de somniar i Els pastorets amb el Cor Viva/di. ¡- EVJSTA MUSICAL ~ATAIANA ! ---------·-·------··---·--·----------·------·-..----·-·--·--·---------------, 1 CI PALAU DE LA M ÚSICA, 4-6 . - 0 8003 BARCFLONA • BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA j Senyors. els ag rair6 que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuu; que e ls presentarà el Conso~ei del Palau de la Música Catalana, I ¡ ~::~~~~::~~ '"~~::~.~~~~~~·"¡~e:~··:.~ _'' '_ _ :~• ~"."."~N~ I I '_'_'_'_ILI '_ i ----------------------------------------------- --------------- BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ Nom i cognoms del subscriptor: ..... ............................................................................................................................... Signatura: Adrec¡a: ......................................................... ........................................................................................... ............................................... . Poblac ió i Codi postal: .................................................................................................................. Telèfon: .................................... Amb In quot.'\ nnunl de 25,24 €. Faré efectiu l'import miljaoc¡aot domiciliació banc à.ria (o bé tn16 bancari adjunt a favo r de 'Revista Music al Catalana'). Per a s ubscripcions a l'estranser, consulteu el preu . 18 450 LES SEVES DADES SERAN INCORPORADES ALS FllXERS DEL GRUP PALAU DE LA MÚSICA (ORFEO CATALA, FuNDACIÓ ORFE6 CATALÀ-PALAU DE LA MÓSICA I CON'IORC! DEI. PALAU DE LA MúSICA C-'.TALANA). AMB SEU AL CARRER PALAU DE LA MúSICA 4 6. DE BARCELONA, CP ~003, PER FER-NE LA OES11Ó OENERAL. I EN AQU'ESTA ADREÇA POT EXERCIR 'IOTS ELS DRETS D'Aoc&. Re::ïlRCAC!Ó, CANCEL·LAC!Ó I OI'OSIC!Ó. L----- ¡I ¡ ¡ : ! -----------------·-· -· ----·-------..- - ·--------------·---·__¡ PANORAMA A PROPÒSIT DE ... La primera temporada com a titular de la Simfònica del Vallès Rubén Gimeno Coin cidint amb un any de programad ó especialment variada i singuJar - i. no nom és p el qu e fa a l r ep ertorj que s'hi interpretarà- , una dc les principals form acions simfòniques del noslre país presenta el director que, d'ara endavan t, guiar à el s passos de l'or qu estra. A COSTUMATS COM ESTEM A RECONÈIXER DE LLUNY ELS DIRECTORS D'ORQUESTRA .PER Ur .POSAT SERIÓS I DE VEGADES FINS I TOT ALTIU, RuBÉ GIME DES- MARCA PER LA SEVA PROXIMITAT I SIMPATIA. P ERTA Y A UNA OVA GE E- RA CIÓ DE BATUTES QUE ES CARACTERIT ZE PER L'E- NERGIA JUVE IL 1, .PER per ALBERT TORRENS ---- Vos tè ja ha via dirigit Ja Simfònica com a co nvidat. Arri ba a ra, pe r tant, l' ho•·a de Ja vel'itat? - Sí. Quan vaig començar els assajos aq uesta temporada. vaig dir a l'o rquestra que, dura nt mesos, havia estat esperan t i planejant aquel l d ia. jo havia dirigit l'orques tra tres vegades com a director convidat. però ara és diferen t. Sents que tens una nova responsabilitat. - El concert q ue va e ncetar la te mporada es titulava " Un nou horitzó". Era un títol progra mà tic? -En certa manera, e ra una declaració d'intencions: simbolitzava l'obertura d'una nova etapa, amb un nou director, un nou pla estratègic de l'orquestra, una nova visió i una voluntat de donar un impuls a la música clàssica des del nostre punt dc vista. -En termes gene rals, com afronta les seves noves obligacions com a ti tular? - Fins a ra, la meva carrera professional al capdavant d'orquestres només havia estat com a d irector convidat. I això ta mbé m'havia permès exercir de responsable musical de la fo rmació d urant q uatre o cinc dics. Ara, però, hauré de d irigir el desenvolu pament de l'orquestra més a mitjà i llarg te rmi ni i hauré de fe r tasq ues d 'organització, dc programació. Fins i tot. t'ocupes una mica de la vida dc la gent a nivell personal. - Fins a qui n punt es planeja amb antelació la programació d' una orquestra? - Nosaltres tracte m dc treballar amb O SE' D ESCOMPTAT, LA PASSI Ó PER LA MÚSICA. ASSUMEIX LES LIMITACIO NS I !\ECONEIX LES PORS, RMC 301 PE RÒ AFR.ONTA ELS NOUS RE PTES AMB TL·LUSIÓ I AMB UNA COLLITA D 'ÈXITS A LA BUTXACA. CADA C O NCl~RT D 'AQUESTA PRIME RA TEMPORADA COM A T ITULA L\ DE LA S IMFÒNI CA PROMET SER, PER TANT, TOTA UNA EXPERlÈ CIA. un parell d'anys vista. És impo rtant. perquè la vida de solistes i directors és complicada i és difícil trobar dates per a artistes d'un cert nivell. Evidentment, com més aviat treballes, més possibilitats tens de comptar amb els noms que vols per a la teva orquestra. - Aquesta te mporada de la S imfò nica conté algunes iniciatives molt o riginals, com ara el fet que alguns me mbres del públic s'asseguin e ntre els músics. Com ho ve u, això, un di recto r? -No hi ha cap problema. jo n'estic molt content, pe rquè de [et sempre havíem parla t de l'experiè ncia del so. q ue és el més magnífic d' una orquestra. I això, q uan ho vi us al costal d'u n músic i pots sentir la respiració d'un cla rinet q ue està toca nt, la vibració del so ... és molt diferent i c rec que és una perspectiva que, evidentme nt, la tens com a músic, però que des del públic no pots sentir. jo espero que sigui interessant. - Una altra noveta t de la te mporada és la presència d' u n artis ta reside nt - lo rdi Godall- que no és mús ic, sinó que ve del món de l'escena. Quin tipus de treball pot fe r amb l'orquestra? -Una pa11 de la seva feina no serà pública en els concerts. però sí q ue esperem veure'n el resultat a tTavés dels músics. Hi ha aspectes de presència en escena, de com ens presentem els músics al públic, dels quals de vegades no som conscie nts. I la mús ica. e n gene ral, també és una activitat visual. Crec que això e ns ajuda rà a ser més conscie nts dels missatges que enviem al públic des dc l'escenari. I jordi Godall també farà dc na rrador en el concert que dedicarem a Mcndelssohn i, al fi nal de tempo rada, al programa Wcst Side Story. - La progra mació dc l'o rq uestTa conté títols i art is tes q ue no perta nyen p ròpi!•me nt a la clàssica. A què respo n la seva presència? - Volíem te nir més connexió amb altres mons de la música perquè també és una manera d'obrir el ventall de no us públics. 19 PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT Setembre. la font principal del recull, no és un mes massa abundós en activitat. Tanmateix, hem pogut espigolar, si no opinions nombroses, sí d'un elevat nivell i sobretot amb rigor, que abasten temàtiques molt interessants. ZUBIN MEHTA EL GRAN DIRECTOR INDI OCCIDENTALITZAT i amb una gran vinculació amb Israel, ofereix una visió lúcida i profunda del CONFLICTE ARABOISRAELIÀ. Sense f ugir de l'àmbit estricte de la música, HOM POT CONTEMPLAR UNA REALITAT GLOBAL PUNYENT I PER ARA MOLT IRRESOLUBLE. La música, tanmateix, hi fa i hi pot fer aportacions molt valuoses. Una pinzellada addicional situa una realitat de política cultural molt propera i que no pot deixar indiferent. ARNAU TOMÀS, VIOLONCEL·LISTA DEL QUARTET CASALS, se situa exclusivament en el món de la música en la definició del que representa serv ir-la en UNA DE LES FORMACIONS MÉS DEPURADES: EL QUARTET DE CORDA. Una reflexió intel·ligent sobre el futur de L'ESSÈNCIA ARTÍSTICA DEL PALAU: EL CANT CORAL. A la fi el testimoniatge d'una DESTACADA PEDAGOGA BÚLGARA acara també el cant coral , però estrictament des de la seva parcel·la i DES DE L'ÒPTICA D'UN PAÍS EN QUÈ TÉ, I SOBRETOT HA TINGUT, UN PAPER PREPONDERANT. 20 452 «Entre el públi co israclí EXISTEN GRANDES RESERVAS CONTRA ESTE AUTOR [WAGNER], que fuc, junto a Franz Léhar, el MÚSICO FAVORITO DE ADOLF HITLER. Con los mismos argumentes que sc dirigen contra Wagner sc podria rechazar a otros a1·ti sta s, pcro HAY PREJUICIOS QUE SE TRANSMITEN DE UNA GENERACIÓN A OTRA. Sin embargo. toda via hay SUPERVIVIENTES DE LOS CAMPOS DE CONCENTRACIÓN NAZI con los números marcades en los brazos que no quieren tener ninguna referencia del pasado, ni musical ni dc ningún otro tipo. Y hay que respctar este scntimiento. [ ... ] Se mc ocurrió que podia ser una salida al círcu lo vicioso (TOCAR WAGNER A TEL AVIV]. Al concluir un concicrto, advertí mi intcnción dc ABORDAR EL PRELUDIO DE !SOLDA a continuación y dije q ue quicn no quisicra cscuchal'lo podia marchurse. Empcza mos muy suavcmcnte, pe ro PRONTO SE OYERON GRITOS E INSULTOS EN LA SALA Y ALGUN AS PERSONAS INTENTARON SUBIR AL ESTRADO. Fuc un caos trcmcndo. A l dia siguiente lo volví a intentar, pcro tuvimos que intcrrumpir la cjccución. La polémica se prolongó clurantc varios meses. [ ...]Mire, YO DOY Ml RESPALDO A UNA ESCUELA EN LA QUE JUDÍOS Y ARA BES ESTUDIAN JUNTOS y cada uno se expresa en su idioma. La MAYORÍADEISRAEÚESNO HABLAN ARABE. y éstc es un grave error. que dificulta la comunicación con los vccinos o con EL MILLÓN DE ARABES QUE VIVEN EN EL PAÍS, LA MAYORfA DE LOS CUALES Sf HABLAN HEBREO. [ ...] EL PODER DE LA MÚSICA ES MAS FUERTE DE LO QUE LA GENTE CREE. Tcngo experiencia de unir intérprctcs dc diferentes cu lturas y hago lo que pueclo para ayudar, aunquc sca clw:antc dos horas, a que las personas olviden su hosti lidad con un concicrto. YO INTENTO POTENCIAR ESTA LABOR DENTRO DE ISRAEL, Y LA ORQUESTA DIVAN, CREADA POR SAlO Y BARENBOIM, CON MÚSICOS ARABES Y HEBREOS, LO HACE DESDE FUERA. Las dos opciones buscan el entcndimiento intcrcultural. ¡... ¡ o me considero una persona importante desde el punto de vista geopolítico, pcro HAY UNA VOZ QUE ME DICE LO QUE DEBO ACEPTAR Y LO QUE NO. Nunca qu ise actuar en Grccia durante el régi men de los coroneles y ahora TAMPOCO HE QUERIDO HACERLO EN LA VENEZUELA DE HUGO CHAVEZ. Rcchazo su forma dc haccr política. Y LO DIGO CON TODO RESPETO PARA UN PAÍS EN EL QUE SE ESTAN HACIENDO COSAS INTELIGENTES, como el sistema dc orquestas de un profeta como josé Antonio Abreu. que el Estado utiliza como propaganda [ ...]. SU POLÍTICA [DE BERLUSCONI) ES NEFASTA PARA LA CULTURA. No le in teresa nada. No se da cuenta de que, sobre todo la cultura musical, nació en ltalia y que la primera ópcra se hizo en Florencia. CLARO QUE EL METROPOLITAN TAMBIÉN SE HA ESTANCADO. SÓLO REPITEN PROGRAMAS.» Zubin M ehta. Dominical de "La Yanguardi a", 6 dc setembre de 2009. «TOCAR EN UN CONJUNT DE CAM· BRA PORTA MOLTES SATISFACCIONS PERQUÈ NO ET TROBES PERDUT COM EN UNA ORQUESTRA. que és molt avorrida, però sí que l 'ego passa a un segon terme, ja que treballes en un diàleg constant amb la resta de músics. f... 1Tenim carta blanca tant per a la discografia com per als concerts. Així que. SIMPLEMENT, TOQUEM ALLÒ QUE ENS AGRADA. OBRES DE TOTS ELS ESTILS I ÈPOQUES. Després, la crítica et cataloga i diu que la nostra especialitat és tal o tal altre compositor [ ... j. NOSALTRES TENIM MÉS PREDISPoSICIÓ DINS EL CLASSICISME PER HAYDN I MOZART, i dins del romanti cisme per Menclclssohn i Schubert. Pel que fa a Beethoven, és un autor molt complex i en cons tant evolució. Com que està a cava ll entre dos cor rents, cos ta sa ber com l 'has de plantejar. EN TOT CAS, INTENTEM NO ESPECIALITZAR-NOS GAIRE I ESTEM OBERTS A TOT EL REPERTORI. t... l Fem poques estrenes, tot i que avui dia es fa molt bona música. NO ENS INTERESSA, PERÒ, QUALSEVOL MÚSICA D'A· VANTGUARDA. sinó que intentem ser molt selectius i toca r peces que man- tinguin el lligam amb el món tonal. És un sistema ham1ònic perfecte, i LA AToNALITAT ÉS COM UN INVENT QUE HA QUEDAT FLOTANT A L'ESPAI EXTERIOR.» Arnau Tomàs (Quartet Casals). Valèria Gaillard, " El Punt", IS de setembre dc 2009. «L'Orfeó ofereix una estructura perfecta PERQUÈ UNA DE LES COLUMNES BÀSIQUES DE LA VIDA MUSICAL D'AQUEST PAÍS, EL CANT CORAL, PUGUI CONTINUAR TENINT UN FUTUR BRILLANT: una escola a la qual s'han de tornar a donar els recursos garrepejats fins ara, UNES FORMACIONS DE BASE QUE PODEN SER MÉS QUE UN SIMPLE PLANTER, I UN COR GRAN QUE Sl, per una banda, té la sort de poder programar-se a si mateix, ha de treballar fort per refer els llaços amb orquestres de dins i fora de l'Estat que han estat arraconats el últims anys. Això sí, SENSE PERDRE LA SEVA ÀNIMA VOCACIONAL, D'AMOR I SERVEI A LA MÚSICA, QUE HONORA EL TERME AMATEUR. Per a professional ja hi ha el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Després d'anys i panys d 'espera, no hi pot haver cap matxa enrere en aquest sentit, tot i que la crisi econòm ica i l'escàndol exigiran de la gerència un sobreesforç perquè ni aquest cor (ni tampoc l'Orfeó) vegi minvada Ja seva activitat. L'ADMIRABLE UNITAT DEMOSTRADA PER CANTAIRES, DIRECTORS, PIANISTES I PROFESSORS ÉS LA MILLOR GA· RANTIA PERQUÈ EN B.. FUTUR NO ES TOR· NIN A SENTIR ESTRANYS A CASA SEVA.>> Xavier Cester, "Avui~, 4 d'octubre de 2009. «Estic totalment convençuda que FER BONA MÚSICA ÉS UN BON SISTEMA PEDAGÒGIC. No comparteixo l'opinió d'aquells que diuen: "Jo sóc pedagog, no músic, per tant jo els educo però no ca l que fa ci bona música am b el s nens." Però les dues coses van juntes, PER SER UN BON PEDAGOG HAS DE FER BONA MÚ· SICA, has de fer que els nens coneguin, cantin i estimin la bona música, de qualsevol tipus. [ ...]>> Theodora Pavlovich. Maria M ercè Argüelles, "Butlletí SCIC-Secretariat de Corals Infantils de Catalunya". Martín i Soler escumós i de baixa graduació L'ARBORE Dl DIANA de Vicent Martín i Soler. Uibret: lorenzo Da Ponte.laura Aikin. Michael Maniacci. Ainhoa Garmendia. Marisa Mar· tins. Jossie Pérez. Charles Workman. Steve Davislim. Marco Vinco. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del liceu. Dir. escènica: Fran· cisco Negrín. Dir. musical: Harry Bicket. UCEU. 1 D'OCTUBRE DE 2009. per J. Comellas n perceptible regust de decepció va aca bar deixant l'estrena li· ceística d'un dels títols en el seu moment més valorats del valencià Vicent Martín i So· ler. I és que hom esperava més d'una obra d'un autor que en el seu moment competia gairebé en un pla d'igualtat ni més ni menys que amb Mozart a la Viena lïnisecular del XVIII i que havia deixat un molt bon gust dc boca al mateix Liceu amb Una cosa ra- U ra. Tanmateix. aquest Arbore de Diana ha esdevingut quelcom diferent: per diverses raons. La primera, el llibret, que si bé parteix d'un plantejament original i atractiu, convertir un context metastasià en una diatriba contra la falsa moral puritana i en un cant al goig i al plaer terrenal, ben aviat acaba els recursos. ensenya massa precipitadament les cartes, i obliga a un segon acte reiteratiu, previsible, amb situacions allargassades i gai· rebé prescindible des del punt de vista del desenvolupament argumental. La segona causa és una música d'un metodisme di· recte i grat però perifèric; una partitura escumosa però no gran cosa més. I lïnalment un muntatge que interpreta molt bé l'essència del contingut dc l'obra, però que peca en excés d'abandonar-se a un cert traç esquemàtic en el si d'una estètica barreja de pop i còrnic manga, carregada dc moviments de maquinària cscèni· ca que, com s'esdevé amb l'ar· gument, també cau en la reiteració i en la f'ati ga i llasta consistència a l'espectacle. Per fortuna, hom va comp· tar amb l'esplèndida Laura Aikin en el paper cabdal de Diana, una mena de Turandot salvant les distàncies. que va cantar bé Ics seves dues àries i va confirmar els bons dots actorals mostrats dc manera excel·lent en Boulevard So/itude. El sopranista Michael Zacharias, puntal del quintet 'la Truita' FESTIVAL MOZART. Christian Zacharias. piano. Julia Schroeder, violí. Joaquín Riquelme, viola. José Mor, violoncel. Christoph Rahn, contrabaix. Mozart, Schubert. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL) 1 D'OCTUBRE DE 2009. per Llufs Tru llén i el Trio K. 502 dc Mo· za rt representa un pas més enllà en la tradició marcada pels postulats l'ormals de Haydn. el celebèrrim Quintet "la Truita" suposa, per la seva estètica vinculada a I'Sturm und Drang, amb els contrastos de dinàmiques S i canvis tonals i harmònics dels qua ls Schubert era tan amant, l'allunyament ja delïnitiu del classicisme vienès. La música del Trio de Mozart respira naturalitat, transparència, eloqüència, i requereix una compenetració a ni· vell interpretatiu que guardi l'equilibri sobre una mateixa unitat de criteris. Zacharias, amb el seu pianismc prodigiós, servia unes bcllíssimes intervencions per mantenir un diàleg que en ocasions. per una visió més punyent i inci· siva dc la violinista lulia Schroeder. distava d'aquesta comunió d'idees musicals. Diàlegs acurats, amb Ics destacades intervencions de losé Mor, van permetre gaudir d'un Mozart en ocasions excessivament opulent. I aquest gust per una visió apassiona· Maniaci va ser l'altra colum· na interpretativa, en el paper d'Amor, autèntic deus ex machina de la representació. en un treball d'un histrionisme molt a to amb l'ideari de la dramatúrgia. Correcció general sense més en la resta. en una proposta de recuperació que. inesperadament, només haurà mostrat que no totes les exhumacions resulten imprescindibles. da, dúctil quant a contrastos. amant de sonoritats amples, va resultar primordial per a la gran versió escoltada del Quintet ''la Truita", amb l'inefable tema i variacions dc l"' Andantino". Un Zacharias superb esdevenia eix de la ver· sió en què llavors ja sí la con· junció de cliteris, el gust a realitzar els diàlegs instmmcntals en què brollen bellíssimes melodies per sobre un entramat harmònic que Schubert dibuixa amb subtil precisió. permeteren gaudir d'aquella musicalitat inconfusiblement vienesa, camí sense ret om ja cap al romanticisme. :RM- e ~01 "' La simfonia 'Els Adéus', comiat al Festival Mozart d'enguany FESTIVAL MOZART. OBC. Christian Zacharias, piano i director. Mozart, Haydn. L'AUDITORI. 2 D'OCTUBREDE 2009. per LI. T. i un programa conté la Serenata Petita Música Nocturna, la Simfonia dels Adéus dc Hadyn i un Concert per a piano com el número 12. el segon dels quals Mozart va escriure en la seva presentació a la ciutat de Viena. som davant d'un con· cert en què la música irradia bellesa, esdevé exemple del S que pot significar classicisme vienès i en el cas de l'obra de Haydn, un dels exemples per antonomàsia de l'estètica amb connotacions literàries de I'Sturm und Drang. Bellíssima interpretació de la Serenata (amb els celebèr· lims temes que fluïen amb indubtable naturalitat. i amb moments d'un excés de sono- ri tat més proper a una línia estètica romàntica). i per sobre dc lot del Concert per a piano núm./2. Mozart escrivia al seu pare, referint-se als concerts. núm. 11 , 12 i 13. els primers que compon per al públic vienès, en els termes següents: ''[ ... / són molt bri· I/ants, agradables a l'orella. naturals, sense caure en la baIWlitat": i precisament aquesta naturalitat màgica del piano dc Zacharias. la trans· parència dels ornaments. la qualitat del seu fraseig. esdevenien una veritable mostra de musicalitat. L'orquestra. contagiada d'aquesta dicció musical de Zacharias, va ofe. rir un acompanyament acurat i rclïnat, aspectes mantinguts en el decurs de la Simfonia "els Adéus ' de Hayd n. Cia· redat de línies. equilibli en els aspectes formals. inspirades intervencions dels solistes de l'orquestra: un Haydn (autor sempre tan complex d'inter· pretar) de gran notorietat i en què el seu conegut "Adagio fi. nal'' va deixar -com manen els cànons- la sala de l'Auditori a les fosques. 21 453 Un 'Serrall' sense flors FESTlVAL MOZART. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Minerva Moliner i Laura Sabatel, sopranos. Javier Tomé i Jesús Alvarez, tenors. lvan García, baix. Jordi Dauder, narrador. Dir.: Christian Zacharias. El rapte del serrall (en versió de concert) de Wolf· gang Amadeus Mozart. L'AUDITORI. 27 DE SETEMBRE DE 2009. per Mer cedes Conde Pons l Festiva l Moza rt es va inaugu rar amb un doble gust dc comiat. D'una banda, coincidin t amb el decés dc la pianista catalana més internacional de lots els temps, Alícia dc La rrocha, Jord i Daudcr va d ir unes breus paraules en record de la pianista que van precedir un reverencial minut de silenci. De l'altra, atesa la circumstància que aquest és el darrer any que Christian Zacharias dirigeix com a titular el dit Festival. que va néixer de la seva mà i que l'ha portat durant vuit anys a recórrer la geogr·afia mozartiana. Un deute pendent amb Zacharias era la interpretació d' una òpera del catàleg del compositor salzburguès, mal- E ~e )Ol grat que les possibi litats dc L'Auditori en permetin només una versió en concert. El rapfe del serrall -singspiel joiós i festiu- era l'objecte de desig del mestre alemany, tot i coincidir du rant aquesta temporada amb la programació del Gran Teatre del Liceu. Zachatias va voler mostrar-ne un fonnat alternatiu i una infraestructura interpretativa diferent de la que segurament n'oferirà el coliseu de les Rambles. El pianista i director alemany va presentar, doncs, un Rapte del serrall en què l'aspecte visual estava complementat per un recull d'imatges projectades en una gran pantalla instal·lada al rons de l'escenari; imatges de quadres de Paul Klee, Joan Hernandez Pijuan i August Macke, escollits pel colorisme i la recreació lliure d'un ambient orientalitzant de línia expressionista. A nivell musical, al costat d'una OBC reduïda, no massa engreixada encara però atenta als requeriments del director. aparegué un conjunt· de solistes joves desconeguts. Exceptuant-ne Minerva Moliner, que va assumir el rol de Konstanze, la resta de cantants accedien a interpretar l'òpera després d'una aud ició. Tots tenen en comú ser alumnes dc la valenciana Ana Luisa Chova, professora de prestigi creixent per l'elevat nombre de cantants solvents que ha "donat a llum". ~s lloable el fet que s'ofereixi la possibilitat d'assumir compromisos professionals a cantants en procés de formació, però ¿no s'hauria pogut obrir la convocatòria d'audicions a joves cantants de l'Estat espanyol. tant dc conservatoris superiors com de mestratge particular, i no només a deixebles d'una professora en voga? Bons resultats genèrics, amb particularitats: Javier Tomé i Jvàn García van resultar els més solvents, malgrat una dicció del primer molt qüestionable. A Laura Sabatellj quedava gran el paper de Blonde, igual q ue a Jesús Alvarez el de Pedrillo; malgrat l'amplificació, subti l però evident. Minerva Moliner en va patir els estralls; si bé dominava la part de Konstanze, el particu lar engolament i enfosquiment de la seva veu quedaven amplificats per un hàbit cada vegada més comú que, com es demostra, tant dóna suport com es pot girar en contra del cantant. Es van reduir els cors a la seva versió insh-umental: ¿no podien interpretar-los de forma concertant els solistes? I Jordi Dauder va personificar el paixà Selim amb textos de Mònica Pagès, tot substituint els fragments parlats dels cantants; no va acabar de convèncer, la seva interpretació, en unes intervencions minvades que no acabaven de complir la seva funció narrativa. Tot intentant educar amb la música TEMPORADA OSC. Dir.: Cristóbal Soler. Stravinsky, Lamote de Grignon, Charles, Gasull, Guinovart, Amargós, Britten. L'AUDITORI.l6 DE SETEMBRE DE 2009. per M. C. P. n dels projectes musicals del Departament Educatiu dc L'Auditori dc Barcelona, en coHaboració amb l'O BC, va ser· presentat com a concert inaugural de la seva temporada davant una reduïda audiència, que no va acabar d'entend re l'objecte dc la proposta, d'intencions i objectius molt lloables. La idea d'oferir un concert simfònic en què la interpretació dc Ics obres tingui el suport visual d'una coreog~·a­ fi a interpretada per un cos de dansa in fnntil és interessant, i els resultats davant un públic de franja d'edat baixa va resultar exitosa en els exercicis fets durant la temporada passada. U 22 454 Per això es va voler oferir la proposta a una audiència d'ampli espectre, per donar a conèixer les activitats del Departament Educatiu, que lidera l'Assumpció Malagarriga, i donar accés a un tipus d'espectacle alternatiu al format convencional del concert. Les causes per les quals l'èxit de la proposta no va ser el mateix que davant un públic infantil poden ser diverses, però de ben segur moltes es poden reunir en la manca de flexibilitat i capacitat de sorpresa de la gent adulta. Deixant de banda Ja valoració estrictament artística dels resu ltats, no es pot negar l'evidència d'un projecte no només fet amb il·lusió sinó també amb criteri. El cert és que qui signa no només va gaudir dc la màgia que transmet l'espontaneïtat dels nens, sinó que l'aspecte coreog~·àfic va contribuir a mantenir la concentració en la música i a viurela amb més intensitat. L'espectacle. tanmateix, no va resultar homogeni. en primer lloc per una interpretació musical de I'OBC no del tot polida. A això va contribuir la direcció del jove Cristóbal Soler, que semblava més centrat a cercar l'impacte sonor en què l'O BC resulta sempre reeixida; en dctl'iment, però, de la nitidesa i continuïtat del discurs sonor. Va resul tar engrescador observar com d' un nucli reduït d'idees dc què es constituïen totes Ics coreogralïes - ideades per Amèlia Boluda-, es podien confegir adaptacions en conveniència amb la música corresponent, tot aprofitant el poc espai de moviment que donava l'csce- nari de la Sala Pau Casals, amb l'Orquestra tocant. Una màxima que es va fe r palesa va ser la de l'èxit de la senzillesa per sobre de l'excentricitat: molt més artístiques van resultar les coreog~·afïes per a L'ocell de foc d'Stravinsky, la Guia d'orquestra per a jolleS de Britten i Planetàrium d'Amargós. que no pas la ''Dansa dels perdigons" del ballet Terra baixa d'Albert Guinovart. I més emocionant encara va ser poder percebre petites espurnes de talent en alguns dels ballarins que van trepi tjar l'escenari, tots ells alumnes del Centre Orio l Martore ll i I'EESA/CPD de l' Institut del Teatre. El risc no sempre és ben acceptat: programar música cata lana i en un format gens convencional com el presentat, era suscepti ble de resu ltar poc comprensible. Però això no vol dir q ue un hagi de deixar d'arriscar. Insistint en un repte CONCERTS SIMFÒNCS AL PALAU. OSV. Alexandra Soumm, violí. Dir.: Rubén Gimeno. Casablancas, Beethoven, Xostakóvitx. PALAU DE LA MÚSICA. l 9 DE SETEMBRE DE 2009. per Francesc Taverna-Bech ón ja 22 els anys que l' Orquestra Simfònica del Vallès ocupa un lloc en la vida musical dc Ics nostres terres i podem di r que el balanç no ha deixat mai dc progressar. I tanmateix encara avui els que la gestionen ins is teixe n e n la recerca d'un nou horitzó... En cert sentit, l'orquestra vallesana es proposa no solament la millora del seu nivell, sinó assolir un punt de trobada entre músics i públic, entre espectacle i comunicació. fins i tot crear la desitjada proximitat dels que fan la música amb els que l'escolten ... D'aquesta manera. en aquest projecte artístic es constata la presència d'un actor i director d'escena, Jordi Godall. que serà artista resident i, pel que sembla, amb ell es reflexionarà sobre l'estratègia dels recursos escènics; també amb el plantejament de les cadires de la Simfònica s'ofe rirà la possibilitat d'assistir S des del mateix escenari i entre els músics al concert. Una altra iniciativa és p resentar prèviament el concel1 amb comentaris sobre les obres que, en aquesta ocasió inaugural, va estar confiada al mateix director, el mestre Rubén Gimeno, que a la vegada també debutava com a director titular. Hi ha temps per veure i comprovar si tots aquests propòsits s'acompleixen. De moment podem afitmar que el concett va ésser un èxit. especialment per la intervenció de la violinista Alexandra Soumm. que amb solament vint anys d'edat evidencià una maduresa sorprenent per interpretar sense cap mena de dificultats el Concert per a violí i orquestra en Re major de Beethoven. Versió que va seduir per l'impuls comunicatiu i emocional d'aquesta jove solista en unes intervencions q ue semblaven manifes tar-se sense prejud icis i ALEXANDRA SOUMM amb una espontaneïtat que posseïa la seducció d'aquella sorpresa que produeix la descoberta de quelcom transcendental. I certament aquesta obra de Beethoven és una de les més transcendents del repertori concertant... Abans, però, el públic pogué escoltar una partitura de Benet Casablancas d 'acusada complexitat i impactant desenvolupament simfò nic que, amb el tí- tol d'In trada sobre el nom de Dalí, desplegava un discurs apassionat i personal difícil de copsar en tota la seva extensió en una primera i única audició. Més fàcil ho vàrem tenir amb la interpretació de l'obra final del programa: la Simfonia núm. 9 en Mi bemoll major de Xostakóvitx, una obra de marcada ironia amb la qual el compositor celebrava a la seva manera el lïnal de la Segona Guerra Mundial i que de ben segur no degué agradar els dirigents de l'art soviètic, més amics de l'aparatositat i la grandiloqüència. Finalment, hem de comentar que la presentació de Rubén Gimeno com a titular de l'Orquestra constit uí un punt altament positiu del concert. El conjunt simfònic evidencià eficàcia en la resposta a les indicacions del nou director i notable cohesió entre les famílies instrumentals que la integren. En certa manera. el tre ball del jove Rubé n Gimeno va destacar per una notable aportació comunicativa i una gesticulació particularmen t explícita de cara a l'Orquestra. "RM- C 301 La potència de la nova generació Xlii TEMPORADA DE CAMBRA. Judith Jauregui, piano. Chopin, Mompou, Debussy. ESGL~SIA DE SANTA CRISTINA D'ARO. 5 DE SETEMBRE DE 2009. per Xavier Chavarria E l ple absolut registrat a Santa Cristina d'Aro per veure la jove pianista donostiarra judith Jauregui no fa res més que confirmar la bondat d'un cicle musical seriós, coherent, fet amb rigo r i astúcia, que atén i premia els mús ics del país. els joves valo rs, els repertoris ambiciosos, i semp re amb un nivell quali ta tiu admir11ble. Enmig de la voràginc musical estiuenca, plena dc concerts boio ratllant la prostitució musical; e n plena detiva de la major part dels festivals d'estiu cap a la línia "contenidor on cap tot ", en què es barregen amb els genis clàssics mús iques de dubtosa qualitat, cantants glamurosos però de glòria efímera i orquestres de fira, cicles com aquest són un refugi per als melòmans de debò. Realment, la protagon ista del concert s'ho valia. Judith jiíuregui és una de les millors intèrprets de la seva generació: amb només 24 anys ja mostra no només una tècnica formidable, s inó també una maduresa inusual. Té caràcter, sap entendre la música que toca i s'hi aboca amb pas- sió. A hores d'ara el seu potencial no té sostre. El repertori que s'escull diu molt. d'un músic, i Judith Jaúregui va confegir un programa coherent i llaminer, en què va poder desplegar tot el seu arsenal interpretatiu i alhora sentir-se còmoda i segura. Va proposar un viatge que començava i acabava en Chopin, passant per Mompou , i amb un Debussy quas i orquestral al zenit del recital. I cada autor li va servir per mostrar virtuts diferents: a L'iffe joyeuse de Debussy va fer sonar el piano gairebé com una orquestra. amb energia . convencime nt i una sonoritat à mplia i generosa. Chopin és una de les seves especialitats. i en els vertiginosos lmpr0111ptus que van encetar el concert va ex- hibir el seu virtuosisme i una tècnica depuradíssima: nítids, brillants i amb absoluta precisió, dibuixant cada línia en un teixit transparent i airós. I Mompou no permet escarafalls: cal anar a l'essència. a l'esperit, és orfebreria sonora que exigeix delicadesa, sobrietat i un gust exquisit; cada acord, cada nota ha de tenir el pes adequat. I tant a les Escenes d'infants com a les Variacions sobre un tema de Chopin. jau regui va aco nsegui r un eq uilibri prodigiós, de sonoritats sensua ls i màgiques: només hi vam trobar a faltar un pols im de tendresa. La Gran Polonesa i una Masurca dc l'opus 17 com a bis. van cloure brillantment un recital vivificant. 23 455 Primers passos... CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Pasión Vega, veu. Jacob Sureda, piano. José Vera, contrabaix. Vicent Climent, bateria. Dir.: Rubén Gimeno. M. de Falla, copia. PALAU DE LA MÚSICA. 3 D'OCTUBRE DE 2009. per Josep Barcons Palau s van sentir guapas i oiés com probablement no se sentiran en cap altre concert dc cap temporada simfònica. I per això el públic més clàssic - poc avesat a exabruptes emocionals- reprov<wa alguna d'aquestes manifestacions dc passió desenfrenada. Però la senyora que deixava anar més floretes - fins i tot entre els números dc l'Amor brujo- ho tenia ben clar i ho va etzibar a viva veu: "i )'o fie pagao con derecho a escóndalo!" Disculpin el relat de fets. però és significatiu del que va ser el segon concert de la temporada dc Concerts Simfònics al Palau. Les intencions de la nova programació dc I'OSV dc voler "establir en cada represelltaci6 ww comunicació E ~e 3 01 real i intensa amb els espectadors" que acabi amb "la manca d'interactivitat amb el públic i l'absència d'un component visual atractiu" són del tot legítimes i fins i tot potser indispensables. Però -com en tot carni que s'explora per primer cop- hi haurà passes que no seran fetes en la millor direcció. I posar llums discotequers per acompanyar els acords de La vida breve, fer sortir fum de l'escena1i, o amplificar la veu de Pasión Vega per a l'Amor brujo amb reglatges de música pop no són passos del tot dreturers. I no ho són, no pas perquè es traeixi cap convenció clàssica, s inó perquè el resu ltat escènic no va passar, en aquest cas, de la categoria d'anècdota. PASIÓN VEGA En l'Amor brujo, Pasión Vega va estar poc al servei de la música, i la versió que en va resultar -tot i la bona lectura orquestral- fou mancada del dramatisme contingut a què apel·la la partitura. L'interludi de la Vida breve, ben tocat, va se1vir sobretot per al canvi dc vestuari que marcava l'entrada de la cantant malaguenya al seu repertori de copta habitual, en què es va moure amb desimboltura i salero, si bé els arranjaments orquestrals limiten la capacitat d'improvisació que permet una l'ormació més petita. És fantàstic aconseguir que públic que nom1alment no escol tali a una orquestra simfònica tingui l'oportunitat de fer-ho. l és bona la pretensió de fer que els concerts es visquin amb més intensitat; però posar més watts de Uum i so no fa necessàriament que el missatge arribi més endins. La intensitat i profunditat de la vivència estètica depenen directament de la qualitat artística del producte i de la sensibilitat perceptiva del públic. Val més invertir sobretot en aquesta línia: acaba sent culturalment més rendible. Un duo sòlid i compromès 30 MINUTS DE MÚSICA A L'ATENEU. Kalina Macula, violí. Daniel Blanch, piano. Suriñac, Manén, Bartók. ATENEU BARCELON~. 27 DE SETEMBRE DE 2009. per X. Ch. ncert de la Fundació Mas i Mas de traslladar el cicle dc miniconcerts a l'Ateneu Barcelonès i circumscriure'( al cap de setmana. La bona resposta del públic ja es va notar al recital de dos joves músics ja consagrats. la violinista polonesa Kal ina Macula i el pian ista Daniel Blanch, que en els seus concerts i e nregistraments acostumen a reivindicar am b passió, convenciment i des de l'excel·lència inte rpretativa, l'obra dc músics catalans del segle xx poc coneguts tot i la seva categoria; en aquest cas van ser Carles Suriñac i Joan Manén. E 24 456 Daniel Blanch va obrir foc amb una magnífica interpretació de tres Cançons i danses per a piano sol de Sutiñac, peces sofisticades, brillants, de reminiscències bartokianes i un estiiHzat regust popular. Més experimental és Flamenco ciclotymia per a violí i piano, del mateix autor, en què Ka lina Macuta va saber destif.lar les subtileses sonores i harmò niques d' una obra que condensa l'esperit agre, ferotge, misteriós i ancestral del flame nc. Les Cinc melodies espanyoles de joan Manén tenen un aire més folklòric: a la Botera hi va mancar un xic dc gràcia i soltesa al violí, però la Calesera i la Soleà van sonar espurnejants i vives. i La Cai1a i el Zortzico van vessar dolçor i expressivitat. La primera part es va acabar amb la Dansa Ibèrica núm. 2 de )o· an Manén, en què es va percebre la perfecta entesa i complicitat i l'equilibri sonor que caracteritza aquest duo. La vetllada es va acabar amb la Sonata per a violí i piano núm. 1 de Bela Bartók, una obra intensa, dramàtica i densa. Si bé als primers compassos el piano dominava excessivament, l'equilibri va imperar al llarg de tota l'execució. J..:aspecte més compromès d'aquesta obra és la dosificació de les dinàmiques i sobretot dels ritmes ferotges i asimèt rics que li do nen la fortíssima personalitat que té. Blanch i Macuta el va n assolir a la perfecció i li van imprimir un encettadíssim caràcter eslau d'allò més expressiu, amb una admirable conducció cap al clímax final, resolt amb brillantor. Maria Schneider dirigeix la Big Band de l'ESMUC I mes dc novembre, dins de la programació del 41 è Feslival Internacional de jazz de Barcelona, la compositora i directora nord-americana Ma1·ia Schneider protagonitzarà dos concerts dirigint la jove Big Band de I'ESMUC amb temes de l'artista. Àmpliament reconeguda en el món del jazz. Maria Schneider col·laborà des de molt aviat en la seva formació amb figures de la talla dc Gil Evans, l'extraordinari arranjador d'importància històrica en la creació del so orquestral del gran Miles Davis, o Bob Brookmeyer, trombonista, compositor i arranjador per a l'orquestra dc Thad )ones-Mel Lewis. Després d'aquesta immersió en l'estudi del so orquestral jazzístic, l'any 1992 Maria Schneider funda la seva pròpia big band, coneguda avui dia com TI1e Maria Schneider Orchestra, que li ofereix un vehicle propi pe1· a la seva expressió creativa com a compositora. El mateix any de la seva fundació, l'orquestra ja compta amb l'emblemàtic disc Evanescence que, per partida doble. es presenta com a ca nd ida t als premis Grarnmy de 1995, i amb unu excel·lent acoll ida, que es refl ecteix en les nominacions d'enregistraments posterio rs (Coming A bou f i Allegresse), i es matelialitza més tard en dos premis Grammy: un per Concert in the Carden (2004) com a millor àlbum de gran conjunt instrumental, i un ultTe per Ceru/ean Skies, de l'àlbum Sky Blue (2007), com a millor composició instrumental (2008) . Actualment la Jazz joumalists Association ha guardonat el treball de l'artista amb una triple menció: millor composició, millor arranjament i millor big band. Maria Schneider ha realitzat amb la seva orquestra importants gires per Europa i ha actuat en ocasions anteriors aJ Festival de Jazz de Barcelona que ara ens la permet retrobar en una oportunitat E 2 ESMUC única. És una convidada de luxe que a més visitu per primera vegada I'ESMUC. Els assaigs previs a les actuacions tindran lloc del 16 al 20 de novembre i culminaran amb dos concerts que se celebraran el dissabte 2 1 a les 22 h a l'auditori Atrium de Viladecans i el diumenge 22 a les 19 h al Teatre-Audi- tori de Sant Cugat. El programa inclourà obres força conegudes de la compositora , com E11anescence, Last Season . Cwnbo 8/ue, Creen Piece (del seu primer disc Eva11escence), Three Romances: /. Choro Dançado (del seu àlbum premiat Concert in the Carden) i la recentment premiada Cerulean Skies. per MARfA DEL MAR POYATOS ANDÚJAR ACTUALITAT i{j,i.iiifj La Big Band de l'ESMUC obre el41è Festival Internacional de Jazz de Barcelona El conjunt homenatja els 70 anys de Blue Note a Big Band de I'ESMUC va encetar el4lè Voli Damm Festival Internacional de Jazz de Barcelona el passat 18 d'octubre amb un concert a l'aire lliure al Parc Central del Poblenou de la Ciutat Comtal. El conjunt jazzístic, sota la direcció de Bob Sands, va repescar el programa estrenat el passat mes de juny que homenatja el segell Blue ote en el seu 70è aniversari. Al llarg d'aquestes set dècades, el segell discogràfic nordamericà ha enregistrat gairebé tots els gèneres de la història del jazz, que van des de l'escena de postguerra fms a l'actualitat. A partir d 'una adaptació constant aJ mercat i a les noves tecnologies. Blue Note s'ha acabat convertint en un dels referents per a l'enregistrament jazzístic. Malgrat alguna crisi, el segell novaiorquès, actualment part de la discogràfica EMl, continua enregistrant, tol observan t les possibilitats comercials de l'escena emergent. És per això que les peccs interpretades per la Big Band de I'ESM UC van ser una petita mostTa de la discoteca que el segell blau ha deixat en aquest darrer segle: una selecció d'aquells temes arranjats per a conj unt de big band, centrats entre Ics dècades dels cinquanta i dels setanta, que comprenen diferents moments, estils i formes del conjunt jazzístic. El repertori , que requeria una gran versatil itat de tots els instrumentistes, es va basar en arranjaments de personatges corn Thad )ones. Buddy Rich, Duke Pearson o Mt Blakey. L'afi- L nació de Ics dissonàncies de )ones. la dinàmica de Blakey. el record del stving dur de Rich o la llarga empremta de Pearson a Blue ote van ser algunes de les característiques en què es va emmarcar el concert. Al Parc del Poblenou es van poder escoltar temes com Tip Toe, un dels estàndards amb marca de )ones: Non~~egian Wood, el senyal de John Lennon en els atTanjaments de Rich; la inspiració sorgida al Brasil de Donald Byrd amb Cristo Redentor i adaptada per Pearson, o Minor's holidays que mostra la diversitat de Blakey, entre d'altres. El conjunt dc I'ESMUC va respondre molt bé a !"energia i l'experiència de Bob Sands. el qual compta amb un vast coneixement de repertori de big ba nd. Compositor, arranjador i intèrpret són alguns dels trets que configuren el currículum d'aquest jazzman nascut a Manhattan el 1966. La seva llarga 11·ajectòria professional presenta diferents enregistraments, premis acadèm ics i gi res internacionals amb orquestres com Thc Glenn Miller Orchcstra. Però també cal destacar que ha compartit escenari amb diversos personatges de l'escena jazzística nord-americana i espanyola. com Lionel Hampton, Dizzy Gillcspie, Mel Lewis, )orgc Pardo. Chano Domínguez o Perico Sam beat, entre molts d'altres. ~er fNGRID PUJOL ROVIRA 3 IJJU''" ARTICL E La mestra Clara per IMMACULADA GIL TREPAT ----------------------- ------------ l 12 de setembre de l'any 1840, Robert Schumann i Clara Wicck van contraure matrimoni. Aquesta unió no només va significa r la culminació dels vincles afectius que unien ambdós personatges, sinó que també va suposa r l'establiment d'uns lligams professionals, artístics i fins i tot laborals que crearen un abans i un després en les seves vides. Robert, doncs, abandonà el descontrol que va marcar la seva joventut i començà a conviure amb la seva principal font d'inspiració: Clara no només era la persona que ell més estimava (motiu pel qua l li ded icà cadascuna de les seves obres), sinó que també era una gran artista que li proporcionava ajuda durant els processos creatius. Amb això podem deduir el canvi que per a Chiarina suposà el seu matlimoni amb Robert, i és que va desplaçar completament el centre d'atenció de la seva vida, i la importància que fins en aquell moment tenia la seva carrera pianística es trasl ladà a un segon terme: l'obra de Robert esdevingué, juntament amb la creixença dels fills, el seu objectiu principal: ''El meu piano és encara en Ull segon pla, com passa sempre que Robert compon. En tot el dia no trobo ni una horeta per a mi. Només desitjo no fer massa passes enrere."1 Ara bé, no tota la dedicació de Clara envers el treball dc Robert es basava en la motivació, i és que també va emprendre una tasca molt important E 4 en la difusió de l'obra del compositor, els resultats de la qual es van veure sempre reforçats pel prestigi que tenia la pianista. Les vies de difusió que Clara va emprar van ser tres: el piano en concert (incloent repertori del seu marit) ; l'edició musical (publicant, amb l'ajuda de Johannes Brahms, l'obra integral de Schumann uns anys després dc la seva mort), i l'ensenyament, camí que possibilitava la transmissió del llegat compositiu de Robert a les noves generacions de músics i, per tant, en certa manera n'assegurava també la permanència. Aquest article se centra en la dimensió pedagògica de Clara i com aquest treball va influir en la difusió de l'obra del seu marit. Clara va començar a impartir classes quan va allunyar-se de la figura dc Friedrich Wicck, el seu pare, arran del matrimoni amb Robert Schumann. Així doncs, la pianista va anar rebent sol· licituds de diferents instrumentistes que vo lien comptar amb l'ajut i orientació el 'una professional reconeguda. Les lliçons normalment se celebraven a casa dels Schumann, i és que no fou fins a l'any 1878 que Clara acceptà d'exercir dc professora en un entorn acadèmic, ingressant al Conservatori de Frankfurt. Els alumnes de Clara sempre van posar molt d'èmfasi en l'esperit tan crític que caracteritzava la seva mestra: el fet que, des de ben jove, hagués d'aconsellar musicalment aquells que la visitaven, provocà que Chiarina advoqués en tot moment per un treball molt escrupolós i exigent. Tan alt era el nivell que demanava a aquells que volien estudiar amb ella amb la intenció d'esdevenir professionals, que quan no trobava les qualitats que creia necessàries als seus pupils, els feia replantejar la decisió de futur que havien pres. Un exemple d'aquest cas el trobem en Felix Schumann, l'ú ltim fill de Robert i Clara: la pianista volgué que els seus fills rebessin una educació musical dc qualitat, i que el seu nivell estigués en sintonia amb el de les obres del seu marit. Felix, amb una clara intenció de ded icar-se a la interpretació del violí, un dia rebé una carta de la seva mare que l'allunyava d'aq uesta idea: "Si no arribes a ser un lliolinista realment eminent, per notables que siguin els teus dots, essent jilf de Robert Schumann sempre faràs un trist paper[ ... ]. No tens els dots necessaris per arribar a ser un artista de 11eritat. "2 Tot el contrari succeí amb Eugenie Schumann, penúltima filla del matrimoni, que va rebre una educac ió pianística molt meticulosa i supervisada per la seva mare, ateses les qualitats interpretatives que tenia. i havia dos elements que a Clara Schumann li agradava treballar durant les seves lliçons, ja que els considerava imprescindibles en qualsevol músic. El primer era el domini que l' intèrpret ha de tenir de si mateix durant un concert, fet que li pressuposa un control de l'obra que toca i de les H La seva carrera pianística es traslladà a un segon terme: l'obra de Robert esdevingué el seu objectiu principal. ARTICLE ifj,:Ciiij ] Clara i Robert Schumann seves pròpies reaccions en el cas de cometre errors interpretatius durant el recital. El segon era la capacitat que ha de ten ir l'estudiant a valorar allò poètic i sentimental de l'obra que toca, i concebre la tècnica només com un vehicle per arribar a la plasmació dels sentiments que evoquen l'obra en qüestió (Clara sempre va defensar un virtuosisme sensible i emotiu, no mecànic i espectacular). A tot això, cal afegir-hi la importància que per a la pianista tenia el fet que el seu alumnat fos capaç de raonar i verbalitzar tot allò que ella els explicava, així com els problemes tècnics o interpretatius que poguessin tenir. i les solucions que trobaven a aquestes dificultats. Per tant, Clara Schumann no només transmetia coneixements estrictament musicals, sinó també pedagògics. Per aquest motiu, li agradava que les seves filles més grans practiquessin l'ensenyament amb els més petits, perquè classifiquessin, mitjançant la praxi pedagògica. els coneixements que havien adqu irit i agafessi n experiència. Gràcies a la biograria que Eugenie Schumann escriví de la seva mare, podem saber com era Clara Schumann quan exercia de professora, com eren les seves classes, què demanava en les interpretacions de les obres de Robert. Així doncs, si bé podem suposar que el tracte que tenia Clara amb Eugenie no era el mateix que tenia amb una alumna a qui no la unia un vincle familiar tan fort, sí que d'aquests records de la menor de les fi lles del matrimoni Schumann podem extreure les idees principals sobre el treball que Clara feia amb els seus pupils. es lliçons començaven sempre amb la interpretació d'una obra de Johann Sebastian Bach, que normalment es tractava d'un preludi i fuga d'El clave ben temperat. A continuació, el torn era per a algun moviment de sonata de Ludwig van Beethoven, al qual seguia una obra de Frédéric Chopin. Les classes de Clara solien finalitzar amb el treball de les obres de Schumann. En relació amb el caràcter tan estricte de la pianista que hem esmentat anterim·ment, l'estudi particular que aconsellava Clara als seus alumnes es basava en l'execució de tres hores diàries d'exercicis de tècnica i improvisació. L i la lectura setmanal d'un nou preludi i fuga, d'un estudi, d'un nou moviment de sonata de Beethoven i d'una obra curta o moviment d'obra de gran format de Chopin i Schumann. Segons Eugeníe, el treball que la seva mare feia de les obres de Schumann era tan profund i emotiu, que Jj serví per poder conèixer qui era veri tablement el seu pare (la fi lla menor del matrimoni només tenia tres anys quan el compositor ingressà a Endenich). Clara va fer que Eugenie aprengués a comprendre i estimar Robert, i a sentir "l'elevació i entusiasme de la seva ànima i la rneravel/osa riquesa dels seus pensaments".> Així doncs, durant les classes de piano, la vídua Schumann sempre explicava que el seu marit traduïa en música tot allò que veia, llegia o sentia: els poemes que li amenitzaven les estones lliures es convertien en cançons dins el seu cap i, quan veia com jugaven els nens, es creaven contrapunts i melodies dolces que suggerien aquell moment. És per això que Clara, quan ensenyava al piano les composicions de Robert, es valia molt de la descripció per trobar l'essència de la peça en qüestió; volia arriba r al Els alumnes de Clara sempre van posar molt d'èmfasi en l'esperit tan crític que caracteritzava la seva mestra. 5 iJj¿iiJj ARTICLE Clara va fer que Eugenie aprengués a comprendre i estimar Robert, i a sentir "l'elevació i entusiasme de la seva ànima?' fons de l'obra i anar fins i tot més cnUà del títol que el mateix Schumann hi posava perquè, segons la pianista, "són sempre molt encertats r... 1 però necessaris no h o són mai". 4 En aquest sentit, doncs, Clara treba llava molt amb imatges i para l·lelismes entre el que Robert escriví a la partitura i el que l'obra volia evocar a l'oient. D'aquesta manera, si bé donava ltibertat al seu alumne, podia conduir-lo cap a una interpretació basada en la idea principal que el seu marit tenia d'aquella peça. Un exemple el trobem en la descripció que Eugcnie Schumann fa sobre com va treba llar amb Clara l'À lbum de la )UIIentut. En la Cançó de cacera. la pianista s'imaginava una escena dc caça, i en certs compassos veia els recursos que Robert va emprar per representar els instruments de vent desafinats: "jo m'imagino la cacera com si la veiés. Sonen el corns, els cavalls s'esvaloten L... l. Aquí [en el penúltim compàs, en què un Fa es converteix en un Solj una trompa fa u n gall. "5 O. per exemple, en la Passejada matinal d'aquesta ma- teixa obra, Clara uneix l'element descriptiu amb la tècnica d'execució dels acords: "De la mateixa manera com s'aixequen els peus quan caminem, és a dir. no del tot lligats [... 1. Aquest peIii detall donava a la peça el caràcter que més li esqueia".~> elacionat amb aquest interès de Clara a fer de Ics interpretacions dc l'obra de Schumann una narració poètica de la realitat de l'autor. la pianista insistí molt a una dc Ics seves alumnes més conegudes, Fanny Da vies ( 18611934, pianista anglesa admirada. entre molts d'altres, per )oachim, Brahms i Elgar), que trobés la dualitat de caràcters de Robert en allò que in terpretava, la contraposició apassionada de les personalitats d'Eusebius i Plorestan, el somiador i el realista. Per aquest motiu. moltes vegades Clara Schumann utilitzava durant les lliçons la paraula llineinlegen. que, traduïda de l'alemany, significa ''inserir'' o ··posar". L'ús d'aquesta paraula no tenia una traducció tècnica concreta. sinó que vo- R 6 ESMUC lia significar la implicació personal de l'intèrpret en allò que tocava, allò necessari que havia de pensar el pianista per evitar que la peça esdevingués una simple execució o un exercici de lectura. Fa nny, d'aques ta manera, aprengué el que Clara sempre li deia: que l'obra de Robert era un "retrat espiritual i emotiu, no fotogràfic". 7 A tot això, a aquesta vessant poètica de la interpretació de les obres de Robert Schumann, Clara afegia dos elements definitius per arribar al sentit original de les obres del seu marit: el pri mer era la polifonia i el va lor melòdic que calia clonar a les veus interiors: ''són tan importants i significatives que, fins i tot quan aquestes tenen un paper secundari, són indispensables";8 el segon era l'element rít- mic: Clara estava convençuda que era indispensable la rigorositat temporal per tal que l'oient i l'intèrpret comprenguessin l'essència de l'obra de Schumann. En aquest sentit, doncs, la pianista afirmava que el tempo idea l d'una obra era donat pel seu caràcter, i, en concret, per la fusió que l' in tèrpret era capaç de fer de cadascun dels canvis d'humor que s'intueixen en la producció de Robert Schumann. La Clara i Marie Schumann coord in ació de les parts de l'obra només pot aconseguir-se per mi tjà de la comprensió del tempo idea l per a cada secció de la peça, essent totalment estrictes amb les fórmu les rítmiques presentades pel compositor i BIBLI OGRAFIA RECOMANADA -CORDER, Frederick, DAVIES, Fan ny. "Robert Schumann. Born )u ne 8, 18 1O. Diecl )uly 29, 1856" [en línia]. The Musica l Times, vol. 5 I, núm . 809 ( 1 dc Ju liol de 19 10), p. 425-428. Publicat per Musical Times Publica tions Ltd. [consulta: novembre dc 2008] Disponible a http://www.jstor.org/stable/905534 -CORDER, Frederick, DAVlES, Fanny. "About Schumaruú Pianoforte Music (Continucd)'' Ien línia 1. The Musical Times, vol. Sl, núm. 8 I O (l d'agost de 91 0), p. 493-496. Publicat per Musical Times Publications Ltd. [consulta: novembre de 2008] Disponible a http://www.jstor.org/stable/908084 -CORDER, Frederick, DAVlES, Fanny. "Robert Schumann (Concluded)'' [en línia]. The Musical Times, Vol. S I, No. 8 11 ( 1 de setembre de 191 0), p. 565567. Publicat per Musical Times Publications Ltd. Iconsulta: novembre de 2008] Disponible a http://www.jstor.org/stablc/90566 1 -HEN KE, Matthias. Clara Schumann: Vivir el arte. Barcelona: )avier Verga ra Editor, 200 1. -OSTWALD, Peter F. "Florestan, Eusebius, Clara, ancl Schumann's Right Hand" ren línia]. 19th-Century Music, vol. 4, núm. I (Summer, 1980). p. 17-3 1. Publicat per University of Cali fornia Press. [consulta: novembre de 2008] Disponible a ht tp://www.jstor.org/stable/35 1981 I -SCHUMANN. Eugenie. Mi padre, Rober/o Schumann. Barcelona: Juventud, 1954. -SCHUMANN, Robert. Casa Schumann: diari 1841- I 844. A càrrec dc Gerd Nauhaus, edició italiana a càrrec d'Enzo Restagno. Torino: EDT, cop. 1998. El paper de difusora de Clara fou tan important com la motivació que per a Robert representava l'amor que ella li retia. Robert i Clara Schumann en la interpretació dels ritardandi i ra/lentandi (han d'iniciar-se i acabar-se, segons Clara, just en el moment que indica la partitura, ni abans ni després, i no s'han de fer retencions de velocitat si no estan escrites). quests són els elements, doncs, que Clara Schumann destacava en les seves lliçons de piano per tal que l'alumnat conegués qui va ser realment el seu marit. La tasca que Clara emprengué en el món de la pedagogia és certament destacable. sobretot tenint en compte que un dels objectius principals que la conduí a no abandonar el seu paper de professora de piano va ser mantenir viva la figura de Robert Schumann dins el panorama musical del seu temps. Així doncs, probablement, el paper de difusora de Clara fou tan important com la motivació que per a Robert representava l'amor que ella li retia: la incorporació de l'obra de Schumann en recitals on assistia tanta gent, la compilació dels fruits musicals del compositor i, sobretot, la integració del seu repertori en els processos educatius de les noves generacions de músics han tingut molt a dir en la transcendència de Robert Schumann dins el panorama de la història de la música. És per això, doncs, que no podem separar aquesta tasca de difusió duta a terme per Clara de la relació sentimental que visqué amb Robert, i és molt difícil de comprendre la insistència amb què Clara treballava per mantenir activa i viva la figura del seu marit, si no ens situem dins la relació que va propiciar el matrimoni que els unia. I, segurament. fou per aquest vincle afecti u que Clara donava a conèixer Robert als seus alumnes no només com un compositor o artista, sinó com un home que plasmava unes emocions i unes sensacions que inlcrpel·len l' intèrpret i l'oient, que no els deixen indiferents davant aquella obra: sempre volgué anar més enllà del que hom podia analitzar, per arribar a trobar aquell ''element secret i eternament misteriós. incomprensible, fins i tot, per al ma- A teix artista·· .9 NOTES 1. SCHUMANN, Robert. Casa Sclwnwnn: diari 1841-1844. A càrrec de Gerd Nauhaus, edició italiana a càrrec d'Enze Restagno. Torino: EDT, cop. 1998, p. 63. 2. SCHUMANN, Eugcnie. Mi padre. Rober/o Schumann. Barcelona: Juventud, 1954, p. 51. 3. SCHUMANN. Eugenie. Mi pac/re. Rober/o Schumann. Barcelona: luventud, 1954, p. 5. 4. SCHUMANN, Eugenie. Mi padre, Roberto Sclnmw1m. Barcelona: juventud, 1954, p. 98. 5. SCHUMANN, Eugenie. Mi padre, Roberto Schumann. Barcelona: Juventud. 1954. p. 112. 6. SCHUMANN. Eugenie. Mi padre, Roberto SciiUmann. Barcelona: Juventud, 1954, p. 113. 7. CORDER, Frederick, DAVIES, Fanny. "About Schumann's Pianoforte Music (Continued)" [en linia). The Musical Ttmes, vol. 51. núm. 81 O (I d'agost de 191 0), p. 493-496. Publicat per Musical1imes Publications Ltd. [consulta: novembre de 2008] Disponible a http://www.jstor.org/stable/908084. p. 493. 8. CORDER, Frederick, DAVIES, Fanny. ''About Schumann's Pianoforte Music (Continued)" [en línia]. The Musical Tintes. vol. 51. núm. 81 O (J d'agost de 191 0), p. 493-496. Publicat per Musical Times Publications Ltd. [consulta: novembre de 2008.1 Disponible a http://www.jstor.org/stable/908084, p. 493. 9. SCHUMANN, Eugenie. i\ifi padre, Roberto Schumann. Barcelona: Juventud, 1954, p. 172. Immaculada Gil Trepat, llicenciada per l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC) el curs 2008-09, en l 'especialitat d'l11terpretació del piano dins la música clàssica i contemporània. imma_gt@hotmail.com 11 ltttp://unvlll.immagiltrepat.blogspot.com Aquest article ha estat elabornt per l'autora a partir del seu projecte final, "Robert i Clara: més que una història d'amor·. que va defensar el maig de 2009 a l'ESMUC. 7 Activitats Dilluns 2, a les 17 h. ESMUC-Aula per determinar *Xerrada amb Bruce Lund vall, executiu de la indústria discogràfica i director del segell Blue ote. Dimarts 3, a les 19 h. L'Auditori-Sala Oriol Martorell ** Inauguració d el curs acadèmic 2009-2010 a l' ESMUC. Lliçó inaugural a càrrec del director d'orquestra Antoni RosMarbà. Intervencions musicals amb obres i variacions sobre Haydn i Brahms, des dels àmbits del jazz, la Música Antiga, i la Música Clàssica i Contemporània. Divendres 6, a les 12 h. ESMUC-Aula per determinar *C lasse magis tral sobre escriptura i crítica a càrrec de Bob Blumenthal, llegendari crític de jazz. gua rd onat amb diversos Grammy per les seves liner notes. Dive ndres 6, a les 18 h. ESMUC-Aula d'orquestra • Blindfold test amb Dan OueUette i Chano Domínguez. Secció dc la revista DownBeat que posa a prova les figures més eminents del jazz. Mitjançant preguntes sobre els intèrprets, estils o compositors que reconeixen en un enregistrament, el blindfo/d test pennet saber què escolta un jazzista quan escolta jazz. Activitat amb traducció simultània. El test es publicarà a la revista Dowubeat. Dilluns 9, de 10 a 14 i de 16 a 18 h. ESMUC(Aula per determinar) Classe magistral sobre Ja tècnica pianística d' Eduardo del Pueyo. Activitat adreçada als estudiants de piano de I'ESMUC. Inclou una exposició dels fonaments de l'escola pedagògica de Del Pucyo, figura clau en la interpretació i la pedagogia del piano del segle XX. i el visionat de classes impartides al Conservutori dc Brusscl·lcs fins als anys vuitanta. Coordinació: Adolf Pla. Dilluns 9, a les 12 h. ESMUC-Aula per determinar * Xerrada amb François Zalacain, productor discogràfic, director de l segell Sunnyside. Un dels personatges de referència a l' hora de parlar dc jazz a Nova York. Dimarts 10, a les 19 h. ESMUC-Sala d'orquestra ** Haydn i el jazz! Diàleg entre Haydn i el departament de jazz i Música Moderna. Albert Bover. piano: variacions sobre la Sonata per a piano núm. 31. eu La b. I-lab. XVI I 46. Matthew Simon i Manel Camp: variacions sobre el segon moviment del Concert per a trompeta i orquestra en Mi b, Hob. VI/e/ I. Ignasi Tcrraza. piano: variacions sobre un tema de Haydn. Quartet de Violoncels (direcció, Oriol Saña): variacions sobre el Concert de violoncel i orquestra en Do major. Hob. VIIb I I. Diumenge 15, a les 12 h. Museu de la Música de Barcelona *"' El so de Barcelona. Xerrada concert, dins el cicle La Música del Museu. El repertori d 'aquest concert, tot i estar dedicat a una altra c iutat mediterrània, Nàpols, reflecteix molt bé el so de ls instruments que es construïen a Barcelona e n època dc Haydn. Amb rèpliques i instruments originals cedits pel Museu. F. j. Hayd n. Noctums per al rei de Nàpols núm. 2, 3 i 4. 1/ob. 11 I 25-32. interpretats per estudiants de música antiga de I'ESMUC. Presentació: Josep Borràs. Direcció musical: Lorenzo Coppola. 8 novembre 2009 Dissabte 21, a les 22 h. Atrium de Viladecans Diumenge 22, a les 19 h. Teatre Auditori de Sant Cugat * Concert de la Big Baod de I' ESMUC, dirigida per Maria Schneider. Dimarts 24, a les 19 h. L'Auditori-Sala Oriol Martorell ** Els teclats de Haydn. El concert ofereix la possibilitat d'escoltar i veure e ls diversos instruments de teclat que avui dia poden transmetre la música dc Haydn: piano, pianoforte, clavicèmbaL Intèrprets: Marc Freixes, Marco Gonzalvo, Marc Perna, Daniel 1\ri ño, piano; Toni Costa, fortepiano; Helena Doncel, c lavicèmbal. Dimecres 25, dijous 26 i divendres 27, de 16 a 19 h. ESMUC **Seminari obert de pianos Els teclats de Haydn. L'ESMUC ofereix a tots e ls estudiants d'instruments de teclat, de dins i fora de l'Escola, Ja possibilitat de treballar intensivament amb dos professors que interpreten Haydn des de perspectives diferents. Alhora, l'estudiant pot experimentar la varietat instrumental que l'època de Haydn presenta: pianoforte, clavecí, clavicordi i piano modem. Professorat: Vladislav Bronevetzky, Arthur Schoonderwoerd i Béatrice Martin. Consulteu horaris i condicions de participació a: www.esmuc.cat Dijous 26, a les 20 h. Museu de la Xocolata de Barcelona • • concert xaculatòria. Recreació, en una sala del Museu de la Xocolata, de les cèlebres "xaculatòries'' del baró de Maldà: vetllades informals amb música i degustació de xocolata. El segle de les llums reviu en les festes de la Barcelona del s. XVlll. Aforamen t limitat: reserveu entrada a l 93 268 78 78, o bé a: museu@pastisseria.cat Idea i coordinació: Sergi Casademunt. Dissabte 28, a les 20 h. ESMUC-Sala d'orquestra ** Concert de clausura del seminari Els teclats de Haydn . El concert inclou, a més d'obres de Josef Haydn, una estrena d'Eduard Resina, Four Haydn, que utilitza igualment tots quatre instruments. Coordinadors: Vladik Bronewetzky, Arthur Schoonderwoerd. Diumenge 29, a les 1830 h. Biblioteca de Catalunya-Espai Zero ••orquestra Sibil·la. Formada per graduats de l'àmbit de Música Antiga de I'ESMUC, l'Orquestra SibiJ.Ia interpretarà obres de F. }. Haydn i de Fen·an Sor provinents del fons de la Biblioteca de Catalunya. El concert està vinculat amb l'exposició "Els nostres Haydns'', que tindrà lloc del 22 de novembre al I O de desembre de 2009 al mateix espai. Presentació del concert a càrrec de joaquim Rabaseda. *Activitats incloses e11 el41è Vall Damm Festivallnlemacional de jazz de Barcelona. **Activitats organitzades per l'ESMUC, en col·laboració amb altres entitats, per commemorar l'Any Haydn Per a més informació i detall de les activitats programades, consulteu la pàgina web de l'escola: www.esmuc.cat. REVISTA MUSICAL CATALANA, 25 ANYS Un tast de transcendència de 2 anys I mes de novembre del 1984, en un acte celebrat a la Sala Lluís Millet del Palau de la Música Catalana, es va fer la presentació del número 1 d'aquesta Revista. En aquest número, con cretament e l 301 , es compleixen per tant exactament 25 anys d 'exis tència d ' una iniciativa que aleshores ningú no podia endevinar on menaria. No pretenem, perq uè resultmia pretensiós fer-ho , proposar un balanç d 'aquest quart de segle de vida de la que és la Segona Època d'una publicació que havia nascut 80 anys abans de la mà de l'Orfeó Català; i que fin s al seu estroncament per causes òbvies -el número de juliol del 1936 no va poder passar de les ga lerades-, havia assolit un enorme prestigi, no sols a l'àmbit estrictament català, sinó estatal i intemacional, basat en uns continguts en gran part de base musicològica i musicogràfica ser vits per destacats experts i estudiosos. La Segona Època, nascuda en un context molt diferent, ha intentat conjugar l'esperit fundaci o- nal de servei a la música, especialment la catalana, amb voluntat de rigor i serietat, però alhora obrint el ventall de continguts a aspectes més vius i implicats en la realitat quotidiana ; hi in sistim, semp re des del màxim rigor i igualment com en la Primera Època comptant amb la col·laboració de firmes prestigioses. En aquest sentit, el Tema que oferim pretén ser un tast testimonial del q ue s'acaba d 'exposar, tot proposant un aplec de mostres de continguts valuosos servits per col·laboradors d ' una consid erab le saviesa i entitat intel·lectual. És un aplec, tan sols un succint tast de petites mostres que, tanmateix, per la seva densitat de sabor exigeix una lectura atenta i una digestió serena i pausada. A través d 'aques t aparador, d 'aques ta infinitesimal part del tot que han estat els 25 anys de presència de la "Revista Musical Catalana", no sols oferim una imatge oberta del trajecte, sinó també el gaudi d'uns continguts que estem segurs que els nostres lectors sabran apreciar, estimar i gaudir amb complaença. 25 457 Tria de continguts il·lustres d'autors il·lustres Núm. 1. Novembre de 1984 Josep Maria Espinàs El Liceu i el sentiment de ciutadania Com a simple ciutadà sempre m'ha semblat que el Liceu era una de les peces bàsiques del patriotisme polític de Barcelona. I cal entendre polític en la seva relació amb el concepte de polis. de ciutat, de capital sociocultural. El Liceu sembla un producte clàssic d'aquella mentalitat catalana més inclinada a fer que no pas a fer veure. Potser aquesta vinculació física a un ambient popular ha ajudat a consolida r la identificació col·lcctiva amb el Liceu, fins i tol per part de la immensa majoria de persones que no hi posaran mai els pcus o viuen desinteressats respecte a l'òpera. RMC )01 Núm. 4. Febrer de 1985 Carles Guinovart Wozzeck, o la força de l'expressionisme Wozzeck és un drama psicològic; més encara: per al compositor, és un estudi -posat en música- de psicologia. D'aquesta manera, la connexió entre motius musicals, símbols tangibles carregats dc sígnilïcat, crea un món continu d'al·lusions en uns plans molt distints. El text està imbricat d'una manera tal en la música que, aquesta -malgrat l'asemanticitat que li és pròpia- potencia en profunditat el seu significat. I amb tot. el públic no ha de saber què és allò que s'esdevé en el fossat, ja que la violència i la tendresa del drama que sc segueix dc la música - explicativa del text- emergeix per ella mateixa. Núm. 5. Març de 1985 Enric Gispert J. S. Bach, una imatge canviant 26 458 Ens trobem davant un exemple extrem del conflicte entre creació i recepció, entre estètica i història. Hi ha el Bach virtuós de l'orgue. I'únic comprès majoritàriament pels seus contemporanis; el Bach pedagog, estimat pels deixebles i reconegut pels col· lcgues; el contrapuntista, tan admirat per Mozat1; el '·nacionalista", reivindicat pels romàntics alemanys; el místic religiós. de Schwcitzer; el Bach de la ·'música pura'' stravinskyana i el de l'estructuralisme serial; el simbolista matemàtic d'a lgun investigador recent. Hi ha també el Bach dels detractors. el dels teòrics de l'estètica i el dels pràctics de la música. vuitcentistes, que el trobaven artificiós i passat dc moda. A Berlioz li semblava insuportable; a Nietzsche. primitiu. I no fa pas molts anys que algú va inventar la despectiva metàfora de la ''màqu ina de cosir bachiana". Els errors, les reduccions, les exageracions, les rutines genera- litzadores s'han anat acumulant: i recuperar una veritable imatge cultural de Bach és feina complicada, bastant més que la que comporta la reconstrucció de la seva aparença física quan van erigir-Li el primer monument. Núm. 11. Setembre de 1985 Joaquim Homs El record del poeta En efecte, cal tenir molt en compte que, en posar música a la poesia, s'hi produeix sempre un delicat balanç de guanys i pèrdues. D'una part, la música contribueix poderosament a aprofund ir i potenciar el to i el clima general del poema, i a subratllar l'estructura i la incidència dels seus versos. D'altra banda, però. la paraula cantada, a més de variar totalment el ritme i altres característiques dc la recitació o lectura, no sempre pol ser ben entesa pels oïdors, si no tenen el text a la vista; i la pròpia música, els ritmes i sons, i les delicades correspondències que posseeix la poesia esc1ita o parlada poden quedar fàcilment absorbits o fins i tot desfigurats per la trama musical que els envolta, pretenent magnificarlos. f ... I Com a complement de Ics anteriors consideracions sobre poesia i música, tradueixo algunes reflexions sobre poesia i música, tradueixo algunes reflexions, sempre interessants, de Paul Valéry sobre aquest tema, extretes dels seus reculls Tel que/ i Analecta: "Les rutes de la Música i la Poesia es creuen. [... /Posar la música sobre bons versos equival a il·luminar una pintura amb un vitrall de catedral. La música bella, per transparència; i la poesia. per reflexió. La llum implica l'una i és implicada per l'altra[... ] El lirisme és el desenvolupament d'una exclamació/...] El poema. aquesta dubitació perllongada entre el so i el sentit... ·· Núm. 12. Octubre de 1985 Benet Casablancas Moses und Aron. Notes per a l'anàlisi Moses und Aron man ifesta el mestratge dc Schonberg en els distints procediments compositius serials. Al mateix temps. la gran ambició organitzadora del material pròpia de l'autor es tradueix - bo i cercant la màxima economia expressiva- en l'adopció d'una única sèric de dotze tons com a font primera generadora del discurs musical en les seves diverses derivacions. Schonberg hauria pogut. així, adm irar-se d'haver assolit aquell anhel més elevat al qual s'havia referit amb les paraules ''faci's la unitat!'', relatives a la coherència orgànica de l'obra musical. i que amb la seva habitual penetració ell descobria en la immensa aportació wagneriana a la música dramàtica de la segona meitat del segle XIX. THOMAS MANN Núm. 28. Febrer de 1987 Maria Àngels Anglada Núm. 16. Febrer de 1986 Luigi Nono Més enllà de l'òptica marxista. (Reproduït del llibre Dossier Música y poli1ica d'Editorial Anagrama) Actualment, qualsevol relació entre música i política -obligació social- es troba voluntàtiament rompuda, i ho és de diferents formes. Grosso modo, en el panorama musical actual poden definir-se cinc preses de posició [... ] La segona posició és, més o menys, la de Mauricio Kagel: ell té en compte allò que s'esdevingué el maig del 1968. però inverteix la proposició. Segons Kagel, només es pot fer la revolució a través de la cultura: la classe obrera està integrada, els camperols no existeixen; és inútil d'intentar una unió amb les forces socialment inoperants. Finalment, la cinquena posició, la meva. és la que tracta de definir una cultura com un momen t de presa de consciència, de lluita. de provocació, de discussió, de participació. [... ] Això és la cosa que jo entenc per "fer música··: és quelcom que em mobilitza tant com la participació en una manifestació, enfrontar-me a la policia o, fins i tot, unir-me demà a la lluita armada; però també és això la cosa que m'aïlla dels "poders» musicals, m'«impedcix romandre" a l'escala internacional dels medis musicals, sempre més units als mitjans de producció dels grans capitals. a la fascinació dels quals sucumbeixen un gran nombre de músics dels països socialistes... Núm. 27. Gener de 1987 Josep Casanovas L'exercici de la crítica musical No cal ni dir, per tant, que resulta impossible de pensar en una única activitat de ctítica, en aquell sentit convencional. bastida sobretot amb mers judicis de valor. El nivell d'exigència de les execucions materials de la música és, avu i, altíssim i no s'hi qüestiona ja un mínim de pu lcritud i de virtuosisme, més o menys transcendental en totes elles. Tampoc no són ja admissibles els termes tòpics al·lusius a sensibilitat o expressió. El crític ha dc reduir al mínim l'adjectivació banal. en profit d'una fonamentació experta (i. fins i tot, sensiblement tècnica si ve al cas) sobre els criteris de la interpretació en qüestió. La música és aquest art singu laríssim que rep una realitat matetial efímera cada vegada que uns intèrprets fan una lectura sonora dels signes d'una partitura. Es tracta d'una descodificació humana que sorgeix per esvanir-se tot seguit. Cal ésser expert i dotat per a la música per a servar una imatge diferencial en la memòria d'aquella interpretació en concret. Aquesta podria ésser la funció primordial, encara, d'una crítica convencional, dirigida tant als no oients del concert en qüestió com, àd huc, als qu i hi estigueren presents. tot oferint-los una oportunitat de contrast d'idees. Una crítica estricta en aquest sentit no esgota. però, ni satisfà els requeriments sociocultmals al respecte. La informació prèvia, comentada i fonamentada. esdevé imprescindible davant d'esdeveniments, singulars tant per llur và lua absoluta com per un agut sentit cu ltural: l'obra fora dc repertori, la versió especialitzada, un intèrpret en concret. etc. Aquesta funció ha estat naturalment reclamada pels promotors i empresaris. als quals es fa una publicitat desinteressada. Informació. per altra banda, sempre delicada i sovint perillosa, quan una expectació excessiva pot resultar frustrada. ¿Seria lícit que el crític informador fes massa rescr- Una altra llum (/) va respecte a la qualitat inconeguda o simplement dubtosa del director dc segona o tercera fila que serà davant dc la prestigiosa simfònica? ¿O respecte del solista totalmeni desconegut, o dc la dubtosa capacitat com a Jiederista, en recital, d'una gran fi gura de l'òpera? lli ha fets musica ls d'una realitat evidentment segura, però una informació prèvia sovint pot resultar. en efecte, perillosa i arriscada. La vida musical recent ens podria forn ir més d'un exemple del pas fugisser d'alguna agrupació instrumental , o d'un solista, a cavall de les ràpides gires organitzades gràcies a les possibilitats de l'aviació. ~C 301 Núm. 28. Febrer de 1987 Maria Àngels Anglada Una altra llum (/) Són pocs els escriptors entre nosaltres, vull dir els poetes i noveJ.Iistes. que s'han ocupat seriosament de la música, que no s'han limitat a referències esporàdiques sinó que n'han parlat amb coneixement i amb una passió clara. De vegades. com em feia observar Jaume Comcllas, la persona no especialitzada, però creadora . pot exercir una tasca interessant en aquest aspecte: fer-nos sentir -escoltar- la música d'una manera nova. Algun cop s'han anticipat al seu temps, per la seva visió sense prejudicis. El tema és realment molt ampli , si no ens limitem solament als poetes catalans, i jo sóc només una afeccionada. Posaré, doncs, tan sols uns quants exemples. Fora dels Països Catalans, Thomas Mann és una referència indefugible. r... l En el llibre aplegat per Erika Mann, amb el títol dc Richard Wagner i la música, hom pot llegir totes les consideracions de l'escriptor alemany sobre el crc<tdor de Tristany i /solda, així com assabentar-se dels seus pensaments sobre la relació de Wagner amb els grans novel·listes de la seva època: l'aparella sobretot amb Tolstoi per la seva comuna creació del leitmotiv dels personatges: '·¿Per què -escriu Mann- . en parlar de la n-nísica de Wagner es desperta en la me11a orella aquest acord, aquest pur arabesc que és un oma111ent de trompeta, que, tècnicament. hom put descriure amb facilitat i que, tot i això, és indescriptible: que en el cant fúnebre per Siegfried prepara harmònicament el tema amorós dels seus pares? En aquests moments. hom a penes pot distingir si allò que tant admim i tant el commou. és l'art específic i personal de Wagner o la música per ella mateixa." 2_1_ _- 1 459 A NTON VON WEBERN Núm. 35. Setembre de 1987 Xavier Montsalvatge Nüm.59. Setembre de 1989 Ramón Barce L'avantguarda i jo L'home i l'artista de la sensibilitat El seu enamorament de la vida comportava un culte a Ja sinceritat, a la noblesa de les seves opcions ideològiques. a Ja fidel itat H Ics seves normes artístiques, que es manifestava paraf·fclamcnt al seu supercivilitzat humanisme, al sentit entranyable de l'am istat, al seu goig per la conversa. a Ja seva curiositat per tot allò que podia enriquir-lo personalment, vingués d'on vingués. Fins i tot, a la darrera etapa de la vida, quan ja el lent progrés dc la seva malaltia i el pes dels anys anaven minvantlo irreversiblement, amb dues o tres paraules, amb un sol gest de Ja seva fina mà, amb una mirada plena de llum o amb un somriure plàcid (de vegades irònic), ens revelava que en el seu esperit es mantenia intacta la lucidesa més penetrant. f-rederic Mompou ens ha deixat la seva música immarcescible i reconfortant. L'escoltarem sem pre amb admiració i delícia. Però, en el meu cas almenys, junt amb aquesta admiració no podré evitar de sentir-me lluny d 'ell, i mai no podré deixar d'enyorar, tan el gran amic, com l'incomparable artista. Núm. 55. Maig de 1989 Lourdes Cirlot Interacció de la Música i les Arts plàstiques en el període de les primeres avantguardes ~e j01 Un dels temes que resulten més atractius i interessants, és el que fa referència a la profunda relació que es va establir al si de corrents com l'expressionisme, el cubisme, el futurisme, el surrealisme i fins i tot l'abstracció, entre determinades manifestacions i la música. Hem de remarca!~ malgrat tot. que aquesta relació no es verificà sempre d'una mateixa manera. sinó que es va plantejar de maneres molt distintes, que donaren lloc a uns resu ltats també diferents. 1... 1 Més ortodoxes, des d'un punt de vista estrictament musical, són les obres d' Erik Satie, que efectuà nombrosos collages musicals que suposen una expedència anàloga a la de Picasso o Braque en el terreny de les arts plàstiques. En més d'una avinentesa, hom ha apuntat també Ja possibilitat de connectar l'obra cubista d'aquests dos artistes, així com la dc Lédger. Metzinger o Gleizes, amb la música d' Igor Stravinsky. Potser el punt àlgid d'aquesta connexió, el constitueixi La consagració de la primavera. escrita entre 1912 i 19 13. època del naixement i la consolidació del llenguatge cubista, basat en la tècnica del collage. L'estructura inherent a la peça musical resulta impactant tant per la riquesa del color instrumental com per la vitalitat rítmica de la percussió. Aquesta és semblant als plans geomètrics de les composicions cubistes que, per mitjà dels canvis cromàtics o de materials, ofereixen aspectes de bellesa inusitada. Núm. 59. Setembre de 1989 Ramón Barce L'avantguarda i jo 28 460 L'avantguarda no és un grup estable que després canvia, sobreviu , es manté, prospera, etcètera. L'avantguarda és només un efecte d 'irrupció, una cruïlla o situació conjuntura l que accelera o canvia (amb poc o molt, o cap, èxit) un procés històric que ha quedat alentit o manifestament en retard respecte d'altres similars a la seva regió. No cal dir que aquests conceptes historicistes poden ser només aparents; aquí únicament ens impo rten en el sentit de la seva virtualitat i els seus efectes. Naturalment que aquest efecte s'encarna, per dir-ho així, en unes persones determinades; però, acabada la situació, aquestes persones ja no tenen res a veure amb la cruïlla inicial. Al lò que faci després cadascuna d 'elles importa només a títol individual, en relació amb aquella avantguarda. Així, doncs, criticar en bloc l'ulterior activitat d'un grup que ja no existeix com a tal no té gaire sentit. Pensem, a més, que veritablement només hi ha tres possibilitats perquè aquells compositors continuïn manifestant-se: 1) que mantinguin la mateixa estètica d'aquell temps i, en aquest cas, se'ls podria retreure que ·'s'han estancat"; 2) que canviïn d'estètica "cap endavant"; 3) que canvïin d'estètica "cap enrere" (recordem els supòsits historicistes que estem respectant abusivament!); en aquests dos darrers casos, bé es pot parlar de "traïció" a l'esperit d'aquell temps. Seria possible, també, una altra opc ió: 4) no to rnar a fer música, que és allò que molts han fet. En qua lsevol cas, resta clara , fins i tot individualment. la impossibilitat de "mantenir l'estil " de la irrupció avantguard ista. Núm. 66. Abril de 1990 Antoni Marí La cultura clàssica com a font d'inspiració [ ...] A partir d'aquestes consideracions, la presència de la literatura clàssica serà una constant en la història de l'ò pera. Però. a mesura que el temps passa, la presència d'aquesta literatura estarà sotmesa, en la història de l'òpera i en altres disciplines, a les consideracions critiques que. cada època. estableix amb la tradició classicista i amb la seva interpretació. De Claudio Monteverdi. amb les òperes citades més amunt (La favola d'Orfeo, 11 ritorno d'Uiisse in patria, L'incoronazione di Poppea), fins a Ariadne auf Naxos dc Strauss, passant per La belle Hè/ene d'Offenbach, hi ha un ús de la tradició literària i mítica clàssica que està en funció de les diverses, i tot sovint contradictòries, interpretacions que cada època fa del seu passat cultural. Considerem. per exemple, les diferències substancials que separen la interpretació que fa Monteverdi del mite d'Orfeu dc la que fa, del mateix mite, Gluck. Les diferències que separen l'una de l'a ltra són les diferències amb les quals, cadascun dels dos períodes, el Renaixement i el Classicisme. contemplen la tradició grecollatina. La interpretació de Monteverdi és fïd elíssima a l'original; és, diria jo, una interpretació quasi lilològica i arqueològica. La interpretacíó de Gluck és, en canvi, molt lliure; i no pas en aquells esdeveniments subsidiaris i de segon ordre, sinó en aquells altres fonam en- GIUSEPPE VERDI Núm. l58. Desembre de 1997 Ramon Pla i Arxé Donizetti i /"època ta ls i més característics del llegat de la tradició. Naturalment que ambd ues interpretacions tenen un vincle ineludible en la seva pròpia època i en són . per tant, una conseqüència. Així com Monteverdi en cap moment no s'allunyà del perfil arquetípic del mite d'Orfeu i de la tragèdia que li és haver perdut Eurídice als abismes de lïnfern, Gluck, per contra, és lliure de no considerar aquests fets com la h-adició afirma, i per comptes de fer impossibles els amors entre el poeta i la nimfa, els possibilita la realització suprema de l'amor i salva Eurídice de l'encanteri de la mort. Núm. 66. Abril de 1990 Josep Maria Carandell El teatre realista i l'òpera contemporània No deixa de ser curiós que algunes de les òperes més innovadores del segle xx utilitzin com a llibrets drames del corrent realista. Tanmateix, aquesta sorpresa es deu a l'error de considerar gairebé incompatibles les avantguardes. que caracteritzen el nostre segle, amb el realisme. Aquest error, però, està basat en un altre, el de confondre realisme amb naturalisme planer. Si diem que Shakespeare és realista no és per la seva estètica, que no ho era, sinó per la seva concepció del món, per la qual veia Ics coses tal com són, sensc idealitzar-les. És en aquest sentit que parlem de les òperes realistes, fetes sobre llibrets d'autors anti-romàntics i anti-idealistes, com Lenz, Büchner, Wedekind o Brecht [ ...]. Les obres d'aquests autors no només no poden ser classificades dins el naturalisme (en el sentit més vulgar de reproducció fotogràfica i, per tant. externa, de la realitat), sinó que se situen als seus antípodes en la descoberta en profunditat de la realitat més íntima, social. Les avantguardes, com l'expression isme, el surrealisme, etc. estan lligades internament a la revolució social del seu temps -anarquisme, comunisme, etc.- , car aquelles i aquesta varen ser ducs cares d' un mateix procés de trencament amb la ideologia i les estètiques que emmascara ven la realitat, per dir-ho amb els tem1es de llavors. Núm. 83. Setembre de 1991 Jordi Llovet Mozart, la literatura i la gent de lletres En comparació amb el ressò literari que han tingut les fi gures de Beethoven o Mahler. i, encara més, les de Wagner o Schonbcrg, l'obra i la persona de Mozart no ha originat un nombre gaire gran ni massa significatiu d'adaptacions o metaforitzacions literàries. [ ... ] La tercera qüestió és, de molt. la més important i la més responsable del relatiu bescantament de Mozart en els annals de les lletres europees: l'essència de la seva música. En tota la història de la música no seria fàcil trobar un altre exemple tan radical d'independència entre un estil personal i un estil de música, entre una personalitat i un edifici estètic, entre els trets elementals d'una vida i el ca ràcter sublim, quasi sobrenatural, d'una música L... ]. En literatura, per norma general, a un caràcter li correspon una certa aparença exterior i uns certs costums, i no uns altres. El que s'anomena un tipus literari és sempre la reunió afortunada d'una manera de fer i una manera de ser. En aquest sentit. vetitablement, a Mozart no hi ha per on agafar-lo. perquè, tenint present solament la correspondència íntima, i per molta voluntat que hi poséssim, no s'avenen gaire l'home que proposa a una cosina seva fer un concurs de ventositats pudents i l'home que va compondre, per posar un exemple coetani, la Missa de la Coronació, K. 3 17. Núm. 88. Febrer de 1992 Norbert Bilbeny Carisma o avorriment Així. és comprensible que l'impacte actual de la tecnologia sobre la música no s'hagi fet notar en els cercles intel·lectuals afins com, per conh·a, els canvis d'esti l o dc llenguatge produïts en dates anteriors. Per consegüent, és comprensible, també, que la informatització no hagi estat fins ara cap gran motiu de polèmica musical. Malgrat tot, c rec que hi ha raons perquè el debat comenci. La informàtica modifica no sols aspectes tècnics dc la música. sinó a rtístics, per descomptat, i en darrer terme morals. Més i tot: seria el primer debat en què l'ètica hi és de debò implicada. El motiu és que tot just ha aparegut la possibilitat de la pattitura mecànica. Quina ha de ser, per tant, la nostra actitud al respecte? D'entrada hi ha dues qüestions, que poden ser respostes per la musicologia mateixa. Si hi ha la possibilitat que la tècnica transfonni fin s a aquest punt la música; i de quina manera, en defin itiva, es duria u terme aquesta mutació. Però ve després una pregunta que ja no pot ser contestada amb les dades o amb les prediccions dc l'especialista: és convenient que aq uesta transformació tingui lloc? Al meu parer la resposta depèn de l'estètica i de l'ètica a la vegada. ~e 301 Núm. 158. Desembre de 1997 Ramon Pla i Arxé Donizetti i l'època El context de Donizctti és el romanticisme. Però quan Donizetti escriu la primera òpera, el romanticisme ja havia produït els primers -i els més revolucionaris, per tant- fruits. [ ... )El romanticisme aportava els materials de l'emoció. i Donizetti, que maldava per triomfar, pressionat pels encants i els èxits de Bell ini i per la força incontenible del Verdi que despuntava, els utilitzà tots: arguments, f01mes i valors. Retoritzats. És a dir, que el que en un moment havia sorgit com un recurs lliure i poderós que trencava les velles fótmules per aconseguir expressar-se, ara era ja només un recurs codificat - i esperat pel públic- que ga rantia la manufacturació d"una emoció. No hi havia escàndol ni en la barreja de comicitat i tragèdia. ni en el fet de posar en el centre dc l'escena el protagonisme d'un personatge marginat (reines condemnades a mort) o marginal (banclits. revoltats, zíngars, mestissos o visionaris). Ni en uns espais (I"Espanya medieval o I"Orient. 29 461 els castells en ruïnes, els cementiris, els boscos solitalis, o les catedrals) que amplificaven Ja intensitat i la complexitat del sentiment ... 1... 1 Amb tot això vull dir que el romanticisme de Donizetti no era -com ho va ser en Wagner- una novetat, sinó un repertori i un repertori destinat a fer tremolar d'emoció els escots dc la platea. Però en art, els materials -els matelials romàntics, aquísón només la matèria de la creació artística. L'art és el que, amb aquests materials, l'artista és capaç de fer. I el que en féu Donizetti, amb aquests materials, fou sovint art de primera categoria, amb l'excepcionalitat que l'ha fel perviure generacions i generacions fins als nostres dies. La causa no estava en els recursos, sinó en el melodisme i en la concertació d'aquests recursos que aconseguiren generar, si més no, el plaer de sentir-se gronxar per melodies d'una excepcional bellesa. Núm. 162. Març de 1998 Ernest Luch Tarannà rus i tensió soviètica Xostakóvitx és el gran músic que visqué sempre, pràcticament, en e l món soviètic. El rastre hi és a moltes obres, com la Segona Simfonia, "Octubre", o la Tercera, ··Primer de Maig". Més explícit és el títol de la cinquena, .. Resposta creati11a d'un artista so11iètic a una crítica justa", o el "Leningrad" en record de la gran batalla nazi contra aquesta ciutat dc la seva Setena Simfonia tan divulgada. Tot això no li estalvià dificultats. Dues són les més vistents. Per exemple, quan Stalin. indignat, es retirà dc la première de la seva òpera 1.-ady Macbeth al Bolshoi. Un article que és atribuït aStalin mateix l'endemà a ''Pravda'' portava com a títol Caos, no música. Etzibava al compositor els pitjors epítets, ben significatius del "realisme soviètic". Dotze anys després, el l948, Thunov tirà daltabaix de la trona ell, Prokófiev i d'altres compositors. cosa que el port<'l a l'os tracisme. Això l'obligà a un estira-i-arronsa que e l convertí en Premi Sta lin l'any següent, amb una obra, El cant dels boscos, dedicada a la tercera Llei agrària. Les seves memòries reflecteixen, però, prou bé aquestes i mi l i una tensions. Difícils temps per a la música, però no solament per a la música 1... ]. Encara dos noms més: KhatxatUtian i Kabalevski, com a mínim han sobreviscut. La música de tots ells explica les tensions soviètiques damunt de la creació russa. Ara sovint hi veiem totes les contradiccions. solituds, drames i solidaritats inesperades i sinceres, però també el geni musical, com si entre les dificultats sortissin unes veus que ens exigeixen que Ics escoltem i interpretem amb més atenció. Núm. 180. Octubre de 1990 Sebastià Alzamora Chopin a Mallorca: la pell d'un mite 30 462 Dc fet. resulta obvi que, si la liaison Chopin-Sand havia resultat polèmica ja a la molt cosmopolita París de l'època, el desassossec i fins el trauma que podia causar en un lloc com Mallorca havia dc ser proverbial. Un desassossec i un trauma que, lluny de guarir-se amb el temps, s'accentuaren amb la revenja de Mme. Dupin contra aquella societat retrògrada i bàrba ra que els havia rebut, a e lla i al seu amant polonès, amb una hostilitat tan manifesta. Aquesta revenja, és clar, prengué forma de llibre i es titula Un hivern a Mallorca. Amb ell Sand ens llegava un excel· lent relat en primera persona de l'estada a l'illa de la parella, a més de pro- porcionar-nos un document bastant fidedigne - tot i que enardit i denigra tori- de les formes de vida mallorquines delmoment. com també una aproximació visceral i fascinada, ben valuosa. a la persona de Frédéric Chopin. Tot això, sense comptar el valor de referència d'Un estiu a Mallorca en la moderna literatura de viatges europea. [ ... ] Sigui com sigui, és evident que el tàndem ChopinSand, amb el seu sojom vaUdemossí, va donar peu a la construcció d'un mite en la representació del qual, sens dubte, és ella qui s'endú la part més vistosa, renouera i aspra de la funció. Pel que fa a Chopin, es dedicava a beneficiar la seva fràgil salut del benigne hivern mallorquí, i, mentre George Sand desafiava l'agressiu provincianisme indígena, el polonès, sempre més adust i reservat que la seva companya, es deixava cuidar per ella, observava l'entom i escrivia cartes als seus amics que incloïen observacions d'aquest to: "( ... ] t'escric des d'un indret molt estrany. [... ]La naturalesa d'aquí és beneficiosa, però els homes són uns bergants. Com que mai no veuen estrangers, ignoren què aprecien aquests, i així, es dóna el cas que una taronja no val res, però demanen sumes fabuloses per un botó d'uns calçons. Sota aquest cel, hom se sent impregnat per un sentiment poètic que sembla brollar delmés insignificant dels objectes que ens envolten." Núm. 220. Febrer de 2003 Ricard Salvat El fascinant Berlín d'entreguerres En el Berlín dels anys 1918 a 1935, tots els "ismes" conviuen i interactuen. L'expressionisme, el Dada, la ova Objectivitat, Dia Brocken (El Pont) el moviment Ter Blue Reiter (El Genet Blau). totes les variants del realisme i el naturalisme que es mantenen sempre, els primers intents d'abstracció, la psicoanàlisi, els inicis del fotomuntatge, el teatre polític. el teatre didàctic, els primers passos de l'estil interpretatiu conegu t com a teatre de l'estranyament, o dc l'a lienació (el que coneixem com a teoria de la Distanciació, o sigui, el teatre antii l·lusionista), la Zeiteroper (òpera del temps) . la Bauhaus, l'ana rquisme, el comunisme, l'espartaqu isme, el nazisme... En aquells anys, Berlín arrabassa, amb tota aquesta barreja de tendències polítiques i estètiques, la primacia cultural dc París. Núm. 223. Maig de 2003 Jordi lbañez Farnés L'Anell: un drama (po1J1ic) de famt1ia Què vol Wotan? Tenim la sort, si més no artística, que aquesta pregunta sobre els motius d'un dels personatges centrals -per no dir el veritable protagonista dc tota la Tetralogia wagneriana- sc la fa el mateix Wotan, i ens la respon en la conversa amb Erda al començament del tercer acte de Siegfried, en uns termes gairebé esborronadors: Wotan busca la de l'estirp dels déus, això és el que vol. Wotan. doncs. situat al nucli mateix d'un nihilisme omniscient d'arrel shopenhaueriana? La interpretació és vella -la qual cosa no vol dir que sigui errònia-, i té el seu origen en el mateix Wagnet~ que l'expl ica així en la seva autobiografia. Quan per la tardor de 1854 un amic seu li va regalar El món com a voluntat i representació dc Schopenhauer -un llibre que des de la seva publicació sense pena ni glòria el 1819 gaudia a leshores d'una reva loració general i defini ti va-, Wagner va sentir ràpidament que aquella obra se li adreçava amb un sentit dc n l'oportunitat excepcional. Entre altres coses, li va permetre d'omplir de sentit nou el seu propi desengany revolucionari, que havia omplert d'estranys clarobscurs la trama forjada al voltant de l'heroi Sicgfried, el redemptor manqué. Perquè una cosa és ser un home desorientat i una altra un pessimista que sap el que vol. I això és el que li va permetre la lectura del gran llibre de Schopenhauer: orientar-se i de retruc donar nom i sentit metafísic a la fondària psicològica de Wotan, el cap de tots els déus. Núm. 282. Abril de 2008 Jordi Cornudellla A propòsit d'un aniversari La música, als que no sabem viure sense escoltar-ne, té moltes maneres de fer-se important. No segueix cada vegada el mateix camí per ocupar un lloc a la nostra vida. Hi ha músiques que ens absorbeixen molt intensament només durant un temps determinat. I hi ha altres músiques que ens acompanyen sempre. Suposo que tots fem, poc més o menys, distincions d'aquesta mena. [...]Hi ha músiques, doncs, que ens pertanyen perquè van pertànyer a la persona que érem en el passat. En canvi, n'hi ha unes altres que ocupen dintre nostre un lloc permanent. que fan via amb nosaltres en el curs del temps. En gran part, aquestes músiques que tenen un valor especial per a cadascú solen ser obres d'aquelles que els repertoris habituals de les sales dc concerts i de les cases discogràfiques ens proposen revisar regularment: les obres que configuren el cànon compartit i que són, entre altres coses, pedra de toc convencionalment admesa per comparar-hi tot aUò que escoltem. Però hi ha algunes peces, no necessàriament de les més conegudes, que potser ens han marcat d'una manera més personal o més íntima. Tal vegada hi hem arribat sense l'aval del cànon, per instint propi o por indicació generosa d'algú; sigui com vu lgui, el cas és que en un moment determinat hem sabut treure'n tot el partit, disfrutant-hi i aprenent-hi a ser nosaltres mateixos en unes regions interiors que la paraula no abasta. Hi hem descobert emoció i bellesa, i hi hem polit la nostra sensibi litat, hi hem reconegut caires de la nostra condició més fonda. Són músiques que ens han educat i que ens han fet, i que estimem per la raó i des de l'entranya. Núm. 287. Setembre de 2008 Miquel Desclot La música de Shakespeare En aquesta fascinació moderna (dels compositors) per Shakespeare. hi ha comptat molt l'extraordinari impuls dramàtic de la seva obra i la poderosa caracterització de personatges inoblidables, sens dubte. però això no ens hauria de fer perdre de vista una qüestió molt més interessant: Shakespeare és un poeta excepcionalment dotat per a la música, tant des del punt de vista dramàtic com des del líric. És clar que cal tenir en compte que en tot el teatre elisabetià la músic jugava un paper molt més important que no pas l'escenografia, per exemple, però així i tot no trobaríem cap altre dramaturg de l'època que vagi saber aprofitar amb tant de coneixement i subtilesa Ics possibi litats teatrals de la música com Shakespeare. D'altra banda, és evident que ningú no ha tingut com ell una oïda tan refinada per a la música de la llengua anglesa i un domini tan immancablement dramà- ESCENA DEL MUNTATGE DE L"OR DEL RIN DEL LICEU EL 2003 Núm. 223. Maig dc 2003 Jordllb~ftez Farnés L"Ancll: un drama (pol/líc) de familia tic del ritme del vers. 1 ... 1 No té res d'estrany, doncs, que les múltiples cançons que Shakespeare va escampar per les seves obres hagin atret i continuïn atraient els compositors. àvids d'emular aquells efectes dramàtics prescrits pel Bard de Stratford. És una veritable llàstima que en temps de Purcell. Shakespeare es representés en arranjaments de poetes com john Dryden o Thomas Shadwell. perquè Purcell és sens dubte el compositor anglès que més a prop ha estat de la grandesa de Shakespeare i el que millor l'hauria pogut traduir musicalment. Núm. 291. Gener de 2009 Narcís Comadira Schubert. Un viatge d'hivern I®C 501 Schubert, un dia, va reunir els seus amics i els va cantar aquests lieder, un dels assistents, )osef von Spaun, ens ho explica: ens va cantar amb veu emocionada tot el Viatge d"hivern. Vam quedar desconcertats davant de la tonalitat tenebrosa d'aquests lieder. I Schober va dir que només li havia agradat un licd. "El tell'' . Schubert li va contestar que "aquests lieder són els que m'agraden més a mi, i a vosaltres també us agradarem". )o, que de jovenet vaig aprendre a cantar ·'El tell" en la seva versió catalana. sense saber res del Viatge d'hivern ni que el lied que tant m'agradava hi pertanyia. )o, que vaig començar, d'alguna forma, essent com Schober, he acabat sent un més entre aquells amics del músic, entre aquells als quals aquells /iee/er havien d'agradar. o sé si a ells els van agradar, un cop mort el seu autor; suposo que sí. A mi, que els escolto tantes vegades, em fan una infinita companyia. I no em costa gens. quan els sento, tancar els ulls i viure en certa manera aquell viatge, entendre'] i sofrir-lo. el del viatger dels poemes i els /iee/er i els dels seus autors, sobretot el de Schubert, I així. no em costa caminar pel fred. en un paisatge gebrat. o entre glaços i neu, mentre el vent fa grinyolar els penells i els gossos lladren i la gent es mou insomne als seus llits. Com el viatger hivernal: No puc escoll ir els temps en què he dc viatjar; és el camí que cm porta. entre les altes tanques. J quan hi ha ll um de ll una que ombreja el caminar, busco emprem tes dc cérvols sobre Ics prades blanques. Selecció a cura de Jaume Come/las i Mercedes Conde Pons. //·lustracions extretes de la publicació original. 31 463 i ,i,ii(j(f.j!f;i RETRAT IIarry Bicket s'està convertint en un nom babituaJ en les programacions del Gran Teatre del Liceu. Ja ha dirigit Giulio Cesare, A Midsummer Night's Dream, Ariodante, L'incoronazione di Poppea, i tot just acaba de conduir l'estrena al teatre de les Rambles de L'arbore di Diana de Vicent MaTtín i Soler. Bicket ha recollit sempre bones crítiques de Ja seva feina al capdavant de l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu, amb un m èrit afegit: el de diri gir òper es poc corrents dins del que és considera t el repertori usual d'aquest teab·e, de tradidó més aviat belcautis- ta i germànica. La seva és, per tant, una feina profunda, partint de la base de construir una interpretació adequada a l'estil de l'òpera que porta enn·e mans. Una feina arriscada i compromesa, ja que no només ha de construir una interpretació personal, sinó, a més, modelar l'orquestra als seus critelis. Els Tesultats parlen per si mateixos i en aquesta conversa que es va produir durant les funcions de L'incoronazione di Poppea) que no van deixar indiferent el públic, Bicketfa tma autèntica classe magislTal del que suposa ela·eball d'un director musical. Un gentleman de l'òpera barroca per MERCEDES CONDE PONS 32 464 -La conversa l'encetem al seu camerino al Liceu amb vistes a les Rambles, on poca estona després d'acomiadar-nos dirigirà una de les funcions de l'òpera de Monteverdi; un fe t de per sí lloable, atesa la poca o nul·la tradició ba.-roca d'aquest teatre. Per tant, <¡uè millor que dirigir la conversa directament cap a l'òpera que l'obsessiona en aquests moments: L'incoronazione di Poppea. Com ha treballat amb l'orquestra per preparar aquest títol i aquest compositor tan poc sovintejat en la programació del Liceu? -L'orquestra que es necessita per interpretar Monteverdi està formada bàsicament per instruments que no estan presents en una orquestra simfònica com la del Liceu. Es tracta d'instruments com la tiorba, l'arpa barroca, el/irone, el violone, el clavicèmbal, l'orgue ... Són instruments per als quals no hi ha músics preparats a l'Orquestra del Liceu. Per tant. els he hagut dc portar de fora i són persones amb les quals he treballat molt al llarg dels anys i estan molt ben pre- parats per fer aquest tipus de repertori. Això suposa un avantatge, perquè ja vam arribar al Liceu com un equip. La corda toca molt poca estona en L'incoronazione di Poppea, només uns vint minuts, però malgrat això ha estat tot un repte per als violinistes -que sí que són de la plantilla del Liceu- el fet d'enfrontar-sc a una obra d'aquestes característiques. Ells estan acostumats a tocar durant pràcticament tota l'òpera i aquí s'han trobat amb intervencions de, sovint, només deu compassos. Tocar amb criteris d'interpretació barroca no és fàcil per a violinistes acostumats a la interpretació moderna, perquè la sonOJ·itat que es requereix és molt diferent i s'ha de buscar un timbre i uns colors distints. ajustats a la sonoritat barroca. -És la primera vegada que el G ran Teatre del Liceu planteja fer una orquestra barroca amb alguns membres de la seva plantilla. Creu que es podria formar en el futur una orquestra pròpiament d' interpretació històrica, com han fet altres teatres d'òpera, amb ios- trumentistes d'aquí? - La veritat és que estaria molt bé poder fer una orquestra barroca pròpiament del Liceu. De moment ja funciona l'Orquestra de l'Acadèmia del Liceu formada per joves, i això ja és molt positiu. Les ante1iors vegades que he dirigit música barroca al Liceu - Giulio Cesa re i Ariodante de Handel- ho vaig fer treballant amb l'Orquestra del Liceu i preparant-los en l'estil barroc, però no tothom es veia amb cor d'assumir un nou esti l interpretatiu perquè no vénen d'aquesta tradició i no l'entenen. La tècnica, a més, no té res a veure amb la moderna i és molt difícil de canviar un hàbit interpretatiu. Però estic molt content del resultat. Tant de bo que puguem fer més òpera barroca i aquesta dinàmica vagi creixent! -Té projectes futurs amb el Liceu en aquest àmbit? -Sí que en tinc! El proper Handel, però, no és fin s d'aquí a quatre o cinc anys. La propera cosa que tinc, després del Martín i Soler és un Mozart primeren c. - Quines són les seves preferències a l'hora d' interpretar un a òpera barroca? RETRAT S'estima més fer-ho amb una orquestra d' ins truments d'època o a mb una orquestra s imfònica moderna? -Òbviament, si un interpreta una òpera ban-oca amb violins barrocs i amb tota una plantilla d'instruments d'època, bona part de l'estil ja el porten a sobre els instruments. La sonoritat barroca ja ve donada per l'instrument i l'ús de l'arc també ajuda perquè el fraseig ja sigui en estil barroc. Quan un fa servir violins moderns, per molt que a lguns siguin del segle XVII I, ha n estat adapta ts a ls requerime nts de, per exemple, Wagne r, perq uè funcio ni n com Pen:atis; és molt més difícil buscar un so ban oc. Com po t un violí fer un so pur i delicat amb cordes metàl·liq ues? Com pot un intèrpre t fraseja r delicadament amb un arc gran i pesant? El violin ista té sempre la sensació que ha d'anar en contra de la naturalitat del seu propi instrument per aconseguir un determinat so. Per això un dels més grans reptes és fer interpretació històrica amb instruments moderns. No és, per tant. una qüestió que una opció sigui millor o pitjor que l'altra. Però crec que les òperes antigues no han de ser interpretades només per especialistes en interpretació històrica i amb instruments antics. Fa uns anys tothom interpretava Bach i Handel amb orquestres simfòniques; per què s'hauria de prohibir fer-ho ara? Ho trobo ridícul. Pe t·ò sí que crec que actualment, si es vol interpretar aquesta música amb una orq uestra moderna, com a mínim s'ha d'intentar fer-ho en l'estil q ue li pertoca. - Volia saber la seva opinió perquè és cert que avui dia és molt més habitual trobar orquestres especialis tes e n interpretació històrica que interpreten el repe rtori antic, i sembla que aquest repertori sigui ja proscrit o menystingut s i el fa una orquestra moderna ... -Això succeeix perquè les orquestres modernes no l'interpreten en l'estil adequat. El so no està escrit, ja ho sé, però l'estil de l'òpera barroca és molt més lleuger, molt més viu, molt més natural i parlat que el que imposa la interpretació modema. I el problema no és que les orquestres modernes no puguin buscar aquest estil, i tant que poden! Potser no han estat ensenyades, no han estat encoratjades a fer-ho. però és necessari ferho! Quan s'interpreta Bach o Handel, no es pot fer de la mateixa manera que es fa amb Strauss, perquè si no en comptes de Bach semblaria S tra uss ! -Per què les orquestres simfò niques no saben interpre tat· l'estil barroc? És una qüestió dc tradició, només? -Crec q ue d ura nt molt de temps a ningú no li ha importat aquesta q üestió. La gran música barroca, com per exemple, la Passió segons sant Mateu de Bach, es pot interpretar amb una orquestra simfònica i continua essent una obra increïble. No sona a música do- lenta. I per exemple, les Variacions Go/dberg sonen fantàstiques amb un piano. És absolutament l'instrument erroni per fer-les, però és una música increïble, igualment. Per això crec que la gem sentia música barroca amb orquestres modernes i la trobava meravellosa. Tocaven de la mateixa manera Mozart que Wagner, i ningú no ho notava. perquè els instruments només havien evolucionat en una direcció. Fins que no van aparèixer figures com Hamoncourt. que es va p lantejar que Mozart no hauria interpretat mai la seva música com es fe ia a començaments de segle xx, perquè mai no es podia haver imaginat el so de l'orquestra s imfò nica en aque lla època, no es va plantejar la possibilitat dc to rna r a l'estil d'època de cada composito r. Crec que el moviment de la música a ntiga és positiu perquè ha fet refl exiona r l'orquestra moderna sobre la interpretació ... i també els directors! Només cal fixarse en S imon Rattle i la Filharmònica de Berlín; fan programes de música ban·oca amb Rameau i Lully, i ho fan en l'estil adequat! -Creu realment que és possible interpretar actualment la música de Monteve rdi de Ja mateixa mane ra com s'interpretava en la seva època? -No ho sabem, realment. Evidentment, intentem endevinar-ho perquè només tenim fragments de la música. A la partitura només apareix la línia vocal i una línia del baix continu. Agafa la seva partitura de L'incoronazione di Poppea i me la mostra.] És to t el que tenim, decidim q uin acord tocarem, qu in instrument el tocarà ... Som com una banda de jazz, e n realita t. - Com concep, doncs, la seva interpretació particular de L'incoronazione di Poppea? Quin crite ri segueix? -El primer que s'ha de decidir és q uins instruments formen l'orquestra. Jo volia tenir un grup sonor imponant que sostingués bé l"edifici. Per això comptem amb tres tiorbes. una arpa. dos r 'SI'f11!1!r;i clavicèmbals, un orgue. un liro11e ... i després s'ha de decidir quina part toca cadascun. En això té un paper important el desenvolupament escènic: quants intèrprets estan cantant i quins papers representen. Molt sovint amb els déus utilitzem dues arpes i l'orgue, que donen una sonoritat de grandesa en comparació amb els altres personatges, que són mortals. I, evidentment. també depèn molt de les claus; hi ha instruments que toquen millor en una clau i no en una altra. És una qüestió de buscar el color que millor lliga amb el que s'està represen tant. - És pràcticament com la feina d' un co mpositor... - De fet ho és. jo prenc notes cada njt i a vegades canvio una cosa d' una representació a l'altra: q ue un instrument toqui la part que tenia assignada un altre ... -Els intè rpre ts te ne n també l'o po rtunitat de suggerir? -Totalment! I els cantants també, perquè de fet la figura del director no hi és, en la música ban-oca. Per tant, tenen més llibertat, a vegades més de la que haurien dc tenir... i en una cadenza de sobte decideixen sense preavís fer una ornamentació... i llavors immediatament s'ha d'improvisar i allargar perquè no s'acabi el so. Per tant, l'instrumentista ha de tenir un bon repertori de cadenze i ornamentacions també per poder afegir-les si s'escau. - La seva fe ina en aquesta ò pe ra, doncs, no es resumeix només a la d' un director habitual, perquè no només diri ge ix, s inó que també toca el c lavicèmba l i, en certa manera, compon..., i to t a l mate ix temps. Com s'ho fa per controlar-ho to t? -És molt difíci l, realment, i treballar amb una òpera com aquesta és la feina més esgotadora que he fet durant tot el que porto de carrera, perquè em demana estar constantment concentrat: escoltant, tocant, observant, endevinant a 33 -165 Harry Bicket és un autèntic gentleman anglès. Va companya, d'una banda, una aparença física de sobrietat: és alt, prim i amb una fesomia molt característica i assimilable que l'identifica com a anglès. De l'altra, és un d'aquells homes pausats, elega nts, qu e no regalen gestos inútils ni tampoc paraules sobreres. Això, però, no està renyit amb una autèntica fe i devoció en la seva feina i arn b un entusiasme mesurat però convincent No dubta a mostrar-m e la seva partitura, impecabl e però amb força apun ts, ni tampoc a posar exemples concrets tot taral-lejant, quan vol explicar a mb detalls -cosa que es repeteix al llarg de la conversaalgun tret concret en qüestions d'interp retació. El que havia de ser només una entrevista es transforma en una conversa d'aqu elles a Jes quals no voldries posa r punt fmal, malgrat que el temps corre amb excessiva diligència, i en la qual un té la sensació de no poder acabar mai de fer preguntes, a les qua ls ell respon amb paciència exquisida. ~e 301 34 466 cada segon què farà la gent... Però també és molt reconfortant, i diverti t! -Creu que la producció de David Alden funciona bé en una òpera com L'incoronazione di Poppea en els nostres temps? -En els temps de Monteverdi aquesta òpera tenia un caràcter satíric que ara no s'entén. Dc fet, ell no volia escriure concretament sobre eró i Poppea, sinó que volia parlar sobre la corrupció del poder, el sexe, la infidelitat, la deshonestedat, per fer-nc sàtira. Per això hi ha un personatge moralitzant corn el deSèneca, que diu el q ue s'hauria, o no, de fer. És com si ara parléssim satíricament dc la Casa Blanca o del Kremlin, i això és el que sorprèn la gent, perquè és absolutament actual. Per tant, no passa res si la producció no mostra l'estètica barroca i aquesta en concret té un rerefons de atemporalitat, d'abstracció, de postmodernitat que funciona molt bé i que fa que la gent entengui bé la trama. - Creu que Monteve•·di ta mbé recrea aquesta sàtira en la música? - Per descomptat ! En molts dels fragments que canta Amalta la sàl1ra és molt evident, sobretot en els moments en què es recrea una música veneciana com de dansa de bojos. A més, s'ha de recordar, i és important tenir-ho en compte, que es tracta pràcticament de la primera òpera pública, és a dir, feta per a un teatre d'òpera per la qual la gent pagava una entrada. Tot el que es va fer abans, com L'Orfeo, era per al duc de Màntua, per ta nt no era una representació pública. El fet que tothom, fi ns i tot gent de pocs recursos, pogués accedir a un espectacle com l'òpera, fa que aquesta hagués d'estar dirigida a un altre tipus de públic i, per tant. per molt que hi hagi moments excelsos, també hi ha molts moments de sàtira, com es feia en les obres de Shakespeare, que conté moltes esce- nes còmiques. I en una mateixa òpera, com és el cas, hi ha moments de gran nivell dramàtic combinats amb moments pràcticament com de vodevil. I això s'ha de reflectir. evidentment, en la música. -Canviant de tema i deixant una mica de banda Monteverdi. Q uin és el seu repertori actual, a més de la música barroca? -Jo vaig començar com a pianista, tocant Liszt i Chopin, però també Stockhausen; o sigui, de tot. Després vaig entrar en un teatre com a repetidor i havia de conèixer moltes òperes de diferents estils. Només quan vaig deixar aquella feina vaig començar a redirigir-me o em van començar a dirigir cap al repertori ban·oc. Vaig començar a fer-me una reputació com a director de música barroca, i és un repertori que m'encanta, però no és definitivament l'únic repertoti que puc dirigi r i conec. Britten, per exemple, m'encanta i n'he fet força. - Per tant, no va ser una decisió medi tada ni una elecció ... - Per a un intèrpret, el fet d'escollir és molt relatiu, pc1·què per exemple, un cantant tampoc és que pugui escollir amb total llibertat què vol cantar, perquè el seu repertori el condiciona la seva veu, les seves capacitats vocals. Per tant, una soprano que canta Susanna difícilment podrà cantar Tosca. Com a director crec que puc d irigir de tot, però una altra cosa és que els altres pensin el mateix. Jo he pogut d irigir a grans teatres, però sempre amb aq uest repertori ban·oc perquè és pel que se'm té en consideració, però mai no em demanen repertori més modern. - Q uines orquestres formen part de la seva agenda artística actual? -Actualment sóc director musical de I'English Concert i treballo amb quatre o cinc teatres d'òpera i quatre o cinc or- questres simfò niques d'arreu del món. La meva agenda no em dóna per a més. De fet, quan em van oferir la d irecció musical de I'English Concert m' ho vaig pensar molt, perquè la feina de director musical no és només diligir, sinó que hi ha molta tasca de gestió i administració que també s'ha de fer, i això ocupa temps. És una feina a temps complet, és com portar una empresa. - Actualment té molta vinculació amb l'òpera; li agradaria en un futur ser di•·ector musical d' un teatre d'òpera? - Sí! Això m'interessaria molt, perquè jo he crescut en un teatre d'òpera i a mi m'agrada molt tot el que es fa dins del teatre, des del vestuari, la decoració ... És una vida molt boja i molt divertida, i això no t'ho dóna tant una orquestra simfònica. A més a més, m'interessa molt la feina que es fa en un teatre d 'òpera, també quant a gestió, perquè es toquen molts temes: un cor, una orquestra, la programació ... Però no sé si serà possible amb el tipus de reperto ri que se'm demana habitualment. - Creu per tant que un di rect01· musical ha de ser també di rector artístic? - No vull dir això, però sí crec que un director musical s'ha d'interessar per altres tasques i mostrar-se col·laborador amb el director artístic. Perquè si no, no cal un director musical, amb un director principal ja n'hi hau tia prou. Un director musical ha de tenir un paper dc lideratge, si no, no té sentit que existeixi. Per això és important que un director musical tingui un ampli repertori. - Q uè s'estima m és, l'òpera o el repertori simfònic? - Realment m'agrada molt treballar amb cantants, i intento aplicar la respiració dels cantan ts, el seu llenguatge, també a Ics peces només simfòniques. Suposo que per això m'agrada tan t fer òpera! PR E eR fT I e A i ,i,(i(j(f;J!r;l EL MES DE NOVEMBRE, A L'ABAST Mitsuko Uchida debuta a Barcelona Una de les pianistes femenines més importants de l'actualitat és, segons l'opinió generalitzada, la japonesa -nascuda a un poble costan er de Tòquio- Mitsuko Uchl.da. per MERCEDES CONDE PONS I IBERCAM~ Mitsuko Uchida, piano. Mozart, Berg, Beethoven, Schumann. PALAU DE LA MUSICA. 9 DE NOVEMBRE DE 2009 (21 h). a pianista japonesa fa enguany el seu debut a la ciutat de Barcelona amb un recital en solitari al Palau de la Música Catalana, promogut per lbercamera. Probablement, un dels esdeveniments concertístics de l'any i una alegria per als amants del piano després de l'adéu d'Alfred Brendel no fa encara un any i el recent decés de la "nostra" pianista, Alícia de Larrocha. Mitsuko Uchida és particulannent apreciada per les seves interpretacions de l'obra pianística de Wolfgang Amadeus Mozart i Franz Schubert. Recentment ha portat arreu de les més prestigioses sales de concerts del món Ics sonates i els concerts per a piano de Ludwig van Beethoven , que ha passejat per prestigiosos festivals com Lucerna, Sa lzburg. La pianista japonesa interpretarà tots cinc concerts de Beethoven amb la Berliner Philharmoniker, sota la direcció del seu titula•~ Simon Ratlle, durant el mes de febrer de 2010. Uchida, però, també és una portaveu destacada del repertori més modem, com és l'obra d'Aiban Berg, Amold Schonberg o Ant on Webem. Un dels enregistraments L més preuats per la crítica i els melòmans és la seva versió del Concert per a piano de Schonberg, que la pianista japonesa va enregistrar junt amb l'Orquestra de Cleveland sota la direcció de Pierre Boulcz, que va guanyar fins a quatre premis, un dels quals el Gramophonc Award al miUor conce•t. Mitsuko Uchida sovint acompanya cantants com Magdalena Kozenfl i Lan Bostridge en recitals de fieder i amb aquest darrer va enregistrar fa uns anys Die schone Müllerin de Schubert. En el recital en solitari que oferirà al Palau de la Música Catalana, Uchida interpretarà obres de Mozart, Bcrg, Beethoven i Schumann. Començarà el concert arn b el Rondo en La menor, K. 5 1 I dc Wolfgang Amadeus Mozart, segu rament l'obra pianística més romàntica del catàleg mozartià. El compositor de Salzburg la va escriure l' 11 de març de 1787 a Viena i té en els seus trets inicials la via que més tard seguiren Schubert i Chopin. El seu inici en La menor li atorga un to trist i melangiós que Mozart dirigeix cap a una tonalitat major, més lluminosa però encara carregada d'emotivitat; fet al qual 40 anys del Tokyo String Quartet PALAU 100 CAMBRA. Tokyo String Quartet. Beethoven. Berg. Brahms. PETIT PALAU. 26 DE NOVEMBRE DE 2009 (20.30 h). onant inici a la petita temporada dc cambra que s'inclou dins del cicle Palau I00, i que té lloc a la sala Petit Palau, un quartet de prestigi com és el Tokyo String Quartet interpretarà també un programa d'alt nivell, amb obres de Ludwig van Beethoven, Alban Berg i johannes Brahms. D Aquesta fom1ació dc cambra, constituïda per Martin Beaver i Kikuci lkeda (violins), Kazuhide lsomura (viola) i Ciíve Greensmith (violoncel) des de l'inici, enguany celebra el seu quarantè aniversaJi com a formació cambiÍstica. Durant aquests anys han dut a terme una intensa activitat concertística que els ha portat a les més importants sales de concerts i han enregistrat diversos cedés amb segells de l prestigi d' Harmonia Mundi. Enguany duen a terme una intensa gira de concerts per commemorar la seva longeva col·laboració. contribueix l'ostinato rítmic a què sotmet Mozart la mà esquerra durant més de trenta compassos. Tot seguit, Uchida interpretarà la Sonata op. 1 d'Al ban Berg: el compositor austríac no va dedicar gaire atenció a la música per a piano, però aquesta sonata, malgrat el seu radical posicionament cap a l'atonalisme, conserva encara les influències tardoromàntiques de la linia alemanya que en el piano van U"Obar un important vehicle expressiu. Per tant, es tracta d'una obra important, dc conducció expressiva difícil. Ja a la segona part es podrà sentir la Sona ta en La major de Ludwig van Beethoven, opus IOI que el compositor alemany va escriure l'any 1816 i que esdevé un model exemplar de la forma sonata. L'obra té un caràcter molt ÍJltim -sobretot al primer i tercer moviments: dolç el primer; turmentós el tercer- que contrasta amb un segon moviment ("Vivace alia marcia") molt rítmic i un "Allegro" final molt virtuosístic. El concert finalitzarà amb la Fantasia en Do major, op. 17 de Robert Schumann, una apassionada i monumental obra pianística de gran dificultat tècnica, que Schumann va escriure entre 1836 i 1838 i que, per a molts, és entès com un homenatge al gran Beethoven pianista. En el programa que presentaran a Barcelona apareix el Quartet per a corda en Sol major núm. 2, op. 18 de Ludwig van Beethoven, que contrasta per estil i tarannà amb el Quartet per a corda, op. J d'Al ban Berg, de gran volada lírica però amb un rerefons h·àgic latent al llarg de l'obra. Finalitzaran el concert amb el Quartet per a corda núm. Jen Si bemoll major, op. 67 de johannes Brahms; una d'aquelles obres màgiques en què el lirisme i l'emotivitat continguda - molt característica en el dit compositor alemany- es combina amb una genialitat única, per la melodia i l'harmonia. ~C 30 1 35 ----l. -167 PR E eR rT I e A i ,l,ii(jlf#;iir;i EL MES DE NOVEMBRE, A L'ABAST • • 'Missa en temps de'... criSI PALAU 100. La Petite Bande (orquestra i cor). Sunhae lm, soprano. Ursula Eittinger, contralt. ChristoP,h Genz, tenor. Stephan Genz, baríton. Dir.: Sigiswald Kuijken. Haydn. PALAU DE LA MUSICA. 30 DE NOVEMBRE DE 2009 (20.30 h). L a f01mació orquestral i cor d'origen flam enc La Petite Bande - una de les més fidels al cicle de concerts del 'Palau de la Música Catalana- torna enguany al cicle Palau I 00 amb una versió d'una de les misses més conegudes i interpretades del repertori de Franz Joseph Haydn, la Missa in tempore bel/i (també coneguda com a Paukenmesse o ''missa de les timbales"). Tot i que la formació fundada pel belga d'origen flamenc Sigiswald Kuijken ja és coneguda sobradament a les nostres contrades, no està de més recordar quins van ser-ne els orígens. La Petite Bande va néixer l'any 1972 com a requeriment del segell discogràfic Deutsche Harmonia Mundi per a l'enregistrament de l'òpera de Lully Le Bourgeois Gentilhomme, sota la direcció de Gustav Leonhardt. La que havia de ser una formació de circumstàncies es va transf01mar en una orquestra banoca regular, tot i que sense seu fixa, els músics dc la qual es reunien en determinats períodes per dUI' a terme diferents projectes, tots relacionats amb la interpretació de la música amb criteris històrics. No va ser fins a l'any 1997 que l'orquestra va passar a tenir una seu estable - després de vint-i-cinc anys d'existència !-, ocasió que va sorgir quan la ciutat flamenca de Leu ven va oferir els seus serveis per acollir-la. Aquesta ciutat té una gran tradició històrica. Durant molts anys va ser una de les ciutats més importants de l'antic ducat de Bravant. i actualment és Ja capital dc la nova província de Bravant-Fiandes, que té una intensa activitat cultural i universitària. El mes de febrer passat La Peti te Ba nd e va rebre l'avís de veure reduïda la subvenció anual a partir del 20 I O de forma greu, tot amenaçant la seva continuïtat. Les noves tecnologies van afavorir el suport de Ja continuïtat d'una de les formacions més prestigioses en l'àmbit de la música antiga, fet que va fer repensar la seva proposta al govern belga, que continuarà, doncs, donant suport a aquesta formació. La popularitat d'aquesta orquestra, doncs, va més enllà del prestigi guanyat amb més de tTenta anys de feina a l'esquena. Per aquest motiu, és recomanable sentir la seva versió dc l'esmentada missa de Haydn que es sentirà al Palau dc la Música. que recala a la ciutat de Barcelona a meitat de la gira de tardor que portarà La Peti te Bande a les ciutats de Bruges, Brussel·les. Bilbao i Leuven. on conclourà. La Missa in tempore bel/i, catalogada com la número I O entt·e les catorze que en va compondre, està esctita en la tonalitat de Do major i rep també l'apcl·latiu de "missa de les timbales" per la inclusió d'aquest instrument en l'orquestració, un fet encara no gaire habitual en l'època de composició. Hayd n mateix, però, va inclou re un autògraf a la partitura en què l'anomenava ·'Missa en temps de guerra" fent referència al moment històtic contemporani, en què Àustria va perdre els Països Baixos i la Llombardia a mans de França. 1 o és, per tant, casual que Haydn posés punt i final a la partitura amb un "'Dona nobis Pacem" que s'inicia amb una brillant fanfara de les trompetes i en què els quatre solistes s'afegeixen al cor i orquestra. amb un passatge positivista i conciliador. La partitura evidencia una gran complexitat simfònica, un paper preponderant del cor i intervencions solistes destacades -que en la interpretació a càn ec dc Kuijken ve acompanyada d'un quartet solista excel-lent -. a més d'un estil molt pe rsonal, però deutor encara de la innuència de Florian Leopold Gassmann, tutor de Haydn en matèria de música sacra. _RM.C 50 I Cinc vents metàl·lics a UAuditori CAMBRA A L'AUDITORI. Spanish Brass Luur Metalls. Carter, Gulya, Guinjoan, Montsalvatge, Garcfa Abril, D'Rivera. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 26 DE NOVEMBRE DE 2009 (20.30 h). l quintet de vent metall format pels músics valencians Carlos Benetó i juanjo Sema (tro mpeta), Manuel Pérez (trompa), lndalecio Bonet (trombó) i Sergio Finca (tuba) arriben a la temporada de cambra de L'Aud itori amb un programa format íntegrament per música contemporània, en què destaca la presència de dos compositors catalans: Xavier Montsalvatge i Joan Guinjoan. El grup de vent Spanish Brass Luur Metalls desplega una intensa activitat concertística aneu de l'Estat espanyol. però ta mbé a l'estranger; durant el 2009 ha dut a terme una intensa gira pels Es- E tats Units i també per França. El seu prestigi ha anat creixent amb els anys, des de la seva fundació l'any 1989 i fins ara ja ba publicat un total de catorze treballs discogràfics. Les particularitats de la fotmació han petmès a l'Spanish Brass ampliar els seus horitzons a diferents àmbits de la música. A banda dc la intensa activitat concertística -amb nombroses estrenes d'obres contemporànies, moltes de les quals dedicades al gru p-, també es mou dins de l'àmbit de la creació contemporània -col· laborant directament amb compositors- i la interpretació de repertori "clàssic", combinantho am b l'activitat pedagògica , que té un referent evident en el projecte "Mctàllics" nascut al Servei Educatiu dc L'Au· ditori de Barcelona. En el concert que interpretarà dins la temporada de cambra de l'esmentada sala de concerts, I'Spanish Brass Luur MetaJJs ha preparat un programa eclèctic que inclou obres com la Fantasia so- bre la "'Fantasia sobre una nota de Purcell"' d'Elliott Carter, que el Carter's Brass Quintet va estrenar l'any 1974. o les tres peces de ritmes llatinoamericans -Wapango, Danzón i El cura- del cubà Paquito D'Rive ra. També hi inte rpretarà Moods, del jove compositor hongarès Robert Gulya ( 1973) i El vuelo del 11iento (2008) d'Antón García Abri l. La creació contemporània catalana estarà representada per Vectoriel de joan Guïnjoan -obra per a quintet de vent que el compositor de Riudoms va escliure l'any 1985- i Questions & Answers ( 1979) dc Xavier Montsalvatge, basada en un Ricercare d'Andrea Gablieli. 37 469 l¿ii(jlf;i4f;i PR E eR fT • e A I EL MES DE NOVEMBRE, A L'ABAST Carles Guinovart estrena 'Klangfarben' a UAuditori El compos]tor català Carles Guinovart és l'autor de la nova obra encàrrec de part de l'Obra Social Caixa Catalu nya i l'Orqueslra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya que s'estrena el 20 de novembre a UAudltori de Barcelona en la tem.porada de concerts de l'OBC, i qu e s'interpretarà en el programa jtmt amb la Novena Simj'onia cl'An lon Bruckner. TEMPORADA OBC. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Eiji Oue. Guinovart, Bruckner. L'AUDITORI. DEL 20 AL 22 DE NOVEMBRE DE 2009 (CAL CONSULTAR DATES I HORARIS). RMC 301 embre de la Reial Acadèmia Catalana dc Belles Arts de Sant )ordi i catedràtic d'anàlisi musical del Conservatori Superior Municipal de Música dc Barcelona, Carles Guinovart presenta una obra simfò nica que esdevé compendi dc tota una carre ra dedicada a la compos ició i que el passa t mes d'abri l va ser reco rdada on un homenatge promogut per l'Obra Social Caixa Catalunya dins del cicle Cele bracions dut a terme a l'edifici dc la Ped rera. L'e ncàrrec dc l'obra que s'estre na a L'Auditori ha permès a Carles Guinovari donar forma a un projecte que pe rseguia el compositor d'ençà que va conèixer l'artista plàstic Salvador Alibau. El compositor explica haver-se sentit cridat per la força expressiva de l'obra d'Aiibau i inspirat a fer-nc una interpretació musical que. finalment, s'ha materialitzat en l'obra que es sentirà a L'Auditori. Carles Guinovart parteix dc la retrospectiva de l'obra recent de Salvador Alibau que es va exposar al Museu de Mo ntserrat la passada primavera. Segons el que el mateix Guinovart explica. "la composició Klangfarben (o Pig- M ments sonors) ha estat concebuda des de la con templació de les pintures de Sa l vcl(/or Alibau. amb intenció de copsa r el seu esperit, filosofia , essencialitat". El títol dc l'obra. Klangfarben (tra- 38 470 duïble com pigme nts sono rs o el color dels sons) dóna també la clau pe r e ntendre el llenguatge estilístic emprat per Guinovart en la seva composició. El Klangfarbenmelodie (o melodia de timbres) va ser un procediment ideat pels compositors de la Segona Escola dc Viena, segons el qual cada nota d'una melodia bàsica era interpretada per un instrument dife rent. Guinovart entén que aquest procediment genera un efecte auditiu que té la seva traducció visual en l'efecte del tornasolat; una característica present en l'obra d' Alibau. Guinovart és conscient de quins són els seus referents: d ' una banda, la ja esme ntada Segona Escola de Viena; dc l'altra, Olivier Messiaen. amb qui va treballar directament i de qui fa servir el seu tercer mode, que li facilita la tasca de "tomaso/ar el so ''. De la mateixa manera que en l'article que presenta el catàleg de l'al·ludida exposició de Salvador Ali bau a Montserrat es parla de ''la força de la let,itat" -una aparent paradoxa-, Guinovart busca en la seva traducció musical de l'esperit d'Alibau una plasmació sonora d'aquesta fluctuació energètica que desprenen els murals del pintor català. Com el mateix Guinovart explica, ja en la seva obra El Aleph -inspirada en el text de j01·ge Luis Borges- va utilitzar un procediment semblant, que té la seva traducció compos itiva en el joc e ntre molts estils amb distància temporal que es combinen entre si. És per això que en Klangfarben es poden reconèixe r formes histò riques com una Fuga-Passacag/ia en l'estil del segle XVIII. Carles Guinovart ha volgut escl'iure una o bra accessible a una franja dc públic àmplia, poc avesada als c rite ris cxh·ems de la música contempo rà nia. Per això reconeix els grandíssims avantatges que planteja el poder disposar d'una o rquestra per a la creació d'una obra. CARLES GUINOVART Cada instrument ofereix un ampli ventall de recursos sonors i, com puntualitza el mateix compositor, "l'espectre tímbric actual és molt diferent del de l 'època de Beethoven", fet que permet ge- nerar un tipus de sonoritat dife rent. Guinovart ha compost Klangfarben fent servi r una pla ntilla orquestral estàndard amb la tradicional secció de corda, secció de fustes (doblada), quatre h·ompes, ducs h·ompetes, dos trombons, tuba. arpa, piano, celesta i quatre pe rcussionistes "que treballen molt", confessa divertit. L'obra, un sol moviment unitari dividit en una sèrie de seccions que es presenten sense solució de continuïtat, evoca algunes obres concretes de Salvador Alibau que han inspirat particulannent el compositor. Així doncs, en les diverses seccions de l'obra apareix entre cometes el nom de l'obra d'Alibau a què Guinovart fa referència: Klangfarb en (''Pigments de primavera"), Tempo giusto (puntillisme rítmic que requereix molt treball per al timbal), Fuga-Passacaglia (Len fo i c reixent fins a un punt de c ulminació), Solo de tim bal (molto rifmico), Cadenza de flauta (en què cita Le mer/e noir de Messiaen i s' inspira e n "L'ocell cantarí trobat mort" d 'Ali bau), Marxa Lenta (Deploració. que s'inspira en "El bosc c remat" d 'Aiibau), Solo de percussió, Fuga-Passacaglia, ("Evocació al cant gregorià" amb una citació de la Marian Matrem d 'El llibre vermell de Montserrat) i Coda. EL MES DE NOVEMBRE, A L'ABAST 'Hypermusic Prologue' o un concepte nou del gènere operístic, al Fo) er per J . COMELLAS I lector haurà de comprendre que a aquest prospectivista de l'òpera que ara ens ocupa, no li resulti fàcil endegar la seva tasca. I això, per una raó evident. Es troba davant d' una creació que no solament és una estrena a casa nostra, sinó, sobretot, que també estrena una concepció nova del fet opeiÍstic; o almenys acull un aplec d'incorporacions formals, argumentals i textuals absolutament no vistes, que cerquen obri r vies originals al llenguatge operístic. El mateix autor. el jove compositor català Hèctor Parra, sintetitza les més notables: en primer lloc, el llibret és obra d'un -o una- científica -lisica- de gran prestigi internacional, que per primera vegada s'aventura a escriure un argument operístic, a més sobre una teoria pròpia, que remet a una hipotètica cinquena dimensió encara lluny de ser explorada. Per tant, un món més proper a l'abstracció o a l'especulació científica empírica que no a la realitat. El segon aspecte per tenir en compte és la invenció d'un llenguatge vocal - i també instrumental-, que a més va evolucionant en el curs de la representació, de base fòn ica; per tant , c readora d'una nova semàntica -o més ben dit semiòtica o E sígnica- , progressivament allunyada dels codis propis de la verbalitat convencional. Tot això comptant amb el paper ccprotagonista que hi juga l'electrònica transgredint el llenguatge propi del conjunt instrumental, formal per nauta, clarinet baix, corn anglès, percussió, violí. viola, violoncel i con trabaix. Parra defi neix aquesta nova realitat amb el concepte de "psicoacústica". En Hypermusic Prologue connucixen ciència, música i arts plàstiques - parcel·la també rellevant- en una obra amb un argument força simple: la dialèctica de posicions existencials entre un matrimoni, ell fent l'opció conservadora de fidelitat a l'statu quo present, i ella deixant-se portar per la passió pel coneixement a la recerca d'aquesta nova dimensió -base del corpus científic real de la llibretista publicat en el seu llibre Warped Passages-, o sigui d'una altra realitat possible diferent o completadora de l'actual. Hèctor Parra remarca que enmig del HYPERMUSIC PROLOGUE d'Hèctor Parra. Llibret: Lisa Ran dall. Charlotte Ellett. James Bobby. Ensemble lntercontemporain. Dir. escènica: Paul Desveaux. Dir. musical: Clem~nt Power. Coproducció: Gran Teatre del Liceu, Obra Social Caixa Catalunya, Festival d'Opera de Butxaca i Noves Creacions, IRCAM, Centre Pompidou, Ensemble lntercontemporain. LICEU (FOYER). 27 128 DE NOVEMBRE DE 2009. Marató '11 trovatore' amb Luciana D'Intina, Azucena esprés d'un inici de temporada excitant amb propostes com a mínim no gens convencionals. la programació liceística ara entra en una zona d'aigües més relaxades, de les quals constitueix una mostra explícita la reposició d'// trovatore. Situada al bell mig de la trilogia que el va foragitar dels an11i di galera. preced it per Rigolelto ( 185 1) i anticipantse un any a La traviata ( 1853), es basa en un llibret dels menys versemblants de la història del gènere - curiosament basat en un fet cabdal de la història de Catalunya-, circumstància que, com s'ha esdevingut tantes vegades, no impedeix que basant-se en el geni. i en aquest cas sobretot l'ofïci musical, acabi convertint-sc en un producte operístic generós en al·licients. Les veus regnen de manera acusada, D que s'ha dit, no es pot oblidar tampoc la presència d'un alè líric -amb una ària inclosa de bona línia melòdica- i que l'obra s'ofereix enmig d'una proposta dramatúrgica potent que embolcalla l'espectador a la cerca, insistim en les pròpies paraules de l'autor, d'una capacitat d'emocionar diferent del pathos convencional: tanmateLx. sense renunciar al pathos; però. insistim-hi, es tracta d'un pathos diferent. Tot això servil per un equip artístic de gran nivell en toles les parcel·les. que és el mateix que el va estrenar al Centre Pompidou el dia 14 de juny últim, per cert amb una esplèndida acoll ida de la crítica. Hèctor Parra, format inicialment al Conservatori Municipal de Barcelona amb Carles Guinovart i David Padrós. porta anys movent-se en l'àmbit de l'IRCAM: als 33 anys d'edat compta amb un destacadíssim historial com a compositor, premiat arreu, amb obra interpretada en festivals i sales de concerts de gran prestigi. 1-lypemwsic Prologue aviat s'oferirà a la Grand Salle de la Philharmonie de Luxemburg, al Festival Ars Musica de BrusseHes, i en versió no escenifïcada al Guguenheim dc Nova York. superant l'escassa entitat de la configuració dels personatges. amb l'excepció, si cal, d'Azucena, que és l'únic que té un mínim de cos: en tol cas, tots els altres tenen capacitat per afavorir el lluïment dels intèrprets, aquests quatre protagon istes principals que, com sembla que deia Arturo Toscanini, necessiten ser els mi llors del món. En aquesta marató de dinou representacions que es presenta, no hi apareixen els quatre millors ca ntants del món actuals, però sí un aplec d'a lguns RMC 301 que, per ben coneguts, permeten restar satisfets -Fiorenza Cedolins, Roberto Frontali, Paata Burchuladze, Krassimira Stoyanova, Stefano Palatchi-, amb el pinyol autènticament important de I'Azuccna de Luciana D'Intino, en el que serà el seu debut operístic al Liceu. La part lenoril-amb Marco Berri com a cap de files-. en principi no ofereix les mateixes garanties, excepte que hi hagi alguna aparició inesperada en els que no actuen en el primer repartiment ~omp­ le amb el tenor Alfred Kim. Tampoc no hi ha marge per a la sorpresa pel que fa a la batuta del reiterat Marco Armiliato i caldrà veure què hi aportarà la dramatúrgia del bon artesà convencional Gilbert Detlo i l'escenografia d'un tampoc no rupturista Wi· lliam Orland i. IL TROVATORE de Giuseppe Verdi. Llibret: Salvatore Cammarano. F. Cedolins/ K. Stoyanova/ M. P. Piscitelli. M. Berti/ A. Kim/ G. Gi pali. L. D'Intina/ I. Mishura/ E.Manistina. R. Frontali/ A. Michaels-Moore/ V. Vitelli. P. Burchuladze. S. Palatchi. Dir. escènica: Gilbert Deflo. Dir. musical: Marco Armiliato. Nova producció del Gran Teatre del Liceu, Théatre du Capitole de Tolosa de Llenguadoc, Ópera de Oviedo, Teatre la Llotja de Lleida. liCEU. DEL 2 AL 30 DE DESEMBRE DE 2009. 39 471 MUSICALIA UEO SENSE PARTITURA Havent sentit Beethoven per Miecio Horszowski, infant Has tornat a ensenyar-me la puresa. Del tot jo no l'havia desapresa (no del tot, criatura, no del tot!); però ara, als meus anys, la saviesa de tornar a esser nin, amb La riquesa de tot lo món a dintre, jo l'he entesa per tes mans, criatura, per ton cor. Amb aquella innocència que el tenien, tes mans de nin, el cor d'aquell gegant! El gros aucell, en mans de xic infant, debatia ses ales poderoses: somreies retenint-lo entre tes mans... Ha volat; i abaixant el front commoses, totes les dones s'han tornat formoses i tots els homes s'han tornat germans. ~e 301 MIECZYSLAW HORSZOWSKI. QUAN ERA UN INFANT I D'ADULT Joan Maragall, 1905 el novembre de l'any 1905, en el curs d'una gira internacional, el pianista polonès Mieczyslaw Horszowski, aleshores una ctiatura dc tretze anys, va tocar a Barcelona. al Teatre Novetats. joan Maragall, segurament el melòman més important fins ara entre tots els nostres esctiptors, va assistir com a minimal tercer dels recitals d'aquell vailet, el dia 27 (Horszowski ja havia actuat el 22 i el 24), en el qual s'havia programat la gran sonata Waldstein en Do major, l'opus 53 de Beethoven. El poeta en va quedar tan fascinat que. en arribar a casa. li va faltar temps per escriure, manifestant tot el seu encantament esperançat, aquest breu poema que més tard s'havia de publicar dins el recull Seqüències ( 1911 ). Val a dir que l'experiència de Maragall s'havia produït en un context particularment preocupant i trasbalsador: P 40 472 només dues nits abans, els militars havien assaltat la redacció de ··cu-Cut!" i de '·La Veu de Catalunya". El fet no deixa de tenir un cert paral·lelisme amb les circumstàncies del naixement d'un altre seu poema famós, "Paternal''. esctit en tornar del Liceu la nit de les dues bombes anarquistes, e l 7 dc novembre de 1893. Horszowski era un nen prodigi que als nou anys ja havia tocat el primer concert de Beethoven, a Varsòvia. Pel que sabem dels seus programes, no era el típic nen prodigi que mostra Ics seves habilitats en un exhibicionista desplegament de fira , sinó un veritable músic en petit (Maragall no s'hauria deixat enganyar fàcilment). Sis anys després d'haver passat per Barcelona (i molt poc abans de la mor1 del poeta), el jove Horszowski va suspendre la seva carTera de virtuós per dedicar-sc a estudiar huma- ni tats a Pa1ís. Pau Casals, que l'hi va ITObar més tard, el va encoratjar a reprendre la carrera de pianista i es va convertir en un dels seus coJ.Iaboradors habituals. El pianista polonès, reputat per una musicalitat autèntica, es va mantenir fidel a Casals, amb qui l'unia una afinitat estètica evident, i el va acompanyar regularment durant anys, tant a Prada com a Marlboro. La carrera de Horszowski es va allargar fin s a l'any 1993, quan va morir a l'edat de I01 anys. Va ser probablement la carrera més llarga de la història dc la interpretació: 90 anys fent música per a la gent! Vull creure que Casals li devia fer conèixer una hora o altra el poema de Maragall. Miquel Desclot, tardor del 2008 MUSI CALIA PAPER D'ASSAIG o ven per NARCÍS COMADIRA egurament el meu primer contacte amb Beethoven va ser amb el famós Per a Elisa, llavors Para Elisa, en una versió facilitada d'un àlbum d'aprenentatge de piano de quan era nen. Era Beethoven allò? Sí i no, és clar. Però, en tot cas era un nom, el seu nom. Després, ja adolescent, van arribar les sonates de piano. que la meva germana gran tocava sense parar quan preparava els seus exàmens. L'Apassiona ta i el Clar de lluna. I les simfonies, amb els primers microsolcs. ja he explicat en algun lloc que jo era mozartià més que no pas beelhovenià. I que els meus companys escoltes se'n reien una mica de la meva preferència. Mozart, llavors, no estava de moda i era considerat superficial, poc "ferm ", que era l'adjectiu que havia de definir les coses que tenien interès. Beethoven era "ferm ", sobretot el Beethoven que escoltàvem llavors, als quinze o setze anys, el dc la cinquena simfonia, sobretot, el de la tercera i el de la novena, que era el súmmum de la "fe1111esa", potser perquè en cantàvem el cor final, la famosa Oda a l'alegria, de Schiller, que per nosaltres era Cant de joia, en la traducció de joan Maragall. en el record S joia, que ets dels déus guspira generada dalt del cel: vent de foc el pit respira sota els plecs del teu sant vel. Si ajuntar-se els cors demanen que un mal ve11t va separant, tols els homes s'agermanen on tes ales van tocant. Per nosaltres, la joia era una cosa superior i més profunda que no pas l'alegria. La joia era Beethoven. L'alegria era Mozart. J si dc Mozart cantàvem una cançó de bressol, també en cata là , és clar: "La mare canta non-non... ", sempre era una cosa secundària. La cantàvem gairebé, diria, amb un punt de condescendència. Beethoven era una mena de religió, Beethoven era un déu. I, a casa d'algun company afortunat que disposava d'un equip de música amb baff/es potents, amb altaveus capaços dc fer retrunyir els vidres amb els seus baixos, o rganitzàvem una mena de misses musicals en què ens transfiguràvem sentint ..a tota llet», com dèiem, sobretot, la cinquena simfonia. Allà cor i cervell, mesclats, es convertien en una estranya energia que recorria l'espinada, que s'escampava per la pell, que ens reforçava i ens agennanava gairebé carnalment. També la setena era objecte de devoció, sobretot perquè en cantàvem un fragm ent, amb una lletra de no sé qui, una lletra romàntica que parlava de cambres encantades i bòvedes [sic] immenses, on vaig aprendre Ja paraula "avetosa". La setena simfonia també era "ferma". Fins i tot la sisena ho era, tot i que menys. Però per aquelles animetes que trobaven en la naturalesa, nosaltres en dèiem "natura''. una imatge simbòlica de totes les virtuts convenients, la sisena sabia reproduir-la. Aquella tempesta superada i aquella serenitat recobrada la fèiem nostra referida a regions molt profundes dels nostres maldecaps adolescents. M'agradava Beethoven, és clar. L'emoció que cm produïa, però, era excessiva. Em feia venir mal d'estómac. com vaig deixar anar un dia, provocant l'escàndol general. De fet, no vaig descobrir la seva grandesa autèntica fins que no em vaig ficar en la seva obra de cambra. Les sonates de violí i piano, els concerts de piano i orquestra i, sobretot. els quartets de corda. Va ser després d'això que vaig poder tomar a les simfonies sense por. Però quan una obra d'art ha estat un dels estris configuradors de la teva persona interior, costa molt jutjar-la sense cap prejudici. La veritat és que d'escoltar el Beethoven simfònic, n'he de tenir el dia. També el Mozart simfònic, és veritat. Potser estic poc dotat per les simfonies, per aquestes màquines plenes de pastes sonores que tantes vegades els compositors dóml la impressió que no saben acabar. i vinga acords i vinga platerets i timbales i tornem-hi i encara tornem-hi. La meva manera de ser és més fe liç amb un quartet dc corda. I de Beethoven, potser el meu preferi t és el número catorze, és a dir, l'opus 131 , en Do sostingut menor. Com un corrent continu malgrat els diversos moviment·s. Però també arriba a fer-me tremolar d'emoció estètica el Lenta assai cantanle e tranquil/o, és a dir, el tercer moviment del quartet número 16, l'opus 135, en Fa major. En un esbós d'aquest moviment, Beethoven va anotar-hi: Friedensgesang (cant de pau) i també: Süsser Ruhegesang (cant dolç de repòs). ~e )Ol / s un moviment fiblat tot ell de nostàlgia i de gravetat, que fa una infinita companyia. I sobretot m'agrada escoltar l'adagio del quartet número 15, opus 132, en La menor. En la partitura, aquest adagio porta una anotació del mateix Beethoven que diu, en italià: Canzone di rin- E granziamento offerta a la divinità da un guerito, és a dir. cant d'acció de gràcies ofert a la divinitat per un guarit. Diuen les cròniques que la vigilia de la seva estrena, a Viena, el9 de setembre de 1825, després de l'assaig, Wolfmayer, l'amic de Betthoven. es va posar a plorar com una criatura. 41 ~73 i.! ii(jliiif;i PA S S A TEMPS per EDUARD V. PATSI Música encreuada RMC 301 42 474 Horitzontals. 1. Publicació musical renascuda el 1984 (tres paraules, amb quadradet després de cadascuna). 2. Compondríeu en estil imitatiu. Institut Nacional de Lírica Empordanesa. Arpa dc vent. Orquestra Nacional de Cubelles. 3. Solo dc campana (del revés). I ca!: mals temps per a la lírica. Orquestres nombroses. El planeta més espectacular de Holst. 4. Entre pujades i baixades de teló a l'òpera. Desinformeu cscapçadamcnt. Amant del Requiem, de Le nozze i dc la Simfonia París. 5. Miguel, cantant de rock beethovcniil. Rcspighi o Ruera. Els cantants d'òpera també ho han dc ser. Art poètic, i musical. A un to de Do. Limiten el Messies dc ll i:indcl. 6 . Protagonista del Cosi fan tutte. Notem els extrems. Una timbala vista des de l'orgue del Palau de la Música. Tallers on antigament es preparaven les partitures per imprimir. 7. El cor de l'anís. Una batuta. Desconfiar. A un to dc La. Young Man (blues de The Who). Artista rimador. 8. Esposa del Florestan beethovenià. Que està dintre dc l'exalcalde de Barcelona. Dues consonants d'en Borodin. Acord incomplet. Crees. 9. Limiten I'Antonín (Dvorak). Ocasiona mal alè al tenor. Els extrems d'en Bernaola (Carmelo). La major. L'actriu que va cantar pèssimament un famós Per molts anys. Reses avocàlicament. Limiten en Leo Delibes. 10. Mozart o Morera. Instrument dc vent. Respighi o Ruera. En aquesta ciutat valenciana, hi tenen una Agrupació Artística Musical, com diuen ells, ''dc categoria!". Cançó operística. Cent cinquanta-un romans cl icant a mitges. 11. Escoltar missa (o música). Adjectiu dc les timbales que sols fan dues notes (al bonic cànon). Prclix per als modemíssims (del revés). Yngwie Malmstccn, el gui tarrista heavy, no se'n fa: ho és. Poseu-hi "Pla" al davant, i ja tindreu el títol de la pel·lícula que va llançar a la fama l'Adagio de Barber. 12. Mari, la cantant murciana d'Una estrella en mi jardín, in memoriam. Autor de la Simfonia Italiana. Pergolessi o Pahissa (Jaume). Llenguatge musical. 13. La coda del Billie jean d'en Michael}ackson, in memoriam. Autor de 50 òperes, 60 concerts, 90 sonates ... i un adagio. Senyora. Placidos del revés. 14. Emetre sons per la boca. però sense cantar. És famós el del borinot de Rimski-Kórsakov (del revés). Mussorgski o Millet (Lluís). om de la Brenttano, suposada amant de Beethoven (del revés). A un to de La. Sense, en llatí. 15. Tècnica musical schonberguiana (plural). Copsaràs musicalment. lm, af, los, al... 16. En Morera mai no mor. Peces per a dos instruments. Disc antigot. Pont de violí cap amunt. Fans. 17. Insecticida. Telenotícies. Dooo, Reee, Miii ... Un serpentó. Una part d'El pessebre de Pau Casals. Domenico Albe1ti, compositor italià. Llet catalana de tres Uetres. 18. Inicial del nom d'en Sanz, el gran compositor i guitarrista de Calanda del segle XVll. A mig to de Doo. Metall apte per fer-ne flautes travesseres. Rakhmàninov o Ros (Marbà). Primer dos romans i després mi l cinquanta. Idolatraràs el teu músic preferit. 19. Al Real de Madrid li han barrejat el nom. Autor de la Simfonia Renana. La major. Do major. Una bona part de Can Ruti. Cent romans. 20. Institut d'Anatomia Musical on no aniré ni del revés. Relativa a l'orella. Avenirs. A mig to de Mi. S'inspira en una altra simfonia de fOtma escandalosament òbvia. 21. Autor d'Una vida pel tsar amb grafia catalana. La major. Historials que inunden els programes de mà. Reses consonànticament. 22. El cor de l'ONCA. El bruixot que, quan mira enrere, dóna el to. Expliqui que demà hi haurà concert. Una batuta. Lígeti o Locattelli. Compositor i celfista alemany contemporani de Beethoven. 23. Octavar desordenadament. Ràdio Nacional d'Inca. Antics tocadiscs. El director d'orquestra la té sempre. 24. Els límits d'en Nepomuk Maelzel, inventor del metrònom. La Mendes, actriu dc moda, que reencamarà Maria Ca llas a la pantalla. Per començar a escoltar el CD. El de Banyoles. perquè el que canta porta una H al final. Mode musical grec. Un pont de violí cap amunt. Erncsto Lecuona. 25. Ficades de pota musicals. Entitat sonora que va construir el Palau de la Música Catalana (dues paraules separades per un quadradet). Verticals. 1. Director i compositor català nascut fa I IOanys (quatre parau les amb quadradet després de cadascuna). 2. El que fan les simfonies, les òperes, els concerts. No sé si hi fan concerts, però aquí teniu el Mirador de l'Alcalde d'una sola tirada i sense baranes protectores. 3. Nom d'en Gassman, l'actor que feia de Beethoven a la pel·lícula Rossi ni! Rossini! Illa on la Rita Hayworth tenia el seu affair a ritme de Calipso. Amic escuat. Do major. Mi major. 4 . Itàlia. En Pekka-Salonen. Mig narcís. Nielsen o Nin (Culmell). A un to dc Mi. Mitja mosca adormidora. Taques musicals so- PA S S A TEMPS 2 3 4 5 i4i(jlf;iif;J 1---l---1-1---l---1-1---l---1--t--1---l---1--t--- 6 7 8 9 1---+- - 10 11 12 13 1---+--+------, 1---+--+-- 14 15 f---1---+- 16 17 18 19 20 21 22 23 f ---1-- - 1---+--1-f ---1-- -+- 1---+-1---+-f ---1--- 24 25 RM C 501 bre el paper. 5. Minerals per amanir. Ciència habitualment poc musica l. Contenidor de música. Una batuta. De Do a Do. 6. Trinat a la partitura. A un to de Do. Refugi Luterà de Músics Retirats. John Dowlan ho era, i dels bons. Guia les embarcacions cap per aval l. 7. Cal dirigir-lo bé per fer sonar la fla uta. Quin mal més desordenat! Un nou instrument: bombo ressonador. I O1 romans. Antoni o Vivaldi. Una batuta. 8. Mi major. Cambra de concerts. Aquí poseu-hi el cognom d'en Miguel (el ftll cantant del torero), després una batuta i després les sigles de Versió Original Subtitulada, i excuseu-me la llicència. El nom d'en Duato, ballarí, i d'en Cano, teclista de Mecano (cap amunt). Per posar en marxa la ràdio. 9. Orquestra de ball catalana. Sonen les consonants. Nin-non, nin-non. Fred en fonètica francesa . Ens deixa opinar cada quatre anys. 10. Un truc brut: tururut! Hi coincideixen tot dormint, vivint i escopint. Flautistes de Navarcles. Quatre notes que l'obliguin a tornar-la a domar. Mussorgski o Messiaen. Canal de televisió global. Re major. 11. Orquestra gran. Hi sent l'ateu. Assassí contractat per Rigoletto. 12. Vestimenta poc adequada per anar al Liceu (però, per fi, ja tot s'hi val). Diaghilev o Dragonetti. Missatge infonnàtic fent la vertical. La major. La Feliu se'n diu, per als amics. Límits dels lírics. 13. Irrita els ulls si n'hi ha massa a la piscina (plural). Els de Berlioz, Txaikovski i Gounod, sense les respectives julietes. El polsim blanc de les nadales. Element teatral que no acostuma a destacar en l'òpera. 14. Anem a despentinar l'Amén. Res de res. Emetessis sons. Afirmació musical. Cui, un dels del Grup dels Cinc, sense el Do. En Roc ha desmanegat el cor. 15. Cinquanta romans. La K a la baralla (cap per amunt). Serpentó. Facin els núSolucions en la pàgina següent vols la seva simfonia cap al cel. Albinoni o Amargós. Marxa militar alfa italiana. Rameau o Ravel. 16. Posa el balanç sonor al lloc adequat. Autor alemany adoptat pels anglesos. Josef Suk, el compositor txec, escuat. Mig fort seguit de fort, en la partitura. 17. Ara en diuen 2n de Batxillerat, per això crema. A un to de Re. Tonalitat de la Simfonia de Bizet. Limiten en Schumann. Ho comparteixen una bomba i un bombo. Cent romans. Una bona part del llorer triomfant. 18. Ho era Bach i també Beethoven i també Brahms. Escola d 'Arpistes Universals. Les costes de Garraf. Llença. Fuma la meitat. Faig confiança. 19. Solo de violí endolcit i suavitzat (cap amunt). Descansa r després d 'una gira de concerts. Frare menjador dels Carmina Burana (cap amunt). 20. Antonio Caldara. Zimmenna1m o Zamacois. Txaikovski o Toldrà. El circ bifront d'en Tortell Pollrona. Estri que gira, com ara la maneta que dóna vent a l'orgue. Avió que iguala la velocitat del so. 21. Títol d'una elegant americana per a cobla de Josep Serra (dues parau les juntes). Sense nom. Guaiida fent la vertical. Manel Saden·a. La major. 22. A la tarda, a la plaça, cal ballar la dansa catalana: la sardana. Obra d'art total, segons Wagner, fent la vertical. Schubert o Serra (Joaquim). La gallina daurada que Clement XlV va donar a Mozart. Floreix cap amunt. La nota de Guido que va durar 600 anys. 23. Cadira pròpia de rei (cap amunt). Institut d'Especialització Flautística. Satisfaci lots els seus desitjos. Li cal fer-ho sovint a l'insh·umentista de tuba (cap amunt). La major. 24. Abanderat en conlTa dels metal·lòfons. Pals en constant conflicte, però amb un excel·lenl planter musical. 25. Do major. Així moren moltes protagonistes d'òpera. Ciutat aragonesa. Se l'aclareix la soprano abans d'entrar a escena. 43 475 MUSICALIA llibres JAUME CARBONELL La Societat Coral Euterpe RÚBRICA EDITORIAL. BARCELONA 2008. rofessor de la Universitat de Barcelona, jaume Carbonell va desenvolupar una interessant tesi sobre el naixement de les societats cora ls a Catalunya ( 18501874) que es va publicar l'any 2000. El 2007, amb motiu del 150è aniversari de la Coral Euterpe, successora de la primera associació coral d'Espanya, La Fraternidad, es va editar aquest· petit volum dins la sèrie "Cròniques de la Memòtia" de Rúbrica editotial. Carbonell hi exposa punts essencials de la història de I'entitat, entre els quals es po· den destacar les dificultats P F81C )O l polítiques i socials amb les quals es va enfrontar, el conllicte enh·e les corals amb l'escissió de la Federació Euterpense després de la mort de Clavé o les nombroses associacions existents a principi del segle xx. Només hi manca una relació del repertori del grup que va intToduir el wagnerisme a Barcelona -que va anibar abans que a Madrid-, aJTan dels fTagments cantats i tocats de Tannhiiuser el 1862. Dada que afirma la dimensió de la gesta de Clavé i la seva federació coral, propietària no només d' un butlletí', sinó de la seva impremta, com ens recorda Carbonell. Gràcies a la capacitat de síntesi i la redacció amena, la lectura és rapídissima i està complementada per encertats materials iJ.IustTatius: des de cartells i fotografies d'època lïns a retalls de premsa i gravats; així com una crònica de l'acte de commemoració, celebrat el 2 I d'octubre de 2007. Albert Ferrer i Flamarich i.'¡i•(ji{IJ:itl¡ljl(i•l;i s oL u e IoNs 44 476 ANTONIO MADIGAN Chadando con Antoni Ros·Marbà Un acto de libertad. Charlando con Antonio RosMarbà Antonio Mndlgan EOICIONES AUTOR. MADRID. om davant d'un llibre de característiques insòlites en el terreny del publicisme. El format és el d'entrevista, o sigui una llarga entrevista a un dels músics més importants de casa nostra i de l'Estat. Per tant, el format comporta una lectura àgil i mengívola, i això afavo reix que la densitat del contingut que es manifesta en bona part del llibre resulti més fàcilment digerible per a l lector mín imament atent al fet musical. Perquè aquest concepte genèric, obert i alhora fonamental, el "fet musical", és l'objecte i la justificació del llibre. A redós seu, un entrevistador amb un gruix de coneixements important xucla tota la saviesa d'un músic, que uneix formació sòlida, amor S profund pel seu ofici i per tota la música, i saviesa acumulada al llarg d'una trajectòria dilataqa i molt intensament viscuda. Hom podria parla r d'una lliçó magistral impartida per un autèntic mestre que es manifesta gràcies a la capacitat d'extreure aquesta lliçó d'algú que, des de la seva pròpia autoritat, pot inqull.ir en regions molts sofisticades, no precisament perifèriques, de l'esmentada saviesa. A vegades potser hi ha un excés de protagonisme de l'entrevistada!~ de veu pròpia, però a la fi, l'important és que hom pot gaudir d'una lliçó que mena el lector en una part impo rtant del llibre per dimensions inusuals i poc transitades del fet musical. J. C. C. CONCERTS concerts BARCELONA (BARCELONU) 20 h Liceu Król Roger de Szymanowski. Dir.: Josep Pons. 21 h L'Auditori Orquestra Simfònica del Teatre Mariinski. Marie-Eiisabeth Hecker, violoncel. Dir.: Valeri Gergiev. Xostakóvitx. Mussorgski-Ravcl. (lbercamera). 4 NOVEMBRE 20.30 h Petit Palau Elena Ledda, soprano. Música de Sardenya. (Músiques de la Mediterrània). 5 NOVEMBRE 20 h Liceu Król Roger de Szymanowski. Dir.: Josep Pons. 6 NOVEMBRE 20 h Liceu Conce1t Vivaldi. Venice Barroc. Magdalena Kozenil, mezzosoprano. Dir.: Andrea Marcon. 21 h L'Auditori Temporada OBC. Cor de Cambra del Palau dc la Música Catalana (dir.: jordi Casas i Bayer). Alexandrina Pendatxanska, soprano. Steve Davislim , tenor. José Antonio López, baríton . Dir. : Víctor Pablo Pérez. La Creació de Haydn. 10.30 h Petit Palau Bim bom, nadons al Palau. (Segona sessió. 12 h. Concerts Familiars al Palau). 18 h Liceu Król Roger de Szymanowski. Dir.: Josep Pons. 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu Król Roger de Szymanowski. Dir.: Josep Pons. 18.30 h Ate. Barcelonès Ana Garde Badillo, violí. Anna Guillén Duñó. violoncel. Stamiz. Telemann, Romberg, Bach. (Associació Massià-Carbonell). 9 NOVEMBRE 21 h Palau Mitsuko Uchida, piano. Mozart. Bcrg, Beethoven, Schumann. (lbercamera). 10 NOVEMBRE 20 h Liceu Król Roger de Szymanowski. Dir.: josep Pons. 11 NOVEMBRE 20 h Liceu Król Roger de Szymanowski. Dir.: Josep Pons. 20 h Catedral lnnytaud Tarr, orgue. Bach, Bresciancllo, Dc Torres. Lidón, Humperdinck, Zarins. (L'Orgue de la Catedral de Barcelona. Euroconcert). 20 h Liceu K ról Roger de Szymanowski. Dir.: josep Pons. 21 h L'Auditori Temporada OBC. Lisa Batiashvili, violí. Dir.: john clson. Waxman, Barber, Beethoven. 18 h L'Auditori Cor Infantils Amics dc la Unió. Guillcrmo Prats, contrabaix. Ferran Armengol. percussió. Albert Guinovart, piano. lvan Labanda. narrador. Dir.: josep Vila jover. El bestiola ri d'Albert Guinovart. 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). lll5h Ate. Barcelonès Orquestra de Cambra Amics dels Clàssics. Dir.: Joan Palet i Ibars. 17 h Liceu Concert Szymanowski. OrSuestra Simfònica i Cor del Liceu. Solistes vocals. Dir.: josep Pons. Stabat Mater. imfonia núm. 3 dc Szymanowski 16 NOVEMBRE 20 h Liceu Król Roger dc Szymanowski. Dir.: Josep Pons. 17 NOVEMBRE 21 h Palau Orquestra de Cambra de Berlín. Malt llaimovitz, violoncel. Schubert. Boccherini. C. Ph. E. Bach, Telemann. (Euroconcert). 20 NOVEMBRE 21 h L'Auditori Temporada OBC. Dir.: Eiji Oue. C. Guinovart, Bruckner. 21 NOVEMBRE 19 h Palau OSV. Mireia Lico, violí. )ordi Godall, narrador. Dir.: Manuel Hernandez Silva. (Concerts Simfònics al Palnu). 19 h L'Auditori Temporada OBC. (Segona aud ició). 22 NOVEMBRE llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 26 NOVEMBRE 20.30 h Petít Palau Tokyo String Quartet. Beethoven. Bcrg. Brahms. (Concerts de Música de Cambra. Palau 100). 20.30 h Palau JONC Filharmonia. Cuarteto Quiroga. Darío Mariño. clarinet. Dir.: Manuel Valdivieso. Mozart, Copland. (El Primer Palau. Festa de la Música). 2 NOVEMBRE 7 NOVEMBRE 8 NOVEMBRE 13 NOVEMBRE 14 NOVEMBRE 15 NOVEMBRE 27 NOVEMBRE 20 h Liceu (Foyer) Hypermusic Prologue d'Hèctor Parra. Dir.: Clement Power. 21 h L'Auditori Temporada OBC. Paul Lewis. piano. Dir.: Eiji Oue. Beethoven. Rakhmàninov. ~e 301 45 477 CONCERTS 19 h L'Auditori 20 h Liceu (Foyer) 29 NOVEMBRE 11 h L'Auditori 30 NOVEMBRE 20.30 h Palau 28 NOVEMBRE l Temporada OBC. (Segona audició). ¡ Hypermusic Prologue d'Hèctor Parra. Dir.: Clement Power. ¡ Temporada OBC. (Tercera audició). La Petite Bande (orquestra i cor). Sunhae lm, soprano. Ursula Eittinger, contralt. ChristOph Genz, tenor. Stephan Genz, baríton. Dir.: Sigiswald Kuijken. Missa in tempore belli de Haydn. (Palau I00). LA BISBAL DEL PENEDts (BAIX PENEDts) 1 NOVEMBRE 18.30 h Església Cor Infantil Amics de la Unió. Vicenç Prunés, orgue. Dir.: Josep Vila jover. 15 NOVEMBRE 18.30 h Església Orfeó de Santa Coloma. Pol Pasto•; orgue. Dir.: Frederic Prat. Concert de Santa Cecília. CALDES D'ESTRAC (MARESME) 15 NOVEMBRE 19 h Església l Camera11-0 rquestra del Maresme. Dir.: Paper de Música Roca, clarinet. Albert Gumí, clarinet, corno di basseto i guitarres. Joana Gumí, violí. Blai Gumí, contrabaix. ¡i Queralt j. Colomer. Benejam, Toldrà, R Lamote dc Gdgnon. CAPELLADES (ANOIA) 14 NOVEMBRE 21 h GIRONA (GIRONts) 7 NOVEMBRE 21 h Auditori ¡Orqu. Simfònica del Teatre Ma1iinski. Dir.: Valeri Gergiev. Mozart, Mahle1: (Tbercamera). 15 NOVEMBRE 19 h Auditori ¡ Ryuichi Sakamoto, piano. 20 NOVEMBRE 21 h Auditori 27 NOVEMBRE 21 h Auditori ¡La Simfònica de Cobla i Corda de Catalunya. Francesc Cassú i Carles Coll, directors. l Orquesta Buena Vista Social Club. 28 NOVEMBRE 21 h Auditori ¡ Orquestra Athenea. llaydn, Mozart, Beethoven. GRANOLLERS (VALLts ORIENTAL) ~e 301 1 NOVEMBRE 19 h Teatre Auditori ¡ff pirata de Bellini. Dir.: Sergio Montelisi. (Òpera a Catalunya). 22 NOVEMBRE 19 h Teatre Auditori ¡ Cor de Cambra del Vallès Oriental. Dir.: josep Vila Jover. Cor Jove Amics de la Unió. 29 NOVEMBRE 12 h Centre Cultura l l Cor d'Inicis. Cor dc Petits Cantors. Orquestra de Cambra Amics de la Unió. ¡ Dir.: David Gómez. Martí Ventura Trio. LLEIDA (SEGRIÀ) 3 NOVEMBRE 20.30 h Aud. Granados 13 NOVEMBRE 20.30 h Aud.Granados 22 NOVEMBRE 19 h Aud. Granados 29 NOVEMBRE 19 h Aud. Granados i El Concierto Español. Conjunt vocal d'Antiga de I'ESMUC. Emilio Moreno, violí i ¡ direcció. // ph'J bel u ome d Antonio Caldara. l Albert Guinovart, piano. Haydn, Mendelssohn, Albéniz. l Banda Municipal de Lleida. Dir.: Amadeu Urrea. l Camerata XXI. Daniel Blanch, piano. Dit: T. Gossmann. Beethoven, Nin-CulmeU, Schube11. SABADELL (VALLts OCCIDENTAL) l Orquestra Barroca Catalana. Cor Lieder Càmera. Solistes vocals. 1 NOVEMBRE 19.30 h La Faràndula 27 NOVEMBRE 21 h La Faràndula ¡Valdivieso. Handel. Purcell. ¡Maruxa d'Amadeu Vives. Dir.: Daniel Martínez 29 NOVEMBRE 18 h La Faràndula l ¡\lfaruxa d'Amadeu Vives. Dir.: Daniel Martínez Dir.: Manuel SANT CUGAT DEL VALLts (VALLts OCCIDENTAL) 6 NOVEMBRE 21 h Teatre-Auditori lff pirata de Bellini. Dir.: Scrgio Monterisi. (Òpera a Catalunya). TERRASSA (VALLts OCCIDENTAL) 12 NOVEMBRE 21 h Centre Cultural Al-la Voronkova, violí. Gueràssim Voronkov, piano. (Fundació Caixa Terrassa). 22 NOVEMBRE 18 h Centre Cultural Noche de Danza Española. (Fundació Caixa Terrassa). EL VENDRELL (BAIX PENEDts) 46 -178 15 NOVEMBRE 12 h Aud. Pau Casals Trio Kandinsky. Obres catalanes i japoneses. Recital de poesia catalana i japonesa a càrrec d'Enric Arquimbau. 22 NOVEMBRE 12 h Aud. Pau Casals El Petit Estel. Cor joves Veus. Cor Orfeó Parroquial del Vendrell. - - ~ ~ - - - Entra en funcionament la nova terminal T1 de l'aeroport de Barcelona. La major infraestructura de Catalunya dels últims 20 anys. La nova terminal T1 té capacitat per a rebre 30 milions de passatgers i la seva inversió supera els 1.200 milions d'eures. Una gran porta al món pensada per a proporcionar més comoditat i rapidesa: · Sistema Automàtic de Tractament d'Equipatges. · 12.000 places d'aparcament. · 166 taulells de facturació i 101 portes d'embarcament. · Adaptació a persones amb mobilitat reduïda. · Respectuosa amb el medi ambient. lnformi's abans de viatjar. Per saber en quina terminal realitza operacions la seva companyia aèria o per a qualsevol altra informació: . 902 404 704 · www.aena.es · SMS* al 7472 amb el nom de la seva companyia aèria •(<n1 0,1S € • tvA VfOtU 1fl conc:hctoni • www Mnl ~ d 'PCif1Jblt flM•l nd~ ,~"'bfe de 2009 ~ L'aeroport de Barcelona és un nou aeroport Nova Terminal T1 ~olem Aena À ' Aeropuerto de Barcelona •~• i't GOBIERNO MINISTERIO DE ESPAAA DE FOMENTO DE CAIXA CA1'ALUNYA dóna suport a la programació de El Palau de la Música Catalana