Revista Musical Catalana. Núm. 306 Abril 2010
Editorial: Finlàndia, cinc milions d'habitants, vint orquestres / PANORAMA Primer contacte de l'Escola Coral de l'orfeó Català amb la Mehli Mehta Foundation de Bombai. Jaume Comellas / Editada l'obra de Gracià Tarragó. RRMC / Mikrokosmos: Uns cants triomfants. Pere Artís / Tangents: L'Escolania. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Cant i gnosi. Xavier Chavarria / Del seu affm.: Sr. Joan Baez. Jaume Comellas / Impromptu: Com crear músiques i pintures. Francesc Taverna-Bech / El nom no fa la cosa. Josep Barcons Palau / Cobla: El millor disc de l'any. Josep Pasqual / Ibercamera Girona. Inici de la tercera temporada. Josep Jofré / A propòsit de... Xavier Quinquillà. Albert Torrens / Ho han dit, ho han escrit / Crítiques: Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Josep Barcons, Francesc Taverna-Bech, Lluís Nacenta, Lluís Trullén i Xavier Chavarria / La gran família de l'Orfeó Català mira cap al futur. Mercedes Conde Pons / TEMA Músics catalans, més enllà de la frontera. Músics catalans a la diàspora / Immigrants/Emigrants. El músic i l'espai exterior. Jorge de Persia / Nòmades musicals. Ana María Dávila / MUSICALIA Piotr Anderszewski. Polònia des del piano. Mònica Pagès i Santacana / Un cop d'ull... al mes d'abril. Trio Wanderer a Palau 100. BCN 2016-ECM Series. Frühbeck de Burgos i Colom amb l'Orquestra de Dresden a Ibercamera. La JONC a L'Auditori. El So Original, amb Bach. El rapte del serrall, al Liceu. Festival de Música Antiga de Barcelona 2010. Mercedes Conde i Jaume Comellas / L'ombra allargada de... Enriqueta Tarrés. Ana María Dávila / Paper d'assaig. La música de la batalla. Miquel Desclot / Llibres / Música encreuada. Eduard V. Patsi / Concerts / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
R!VISTA MUSIC Josep Colom Ambla Filharmònica deDresden a L'Auditori ' · MUSICS · tf plO Torna . 'El ra te catalans A~d~rszevysk1 del sfrrall' a la diàspora Polonia al piano al Liceu Fundació REP.IOL • Josep Colom 4a ÈPOCA ~e Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CaNSEu DE DIREccró: Jaume Comellas (director), Pere Arils (editor), Llu ls Millet (director musical) i Montserrat Urpi (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE REDACCIÓ: Teresa Martínez. COORDINACIÓ REDACCIÓ: Mercedes Conde Pons. PuBLICITAT: Gestac. Indústria, 13, pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 Aie: molist@gestac.org IMPRESSIÓ: Creacions Gràfiques Canigó, S.L. DISTRIBUCIÓ: SADE DIPÒSIT LEGAL: 8·34.432/83 ISSN: 1887-2980 CaNSEU EDITORIAL: ANY XXVII NÚM. 306 EDITORIAL 5 Finlà ndia, cinc milions d'babita nts, 'int orquestres PANORAMA 6 Pl'imer· co ntacte de l' Escola Cora l d e l'Orfeó Català amb la Mchli Mehta Foundalion de Bombai per 8stel'e Na bona 9 Editada l'obr·a dc Gracià Tan·agó per i?RIIfC lO Miltr•oltos mos : Uns ca nts triom fa n ts per Pere Artfs ll Tan gents: JJEsco lan ia per Jordi i\ /(¡/uquer Ar·s Su bli lior: Cant i gnosi per Xavier Clwvorria 12 Del seu a n·m.: Sra. J oa n Baez per Jaume Comelfm Impro mptu: Com crear músiques i pinttu·es... per Fmncesc 1àt•em a- Bech L'ESCOLA CORAL DE L'ORFEÓ CATALÀ A LA MEHLI MEHTA FOUNDATION DE BOMBAI 1~ El nom no ra la cosa per Josep /Jarcons Palau -------------······················································---'"--·····----·································· Cobla : El m illor d isc de l'an y · per Josep Pasqual J 15 16 17 18 lb er·camera Giron a. Inici de la tercera temp orad a per Josep Jofré A p r·ot>òsil d e... <wier QuinquiJià per /1/bl•rt Torre/LS Ilo han d it, ho ha n escrit --------····················································....·························································· CONCERT DE L'ORFEÓ CATALÀ AL PALAU DE LA MÚSICA El 8 DE FEBRER OE 2010 19 COL•LABOREN EN AQUEST NÚMERO: Pere Artls, Josep Barcons Palau, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Josep Crivlllé i Bargalló, Ana María Davila, Miquel Desclot, Josep Jofré, Jordi Maluquer, Esteve Nabona, Lluís Nacenta, Mònica P¡¡gès i Santacana, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Jorge de Persia, Francesc Tavema-Bech, Albert Torrens i Lluís Trullén. ari Crítiques per .latlllte Comellas, Merredes Con de Pons, L!ttls 1hlllén, F'rancesc 7fwema-Bcl'h, Xavier Chavarria, Lluis Nacenta i Josep /Jnrcons La gmn l'a m llia d e l'O rf eó Ca ta là mira cap a l l'utur per fllercedt•s Conde Pons ca la la ns, més e n llà de la l'rontera. 25 Músics Mr'1sics ca ta lans a la d iàspora Immigrants/Em igra nts. El músic i l'espa i ex terior 26 per Jorge de Persia 8 per A na \lamusicals l'fa Dlivil_a___________________ =--=-~~;¡¡ii:I:Ç~r;;::~l--------------2 Piotr Anders7Am sl•i. Polòn ia d es del piano MUSICALIA 32 per \Iònica Pagès anlacana ........ TEMA ............................................................................................................................ ................. ~ò m ad e i ____________ ______________________ _______ ______ ______________ .,_ ....................................................................... 35 n cop d'ull ... a l m es d'abril. n ; o Wand erer a Pa lau 100. BCN 2 16-ECM er·ies. Früh beck de Bu rgos i Colom a m b l'Orqu estra dc 01·esd en a Jbercarnera. La .JO¡ C a Tl.\udilori. El So Or-iginal, amb Bach. El rapte del serrall, al Liceu. Festi val d c Música Antiga de Ba rcelona 2010 per \lercedcs Conde Pons i .f. Comellas 41 11ombnl a lla r·gada d c... Enr-iqueta Tarrés per A na Maria Da ui/a Pap er· d'a ssaig. La música dc la batalla per Miquel Oesc/ot 43 Llibres ----------------------·······-····------------------------------------------------------------------------············· Mr'1 sica en creuada per /i',dtlard I . Prttsi ·································------------------------------------------------------------------·-----------------·· Con certs 44 45 Revist a de I'ESMUC, pàgines centrals 3 1-17 Els Diumenges PALAU MUSICA CATALANA al Palau ..AlCtlOl'OA XVIII Temporada 2009- 2010 : ': ~4 ae març de 2010,18 h Cor de Cambra del Palau de Ja Música Catalana Kennedy Moretti i Jordi Armengol, piano David Malet, harmònium Marta Mathéu, soprano Anna Tobella, contralt Albert Casals, tenor Marc Pujol, baix J ordi Casas i Bayer, director G. Rossini: Pet/te Messe Solennelle CONCERT 2 I : • . 1 ~ d'abril de 201 O, 18 h Nexus piano dúo Mireia Fornells Rosselló i Joan Miquel Hernandez Sagrera M. Ravel: Ma mère /'oye (5 peces infantils) F. Mompou: Comptlues G. Gershwin: Rhapsody in blue J. Rodrfguez Picó: Sinera-Vals (estrena) (aniversari Espriu) R. Schumann: Sis estudis en forma de cànon per a piano amb pedaler, op. 56 D. Xostakóvítx: Concertino, op. 94 A. Piazzola: Libertango CONCERT4 Diumenge, 30 de maig de 201 O, 18 h Orchestre Perpignan Méditerranée Ensemble Polyphonique de Perpignan Maitrise d'Enfants du Conservatoire National de Région de Perpignan Marie Cubaynes, mezzosoprano Sébastien Gabillat, tenor Daniel Tosi, director X. Benguerel: Llibre vermell de Montserrat Diumenge, 9 de maig de 201 O, 18 h Orquestra Barroca Catalana Orfeó Català (patrocinat per Fundació caixa Penedès) Josep Borràs, fagot soprano per determinar Pilar Vazquez, contralt David Alegret, tenor Enric Martfnez Castignani, baix Josep Vila i Casañas, director M. Pla: Obertura en Fa major A. Viola: Concert per a fagot I orquestra F. J. Haydn: Missa Ne/son en Re menor, XXII: 11 Diume ge, 6 de juny de 201 O, 18 h Orquestra de Cambra de Granollers Trio Kandinsky Corrado Bolsi, violí Amparo Lacruz, violoncel Emili Brugalla, piano Manuel Valdivieso, director F. Sors: Suite per a orquestra amb guitarra sobre el ballet Alphonse et Léonore (arr. Sergi Casademunt) J. Haydn: Simfonia núm. 80 en Re menor L. van Beethoven: Triple concert per a piano, vio/f, violoncel i orquestra, en Do major, op. 56 OtgJnltza Jpaitocltu•~ INFORMACIÓ I VENDA: lnlomet www.paburrouslca.cal · A les taquilles del Palau de Ja Música Tet: 902 442 882 • Aie: taqulllesOpalaumuslca.cal Amb la col·lólbomcló d<! EDITORIAL ns resulta especialment oportú obrir el contingut d'aquest número de la Revista animant els lectors a llegir el Tema dedicat a la diàspora de molts dels nostres músics més importants. Comprovaran que entre la saviesa de la visió històrica de Jorge de Persia i el bon ofici d'estirar la llengua de la nostra col·laboradora Ana Maria Davila, unit a la bona disposició dels entrevistats, hi surten moltes coses interessants. Ens centrem ara en una d'aquestes coses que ens interessa remarcar. És quan un dels protagonistes -Ernest Martínez Izquierdo- recorda que un país com Finlàndia, amb només cinc milions d'habitants, compta amb 20 orquestres simfòniques. La imaginació ho té fàcil per volar vers un elementalíssim quadre comparatiu respecte de Catalunya, en el qual apareixen dos guarismes: un de fix, el nombre d'habitants, molt semblant el dels dos països, i un altre de variable: el del nombre de formacions orquestrals, que com queda clar estableix una proporció favorable a Finlàndia -o desfavorable a Catalunya- d' l a més de 6. O de més de 6 a 1. Constatacions d'aquest tipus impressionen per força o, com a mínim, no poden deixar indiferents. I el primer pas, elemental, és deixar de banda la dita clàssica, anacrònica i en aquest cas a més paralitzadora, que les comparacions són odioses. Perquè si ens quedem aquí, menystindrem la capacitat alliçonadora, inquietant, reflexiva i dinàmica que comporten aquestes constataciOns . Perquè davant d'un quadre comparatiu com aquest hi ha dues actituds extremes possibles: acceptar-les com un fat insuperable fruit de tot un argumentari justificador tan voluminós i assenyat com es vulgui. O bé, a l'altre extrem, des de la profunda fiblar que hauria de produir, entrar en una via de sensibilització que empenyi i que estimuli actituds globals dinàmiques, inquietes i insatisfetes que acabin traduint-se, en el termini que calgui però sense defallença, en noves, radicals i simètriques realitats. Des del valor de diagnòstic que tenen aquestes constatacions -concepte clau com a punt de partida- i sense deixar-se atabalar també per utopies inassolibles, i per això inoperants, cal com a mínim acceptar activament aquesta realitat, no caure en cofoismes a què ens menen a vegades determinades foguerades sense substància, i fitar vers una progressió d'assoliments ben orientats. Ens cal un primer pas amb sentit; però de moment ni existeix ni s'albira intenció que algun dia es produeixi; i mentre no sigui així ... Finlàndia, cinc milions d'habitants, v int orquestres 5 149 PANORAMA Primer contacte de l'Escola Coral de l'Orfeó Català ainb la Mehli Mel1ta Foundation de El projecte educatiu de cooperació de l'Escola Coral de l'Orfeó Català a Bombai comença a prendre forma. Imp ulsat per la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana en coHaboració amb la Mehli Mehta Music Foundation de Bombai -creada pel prestigiós director d'orquestra Zubin Mehla-, l'equip de directors de l'Escola Coral viatjarà a Bombai durant el mes de juliol i hi dirigirà diversos tallers corals per a nens de diferents cors i escoles de la metròpolis ín dia, i també un curs de direcció coral. RM-C 306 6 150 I per ESTEVE NABONA er tal dc preparar el pla de tre· ball que ocuparà part dc l'estiu, el passat mes dc gener un equip dc treball integrat per Glòria Coma (directora del Cor Infantil), Gemma Nadal (Fundació Palau de la Música) i un servidor. Esteve Na bona (director del Cor jove), ens vam desplaçar llns a Bombai per conèixer la Mchli Mehta Foundation i diverses escoles, directors i professors que s'han apuntat a aquest projecte. Aquest al'ticlc vol ser. de forma resumida. el més proper a un testimoni vivencial dc Ics primeres impressions que vam tenir durant l'estada a la ciutat índia. tant d'aquelles que tenen a veure directament amb la música. com les que tenen un correlat social i cultural que. naturalment, en el context d'aquest projecte de cooperació, tenen igual importància. La Mehli Mehta Music Foundation: un oasi enmig de Bombai. El plimer que hem conegut és la fundació amfitriona del nostre projecte, la Mehli Mehta Music Founda tion. Per trobar la Cumbala llil l Road, on està situada la dita fundació, hem hagut dc preguntar ben bé una desena dc vegades. Trobar una placa en un carrer de Bombai és com trobar aigua a I mig del desert. A més. cada cop que hom intenta travessar el carrer, s'hi juga la pell. A Bombai. els semàfors no són ni tan sols orientatius, més aviat són testimonials: el trànsit és com un mosaic dc colors, en què les peces es P El COR S~NIOR DE LA MEHLI MEHTA MUSIC FOUNOATION QUE DIRIGEIX COOMI WADIA mouen pràcticament encaixades les unes amb les altres, sense carrils, sense intermitents. La Banco Mansion, seu de la Mchli Mehta Fundation, és un edifici esgavellat de traços colonials: un ed ifici gris. deixat de victoriana decadència, un de tants a Bombai. Però tan sols és una façana. Per un pati lateral entrem a una escala digna dc l'Eixample, impecable. i al capdamunt dc l'escala. la Mchli Mehta Western Music Fundation: un oasi. Malgrat la manca de cortesia que denota el fet d'arribar 25 minuts abans dc l' hora acordada, de segu ida hem estat rebuts per la Mehroo i la Kamal. Amb aquesta primera reunió hem posat, ara sí, la primera pedra ''real'' d'aquest projecte tan emocionant. A la Mehl i Mehta Foundation hi ha qualTe cors inl'antils. un cor sènior i un cor adult. Malgrat que el que prioritàriament s'hi ensenya és piano i violí, des de fa poc hi han incorporat cant coral. Els dirigeix la Rael. de bona veu i tècnica, la qual cosa li permet de fer bons exemples vocals i prescindir del gest a PANORAMA l'hora de dirigir. Seu davant dels nens amb Ics mans a la falda i arrenca el cor entonant un: ··one. two. ready, go". Els nens seuen a terra. i els acompanya al piano la icole: quan la cosa es complica. la jove pianista es dedica a la segona veu. Com a anècdota curiosa, la Rael té un parell d'europeus hiperactius que:: li acaben la paciència. distreuen el grup i el seu nom ressona constantment a la sala: - Tinoooooo. Antooooooine!. .. Europeus havien dc ser! La resta de cors que dirigeix la Rael són calcats, tant en el tipus dc treball i mètode, com també en resultats. Segur que quan tornem cap a Bart:elona encara ens rodarà pel cap l'escala de símbols de mans d'en Koda ly i les instruccions entonades d'entrada, l"'stancl up". "sit clown" i " sile11ce pfease''. Tant la Rael com la Nicolc apunten molt bones maneres. tenen molt dc camp per recórrer i moltes ganes de rebre classes de direcció coral el proper juliol. Segur que seran unes alumnes cxccl ·lents. A la Mchli Mehta. però. encara hi ha dos cors més: un d'ells -el que porta més temps funcionant- és el cor sènior, integral per una trentena dc nens de 9 a 15 anys. És el cor infantil de nivell més alt de tots els que hem escoltat i està dirigit per una reconeguda directora de gran experiència. la Coomi Wadia. Ella mateixa es fa càrrec del cor adult de la Fundació: un grup dc nivel l molt bàsic però amb una moti vació excel· lent. eminiscències de tradició occidental. La Bombay lnternational School està situada al barri dc Babu lnath. Es tracta d'una petita escola enmig del caos i, malgrat ser una escola dc classe mitjana. les instal·lacions són força modestes. Hem sen tit dos grups corals formats especialment a l'escola per al nostre projecte. amb nens i nenes dc 7 a I O anys. Aquests dos grups els porten dues mares, la Wendy (americana) i la Priyanka. Malgrat que tenen poca experiència com a directores corals, porten els nens amb molt d'encant; pedagògicament són molt bones i la disciplina dc treball del grup, al nostre entendre. és ideal. Els nens canten amb interès. amb suavitat, amb poca veu i amb molta il·lusió; però seuen a terra i han d'allargar massa el coll per poder seguir Ics indicacions de les directores. Per Ics lïncstres obertes sentim sempre el soroll del trànsit; podríem dir que tenen una motivació a prova de clàxons. També hem escoltat el "cor oficial'' de l'escola: quinze nens dc IO a 12 anys i d'assistència voluntària. Els dirigeix la Nita i ella mateixa els acompanya des del teclat. Per a aquesta tasca vesteix les harmonies amb ritmes i instrumentacions automàtiques per gentilesa de la casa Casio. Això fa que el cor R UN MOMENT DE L'ACTUACIÓ D'UN DELS TRES CORS DE LA BAI AVA BAI PETIT GIRLS SCHDOL soni marcial i enèrgic: això sí. s'ho passen d'allò més bé. Com que tot just tornen de vacances de adal, ens ofereixen el repertori nadalenc. Gràcies a l'orgue japonès de penúltima generació podem sentir la cèlebre "Escolteu els àngels canten" de Mendelssohn sobre un ritme predeterminat de bossa nova: tota una altra dimensió ... Una experiència sincerament encantadora. La Cathedra] and John Connon School és una escola fo rça gran i està dividida en diversos edificis. En un, d'estil ncogòtic, com els típics colleges britànics, hi assaja el cor. És un cor format per una quarantena de joves preuniversitCtris. En )oshua ens ensenya les partitures que estan treballant: Bach, Handel. Mozart. .. tot música sacra: és el que toca. ja que regularment participen en els serveis religiosos. Ens ofereixen un petit concert i podem comprovar que hi ha bones veus, sobretot en la corda dc sopranos. A l'Índia, sobta comprovar l'interès de tots els cors pel repertori occidental. En )oshua dirigeix enèrgic i el cor respon amb un so contundent. potser massa i tot. Se'ls veu moh motivats. i al director. molt orgullós. Tot plegat es tradueix en il·lusió i això fa que sigui un cor molt dinàmic i que es mou força. Cal tenir en compte que mo lts d'aquests alumnes acabaran en universitats occidentals, sobretot americanes; una escola amb pedigrí. Quan arribem a l'Stop-Caps Cultural 1\ccadcmy no hi ha ningú. Per sort, l'Alfred, el d irector del cor. no triga a arribar, i quan pugem fins al lloc d'assaig veiem que es tracta de casa seva. Quina sorpresa: una acadèmia cultural casolana! Seiem al sofà. i, com és costum, ens ofereixen te. Quan comencen a arribar, els nens són rebuts amb entusiasme pel gos dc l'Alfred. molt simpàtic, però amb tendències a la sobremotivació. En pocs minuts. el menjador s'ha omplert de nens, familiars i cangurs. Comencen fent exercicis de respiració i recolzament de l'aire. Aquest home sap de què va .... ens n'adonem de seguida! En la conversa prèvia ens ha explicat que dóna molta importància a la vocalització. ja que a l'Índia, tradicionalment, es canta amb una tècnica no gens apropiada per a la música occidental i quan per fi els sentim cantar ens quedem de pedra. Canten peces de Nadal europees, en anglès. fran cès i fin s i tot alemany amb la correcció tècnica i musica l de la millor Europa! És sorprenent, lloable i meritori, però a la vegada estrany... Mentre ens acom iadem. de tant en tant. l'home recrimina al gos que es passegi constantment entn.: nens. fam iliars i tasses de te... Ves, què hi pot [er, pobre? És un gos lliharmònic! La Bai Ava bai Petit Giris School està situada al barri de Bandra. que és força residencial. Per arribar-hi hem de tra- 7 151 PANORAMA VISITA A LA HAPPY HOME AND SCHOOL OF BLIND. ESCOLA QUE ACULL I EDUCA NENS CECS DE DIVERSOS INDRETS DE L'INDIA ~e ')06 vessar la badia de Back, arran de passeig. Després d'una mitja hora agafem una mena de ronda del litoral però per sobre del mar: un pont monstruós, de quasi lO quilòmetres de llargada que volta Matunga. el seu barri pescador i un bull ici i c¡¡os dc gent i cotxes. i que, gràcies al pagament d'un peatge, selecciona l'estatus dc qui hi passa. Això ens f'a estalviar temps i ens pen11et arribar a Bandru en un temps raonable, però fa una mica de ràbia: mentre travessem el pont que exhibeix una certa ostentació d'enginyeria, contemplem els mísers slums (barraques) dels pescadors, als quals el pont els ha privat dc la pesca exuberant prèvia a la construcció. A l'altre cantó del pont hi ha la Bai Avabai Petit Giris SchooJ: un complex format per petits edificis de traços colonials. Una porta de reixa separa el recinte enjardinat de l'escola d'un carrer dominat pels típics ricks1/0ws. una mena de taxis tricicles destinats al transport fora del centre. A la sala polivalent de l'escola, els tres cors dc nenes, perfectament uniformades, ens ofereixen un breu concert que ens arriba al cor. Disciplinades, i amb l'actitud d'un equip de natació sincronitzada, els tres grups van actuant davant nost re amb una qua litat, conjunció i s impatia notables. Canten de forma molt natural i tendeixen al musica l i a la cançó anglòfona; a més. afegeixen coreografia a totes Ics peces. tot demostrant un treball artístic molt complet. El tercer cor. el de 13-15 anys, té diversos premis locals en concursos de cors escolars. o ens estranya, perquè ens ha encantat. appy Home i els Somriures de Bombai. La Happy Home and School of Blind (Alegre Llar i Escola de Cecs) està situada en un carrer molt transitat i caòtic (però això no és cap novetat). Resulta difícil poder expressar en paraules les sensacions que vivim en passar per aquella porta. Els nens d'aquesta llar tenen diverses procedències, però la gran majoria provenen dels slwns. A la Happy llomc són educats per poder s ubsi st i1~ en un futur, en una ciutat on tot se'ls gira en contra. Aquí reben els seus estudis, apr·cnen olïcis artesanals (ceràmica, pedreria, pintura ... ) i també canten al cor. La Meher és la directora de l'escola i una persona dc caràcter. El cor el dirigeix en Gilbert. Els nens entren a la sala fent fila i agafats de la mà. Al davant H 8 152 h.i va un nen que té visió reduïda. Seuen en uns bancs de fusta i esperen, en silenci. que acabem la conversa amb els responsables. Quan la Meher els ho ordena, els nens es posen dempeus i ens donen la benvinguda a l'uníson: a nosaltres ens sobta tanta disciplina. La majoria són adolescents i ja canten amb la veu greu: només en comptem tres que cantin amb veu dc nen i, per postres, a un d'ells se l'emporten al llit perquè té febre. Tenen un solista, el més gran de tots, que encara no ha pogut deixa r la llar perquè és autista, però quan canta ningú no ho di ria. Ens expliquen que s'ha tret la llicenciatura dc música i compten amb ell per donar classes a la Happy Home. Magnífic! Al piano hi ha un nen amb ceguesa total. d'uns IOo I I anys, que toca d'oïda i els acompanya tota l'estona. Això permet al director de situar-se com un espectador més: només de tant en tant s'hi acosta i els diu alguna cosa en veu baixa. En un inici se'ls veuen tristos, moixos, decaiguts: canten drets, rígids i molt junts. Però quan el nen malalt torna del llit al cor i la Mehcr ens diu que no es vol perdre l'assaig per la il·lusió que li fa de cantar per a nosaltres, comencem a comprendre la situació. No havíem comprès el valor que té per a ells la nostra visita. El que els paralitza són els nervis i l'emoció i quan agafen confiança i comencen a relaxar-se una mica hi comencem a veure els primers somriures. Després se'ls afegeix un a ltre grup dc més petits. treuen els instruments trad icionals icomencen a interpretat· la seva música. Un cop acabada la seva actuació. ens dcmanen si podem cantar alguna cosa per a ells, i els cantem "Amor que tens ma vida" a dues veus. Ells ens contraataquen amb l'himne indi, cantat amb molt de sentiment i emoció i. a petició seva. la festa acaba amb Els Segadors (a dues veus). Ens ha fet molta il·lusió intercanviar els nostres himnes, ens diuen. Són uns patriotes! o vam voler deixar Bombai sense fer una visita als amics de I'ONG Somriures de Bombai, que va iniciar i dirigeix des de fa uns anys Jaume Sanllorente. Vàrem sentir la necessitat d'oferir-li la nostra col·laboració desinteressada i voluntària durant les estones lliures que tinguem el proper juliol. En Jaume prové del món coral: de petit va cantar a l'Esquellerinc i ja de jove al Cor Albada de l'Agrupació Cor Madrigal, sota la direcció de Manuel Cabera. En anar a visitar-lo ens agraeix molt gentilment la nostra proposta, però no la vol acceptar, perquè actualment no accepta voluntariat per als seus projectes. La política que porten és la de donar feina a professionals de la ciutat i aposta per la creació de treball dintre les pròpies comunitats on actua; amb aquest sistema ja ha donat feina a unes 400 persones del país. És una gran tasca. Finalment hem trobat una fórmula ajustada a les seves necessitats: coordinant-nos amb les seves oficines de Barcelona proposarem un concert a benefici del seu projecte a casa nostra. Amb això arrodonirem el projecte, tot aportant un gra de sorra a una situació social salvatgement injusta, sobretot amb els nens, la cara més fràgi l de la fam i la misèria. Durant aquesta estada a Bombai hem vist. sentit. i fins i tot olorat tots els matisos de la pobresa més extrema, en una ciutat que creix econòmicament per sobre dc Ics seves possibilitats. Alguna cosa hi hem de fer, encara que només sigui per un sentiment de militància sincera en la nostra condició d'humans. N PANORAMA Editada l'obra de Gracià Tarragó El guitarrista Jaume Torrent és l'autor d'una iniciativa editorial rellevant en el terreny de la música per a guitarra. Es tracta de la recopilació de toLa l'obra compositiva de Gracià Tarragó, en tres volums. per RRMC T orrent ha realitzat la revisió i digitació -en deÍÏJlitiva, l'edició Clítica- de tota la producció de qui va ser mestre seu. Ell mateix ens situa sobre l'abast de l'obra de Tarragó. - Inclou diverses col·feccions. Per ww part, un aplec d'una trentena d'obres d'inspiració popular en les quals fa un recorregut per tot Espanya. amb un llenguatge guitarrístic i un plantejament harmònic i contrapuntfslic d'una gran riquesa. Després hi ha una cof·lecció de nocturns, estudis, etcètera d'una estètica postromàntica de tall nacionalista. Es tracta d'una estètica potser allunyada de la pròpia del seu moment. No oblidem que Tarragó, que també va ser violista i violinista, havia estat dirigit per Falla, Stravinsky i Casals i aquests referents impregnen la seva tasca compositiva d'una manera molt acusada. Tarragó, quan tracta e/ material folklòric, prioritza els components autòctons però sense negligir la seva empremta personal. Finalment, hi ha tres sardanes per a guitarra, Pins, Cala Monijoy i Rondalla gironina. I encara hi ha dues obres originals per a dues guitarres. compostes a l'època en què feia duo amb la set•a filla Renata. En conjunt són entre noranta i cent obres en les quals ofereix una sèrie d'aspectes tècnics en alguns casos nous. d'una gran exigència virtuosística. Aquest recu ll és una coedició d'Unión Musical Edicioncs, The Music Sales i l'editora barcelonina Boileau. de les quals ha sortit tot el material revisat per Torrent. Remarca la importància que té poder presenta r tota l'obra de Tarragó conjuntament, en els tres volums. Explica en què ha consistit la seva tasca de revisió. - /fe buscat explicar les fonts i els orígens de cada composició, per exemple què és w1a "petenera ··.Alhora. qualsevol modificació que s'hagi produït de la font original he procurat que quedés explicada perquè l'estudiós interessat hi pugui recórrer. També s'hi ha inclòs algun IIU/IlLIScrit que encara no s'havia publicat. També hi ha alguna transcripció d'obres d'altres compositors però només en el cas que l'aportació de Tarragó hi hagués estat molt important. a tr~jectòria de Tarrage com a concertista es va reduir en gran part a les actuacions que va fer amb la seva filla Renata i també va acompanyar Victòria dels Àngels en la interpretació d'obres del Renaixement. Torrent remarca el més notable q ue va aportar com a pedagog. L ~e 306 -Una de les seves aportacions més importants va ser, potser per la seva condició d'intèrpret de violí i ••iola, transmetre una posició de la mà esquerra molt apropiada per a l'organisme. Per altra part. valorava molt una concepció de/temperament artístic que no és freqüent trobar. Tornem al Gracià Tarragó compositor i a la importància de la seva obra. -Gracià Tarragó -assenyala jaume Ton-ent- es pol consi- derar l'últim representant de la figura del guitarrista compositor. Crec que la marginació de la seva obra conviu amb una època en què Segovia fomentava la interpretació d'obres de composítors 110 guitarristes com Falla o Castelnuovo-Tedesco. Tarragó va ser víctima d'aquesta tendència que dominava aleshores. Segovia mai no ••a interpretar obra de Tarragó. 9 153 Ha mort el director de la revista "Ritmo" Uns cants triomfants per PERE ARTfS A 10 15-1 l dGIIIL//1( dels l lOS/reS COlliS aixeque/l/ una senyera que els farà més triomfants". original de Joan Maragal l. Amb aquest versos comença la lletra dc l'himne dc l'Orfeó Català compost per Joan Maragall. La intuïció del poeta potser va preveure que amb el temps, a l'Orfeó, hi podien passar casos com els que hem viscut darrerament. Però ara aquells cants són més triomfants perquè hi ha, en tots els components del cor. il·lusió. joventut. fo•mació musical acreditada i fe en el futur. La direcció de Josep Vila, titular de l'Orfc.'Ó, era un nou acte de fe en la cançó tradicional; la d'Antoni Ros Marbà, una glossa del destí amb el Cant del destí de Brahms i, finalment, la profunditat de l'últim moviment dc la Novena Simfonia dc Beethoven era un desig de germanor entre tots. Tot fou clos amb els cantaires i públic a peu d ret. per primera vegada, am b el Cemt de la senyera. Això s'evidencià el passat dia 8 de febrer en el concert ofert als socis i amics per agrair-los el seu suport indefallent en tot el que s'ha viscut. Ara només cal deixar passar el temps perquè els nous gestors del Palau han sabut encarrilar dc forma excel·lent la vida dc l'entitat. Cal destacar també el capteniment de la societat civil. que ha demostrat clarament que l'Orfeó Català és més que un orfeó; és un símbol i un referent del nostre país. Més que mai s'ha fet evident que l'Orfeó Català i el Palau són dues institucions imprescindibles per tot el que signifiquen: i també s'ha comprovat que són unes dc Ics entitats més importants del món. I aquí cald ria esmentar aquella obra extraord imlria dc Shakespea re: Tot JJa bé si acaba bé. I tot fa preveure que s'és en el camí que ~• cab i bé. Els homes passen i les institucions continuen. Temps a venir l'episodi es veurà com una contrarietat no prevista provocada per unes persones molt conegudes que van errar el camí mogudes per una ambició nefasta. Fernando Rodríguez Moreno l passat dia 2 dc març, a Madrid, va morir Fernando Rodríguez Moreno, una gran figura del periodisme musical en la seva condició de director que va ser dc la revista " Ritmo" durant més de 30 anys. Aquesta publicació havia esta t creada pel seu pare, Fernando Rodríguez del Río. al qual l'a ra traspassat va succei r l'any 1976 quan va morir. Com a publicista musical va projectar una gran quantitat de treballs periodístics en diferents gèneres, i va obrir la infotmació musical espanyola a l'exterior a través de contactes amb festivals de m~s.ic.a europeus i nord-americans així com també amb agències, sobretot en els dtftclls anys de la postguerra. en els quals Espanya vivia tan al marge de la realitat intern~cio~al. A part va col· laborar amb diferents entitats promotores de concerts 1 festt~al~. va col·laborar amb Radio acional de España en programes de la seva espectahtat i així mateix va exercir d'agent dc concerts. Com a director de "Ritmo", aquesta va mantenir la condició de capdavantera del publicisme musical espanyol de la postguerra i només en va deixar les regnes a partir de la greu malaltia que l'afectà a partir de l'estiu del 2008. La seva trajectòria li va valer importants distincions, com la Medalla de Oro al Mérito a las Bellas Arles, Medalla d'Or de l'Ajuntament de Madrid i Medalla )ohann Strauss de Viena. Personalment, podem donar fe del seu senyoriu, del profund sentit dc l'amistat i d'una elegància, bonhomia i d istinció naturals, absents de tota afectació, que convertien la relació amb ell en un gran plaer. J. C. C. E Comença el cicle Avuimúsica de I'ACC n total de dotze concerts configuren la programació que ha posat en marxa l'Associació Catalana dc Compositors en la que és la seva tretzena temporada i la cinquena del cicle Lloc de Pas. En el curs d'aquests concerts s'oferirà un ampli ventall de producció de bona part dels compositors catalans vius més destacats. en diferents formats solistes o cambrístics, servits per instrumentistes i conjunts així mateix catalans. Entre d'altres. s'hi interpretaran obres de Víctor Estapé. Salvador Pueyo. Jordi Cervelló. Miquel Ferrer, Moisès Bertran, Llorenç Balsach, Concepció Ramió. Benet Casablancas. Lluís Gàsser, Mercè Torrents, Maria Rosa Ri bas. Alícia Coduras. Gonzalez dc la Rubia, Mariona Vila, Armand Grébol, Josep M. Pladevall, )ordi Rossinyol. Velasco Polonio, Eduardo Diago. )ordi Codina. Lewin Richter. Anna Bofill, Oriol Graus. Edmund Eckan. Sergio Fidcmraizer. etcètera. La interpretació serà a cura dc l'organista Bernat Bailbé; de Ying Chiang, piano; el guitarrista Kresimir Bcdck. guanyador del Concurs Internacional dc Guitarra Miquel Llobet; quartet vocal format per Miquel Cobos. Enric Arquimbau, Carme Sanchcz i lnés Moralcda; Quartet de I'OBC: Trio de Corda de I'OBC; el violonceHista Nabí Cabcslany, i I'Ensemble ACC. dirigit per Domènec Gonzalez de la Rubia. Els concerts es repartiran entre I'Auditoli dc l'SGAE, Sala Oriol Martorell de L'Auditori. MACBA. Auditori del Conservatori Municipal de Música de Barcelona, Església de la Mercè i Església Sant Antoni dels Franciscans. U Isabel Villanueva estrena un concert de viola a jove violista, premiada al cicle El Primer Palau de l'any 2007, el 16 de febrer L va estrenar el Co11cierto para 11iola dc). Zarate, a l'Auditori de Saragossa amb la participació de I'Orquesta de Camara del Audilorio de Zaragoza-Grupo Enigma, dc la qual és titular )uan José Olives. El concert va ser dirigit per josé Luis Temes i també s'hi van interpretar obres d' Aliaj, Araci I, Halffter, J. M. López i Lanchares. NOTICIAR tilj:l•J¡f;1.1 .r;i Josep Jordi Llongueres ARS SUBTILIOR Homenatge al Palau de la Música Cant i gnosi l pròxim dia 19 d'aquest mes d'abril, la Sala de Cambra del Palau de la Música acollirà un acte D'homenatge a Josep Jordi Llongueres, promogut per Ja Virtèlia Escola de Música-Institució Cultural del CIC, amb la col·laboració de l'Orfeó Català. Josep Jordi Llongueres va néixer a Terrassa, on residia la seva família i on el seu pare -Joan Llongueres- va fundar l'Escola Coral i, amb Artur Martorell, Alexandre Galí i Enric Gibert, l'Escola Vallparadís, un important referent del moviment dc renovació pedagògica catalana. Josep Jo rdi Llongueres va residir a Barcelona a partir del 1918 i 11ns a la mort l'any 198 1, on amplià els estudis musicals amb joan Tomàs, Joan Gibert Camins i Blanca Selva, amb la qual també va estudiar composició amb Vincent d' lndy. L'any 1939 va fundar la Coral Tomas Luis de Victoria formada per veus masculines, amb la qual va actuar arreu de Catalunya i també a Mallorca. Entre 1946 i 1966 va ser subdirector de l'Orfeó Català quan el dirigia Lluís Maria Millet. Va dirigir l'Orquestra Municipal de Barcelona en diverses ocasions i la seva trajectòria s'escampà a altres iniciatives. com la de jurat del Premi Maria Canals, la composició i sobretot la pedagogia, seguint el camí vocacional del seu pare. Des del 1944 al 1981 va dirigir les Escoles Virtèlia, on des del 1954 i fins a la mort va dirigir l'Escola de Música de Barcelona, branca de pedagogia musical de les esmentades Escoles Virtèlia, i precursora de l'actual Virtèlia Escola de Música. En el seu claustre de professors, hi van figurar a la seva època. entre d'altres, el seu mateix pare, I Joan Massià, Maria Carbonell i Montserrat Albet, entre d'altres. En el decurs de l'esmentat acte d'homenatge i després dels parlaments glossant la seva figura, s'hi oferiran fragments de la seva cantata La petita venedora de {fumi ns, basat en un conte nadalenc de Hans Christian Andersen. E TANGENTS L'Escolania per JORDIMALUQUER a bona rebuda del públic només aparèixer a l'escenari ens referma l'idil·li entre el país i l'Escolania de Montserrat. Aquest cor és realment més que un cor. Com si els nens que l'integren fossin els fills o els néts de tots els catalans que hem cedit als benedictins perquè amb les seves veus puguin fer un triple servei excels: a) a la música, que cultiven amb unció i ben guiats: només cal repassar la llista extensa dels notables músics professionals que s'han format a Montserrat per comprovar-ho; b) al país. ja que el seu nivell ha travessat fronteres i és un dels cors infantils de referència, com ho són els Petits Cantors de Viena o el Thomanerchor de Leipzig, i e) finalment o principalment, segons l'ordre de valors de cadascú. un servei a l'advocació montserratina de la Mare de Déu, com a elegits temporalment per a tant noble comesa. Catalunya estima els seus escolanets. Ha passat, com tot grup humà, moltes etapes. Les collites de veus són canviants per la lògica renovació que cada any té un cor d'infants. I també ha canviat de temps en temps de director. De la guerra civil ençà l'han dirigit Dom David Pujol (1939- 1953), Dom Ireneu Segarra (1953-1997), Mn. Jordi-Agustí Piqué ( 1998-2001 ), joaquim Piqué (2001 -2007) i Bernat Vivancos des del 2007. Un recorda sempre el so angèlic dels escolans en els cants litúrgics i populars, però també en serva tres sons molt diferenciats. El primer fa molts anys, al Palau, en una interpretació corprenedora. si mal no recordo, de I'Stabat Mater de Pergolesi, molt ben integrats amb el conjunt instrumental i vocal que dirigia Dom Ireneu. Un altre ben diferent -brillant i seguríssim- e n una col·laboració de música profana amb I'OBC, vestidets de gris amb ameticana i corbata, i ocupant un dels laterals dc l'amfiteatre de L'Auditori -en l'època de joaquim Piqué. I el darrer, en el concert del 9 de febrer del Somni d'una nit d'estiu de Mendelssohn i de tres Responsoris del parc Narcís Casanoves, amb una veu conjunta com amb sordina. Bernat Vivancos, que en les seves composicions és un alquimista del so. els deu dur a propòsit cap a un timbre segle XXI ben diferenciat. L per XAVIER CHAVARRIA l( iedrich és una petita vila de quatTe mil habitants a la regió de Wiesbaden, al sud d'Alemanya. a la vora del Rin i envoltada de vinyes. Hi tenen una joia del gòtic tardà, l'església de Sant Valentí, que conté, a part de les venerades relíquies del sant, un no menys venerat orgue del 1500 que funciona a ple rendiment, el més antic d'Alemanya en servei. Òbviament, a l'església hi tenen una escolania de nens i nois que funciona des del 1338 i que canten habitualment en concerts i serveis. En aquesta escolania, hi va cantar, des dels set anys fins als setze, Andreas Scholl. actualment un dels millors contratenors del món. En aquests anys d'aprenentatge i des de la corda de sopranos, Scholl hi va cantar diverses vegades les Passions de Johann Sebastian Bach i. en una entrevista recent, recordava haver-ho fet amb entusiasme i intensitat: "L'obra ens llavia captivat a tots! Però, com és possible que una aita f música commogui i emocioni nens de nou anys?" En alemany fan una subtil però fonamental distinció entre verstellen (entendre) i begreifen (comprendre, captar): ''Potser un nen no és capaç d'anafitzar i entendre wza obra amb fa intef·figència o t'enteniment, però pot «comprendre», «captar» ef conjunt d'intencions, f'emoció que hi és continguda, a través de {'experiència de cantar-fa .,. Scholl parla de la "faceta gnòstica def COlli " . RMC 306 per la qual el coneixement, l'experiència autènticament personal de l'individu significa i aporta més que no pas l'ensenyament adquirit o la creença explicada. I conclou: "L'intèrpret ha de ser capaç de crear fes condicions adequades per generar aquesta experiència en l'oient. ~ Àrdua i noble tas- ca. Tinguem-la present en anar als concerts. I parlant de concerts: enguany, i per segon any consecutiu, a casa nostra no hem pogut veure ni un sol concert amb la Passió segons sant Mateu de Bach. De fet, no podrem sentir en concert ni la de Joan (i això que és més "barateta~!). Per veure-la en viu calia anar a Saragossa. o a València, o la ''meseta"... Com enyorem aquelles Passions que ens oferia anualment l'antiga Fundació «la Caixa», autèntics rituals de pelegrinatge obligat per a melòmans d'arreu que esperàvem la cita en candeletes! Com és possible que cap cicle no s'atreveixi a programar-la? Encara més: com pot ser que al nostre Palau no n'hi hagi una de fixa cada any? ¿ Ho recordeu que va ser Lluís Millet i el seu Orfeó els qui la van interpretar per primera vegada a Espanya, l'any 1921? Pel públic no cal patir: els bachians sempre responen. I ara ja no caldria ni anar a buscar-la fora, perquè els intèrprets de casa ja han demostrat que la poden assumir amb total garantia. Un país que no pot oferir la Passió dc Bach ni un sol cop a l'any és un país musicalment mediocre i miserable. 11 155 DEL SEU AFFM. Sra. Joan Baez {des d'un sentiment de nostàlgia entranyable) Estimada amiga: M'adreço a vostè des d'un estat d'ànim difícil d'explicar, perquè sc m'acumula una ingent massa de sensacions filles dc vivències, records i imatges de característiques molt diverses que em costa desembussar de manera clarificadora. Tot ve, en l'immediat, de l'inoblidable recital-quin dels seus no ho ha estat- que va oferir el passat dia 2 de març al Palau en el Festival del Mil· lenni. Confesso que hi va haver una segona raó - la primera, naturalment, era l'atractiu que té sempre un concert seu- que va tenir un pes especial en la meva assistència. Una indefinible temença que aquesta fos la darrera oportunitat de gaudir d'un recital seu. Absolutament coetanis que som -si no m'erro, ens separen menys de cinc mesos d'edat-, no és ofendre-la pensar que no li queden massa gires internacionals a fer, oimés quan vostè mateixa. en declaracions aparegudes a la premsa, ha manifestat que ara es dedica sobretot a recuperar el temps que la seva carrera li havia robat del gaudi de la vida familiar. Que lluny queda això dels anys seixanta, quan problemàtiques com la segregació racial al seu país i sobretot aquell referent tan cruel que va ser la Guerra del Vietnam l'absorbien tant. Temps en què emergia en totes les amanides contestatàries del seu país, amb un inevitable i molt vistent ressò universal; quan fundava moviments i es comprometia amb tots els altres que combatien l'horror, la injustícia i la barbàrie. filles en molts casos de decisions preses en poderosos despatxos, ovals o no, però amb tota seguretat només sensibles als interessos més innobles. Temps en que vostè amb el seu amic Bob Dylan i amb totes les Joan Bdezs i tots els Bubs Dylan:> que van sortir arreu del món, tant va ajudar a donar el tomb radical a una part d'aquestes situacions. Ara diu que aquesta no és la seva tasca principal. Qui li ho podria retreure? Vostè ja ha fet avançar el món i encara que al Vietnam l' hagi substituït l'liaq, l'Afganistan o l'Àfrica subsahariana, han de ser nous èmuls de vostès, o del mateix que van representar, els que prenguin el relleu; i de fet ja hi són, encara que dissortadament no aconsegueixin, per ara, el molt que van aconseguir. 1 com ens hauria d'interrogar a tots, això. Dos mi l més o menys coetanis i més o menys correligionaris de vostè, ens vàrem trobar al Palau a l'aixopluc d'un clima entranyablement nostàlgic i farcit de memòria color sèpia, i també allunyats d'aquest tipus d'inquietuds que tan nostres havien estat. Per això tot es va concentrar en Ja música, en la seva elevada dimensió d'artista; en la seva capacitat per transmetre plaer espès a través del seu cant; d'un cant més persuasiu que mai, més agombolador que mai. més asserenat que mai, tan o més capaç que mai d'emocionar i de seduir malgrat el desgast de facultats físiques inevitable pel pas del temps. Quin plaer més sentit compartir amb vostè a mitja veu la tornada del Donna, Donna, o bé rebre el regal del seu Rossinyol que vas a França, o d'una estrofa en català del mític Blowin'in tlle wind, o El preso número nueve. Despullada de la motxilla del resultadisme cívic i contestatari. només va regnar l'art. Aquest art gran que continua essent-ho ara. i perquè ho va ser aleshores va col·laborar de manera tan decisiva a assolir els objectius sacsejadors dc consciències d'aquells anys. El retruny de crit i clam sols, sense la poesia i Ja veritat artística transcendent -valgui el pleonasme-. aviat hauria esgotat el trajecte. Tot es mou: del Vietnam a l' iraq, l'Afganistan, etcètera. Allò que resta inamovible és l'essència d'unes cançons senzilles i sinceres. profundament arrelades en els valors més populars i racials del seu jove país; i per arrelats i racia ls, també més universals; i per això mateix més transcendídors dc tota mena de circumstància, i més calats i més indestructibles. Gràcies, estimada amiga, per fer-nos-ho avinent una altra - darrera'?- vegada ... , en llà de la memòria inesborrable, és clar. Del seu a ffm. Jaume Comellas IMPROMPTU Com crear músiques i pintures ... per FRANCESC TAVERNA-BECH cnament. els impromptus són com improvisacions i tanmateix exigeixen el rigor de les grans construccions -per exemple, la simfonia, les variacions. la fuga, etc. És segur que posant les mans sobre el teclat del piano sorgiran melodies. contrapunts, harmonies que ens suggeriran la feina del compositor i àdhuc serà possible, com igualment no ho serà, arribar a uns resultats acceptables. Amb tot. no ens il·lusionem, no és aquesta la comesa del creador dc la música veritable, ni tampoc serà el camí per a una reflexió rigorosa. L'asc que va creure que la flauta obeïa el seu impuls fantasiós és una utopia... Hi ha una anècdota que segurament és pura racècia bohèmia: diuen que un marxant va pngar una suma considerable per una pintura que representava un ninot i potser per pur afany de ridiculitzar l'autor del quadre va preguntar-li: "Veritablement, aquest ninot 1'/w dibuixat amb la seva mà? No se'n sortíria igualment de bé si l'hagués pintat amb el cul?" I l'artista li contestà: u Fem-ne la prova, empastifi'm el meu dar- C 12 /56 rere amb colors, que jo després el passejaré amb cura per damunt de la tela i comprovarem si és possible dibuixar un nillOt com el meu.'' Van fer l'experiment i el resultat va ésser que en la tela pintada de tal manera hi aparegué la Gioconda ... Ben cert, l'episodi és una enginyosa boutade, i tanmateix, per què això no pot ésser possible? Quins són els camins dc l'art? On trobarem l'art de la música? Quins són els designis dels grans artistes i els dels petits artesans? El món és quelcom que, per molt que ens hj escarrassem, no anirem més enllà de saber que és un tot material immens i que en ell tot és possible, mesurable i també analitzable. Ara bé, dc tot ~llò que dóna forma al seu esperit i llibertat, poc en sabem. Es a dir, la raó perquè quelcom sigui art i que una altra cosa sigui simplement una boutade, navega per unes regions de l'~ni vet·s que encara estan lluny de la nostra intel·ligència. Es a dir: la música com a art és una aventura imprevisible i quasi aleatòria que l'home emprèn i assumeix amb el risc dc la incògnita i la il·lusió de l'esperança. NOTICIAR litJ:C•I ¡f.J,I,f.j Savall, Amargós, Portet, Poveda i Benavent, premiats L ' Acadèmia de les Arts i les Ciències de la Música ha premiat una llarga corrua d'intèrprets i compositors basant-se en les seves aportacions discogràfiques, d'acord amb Ics nombroses variants del fet musical. Entre ells hi ha jordi Savall com a millor intèrpret de música clàssica pel seu àlbum The Ce/tic Viot. Carles Benavent ho ha estat en la categoria de millor àl bum de jazz pel titulat Sin precedent es, que inclou obres seves i d'altres compositors, interpretat per un conjunt que així mateix ell dirigeix. El premi a la millor versió de cançó en català ba estat per a Quim i Portet per l'enregish·ament Homes i dones del cap dret. i Miguel Poveda ha estat distingit al millor àlbum de cançó espanyola pel titulat Coplas del querer. Finalment, joan Albert Amargós ha estat premiat com a millor arranjador per un aplec de cançons interpretades pel mateix Miguel Poveda. Alhora, el grup de rock català Fito & Fitipald is ha aconseguit el premi al millor àlbum d'aquesta especialitat. També, Zulema de la Cruz ba re but el premi al millor autor de música clàssica per l'àlbum Cinco versiones musica/es para tres poema s inéditos de Angel Gonzalez i per l'obra Canciones del Alba. La Principal d'Amsterdam, premiada L ' entitat Sabadell més Música va atorgar per majoria el Premi Nacional Agustí Borgunyó 20 I O a la cobla La Principal d'Amsterdam, en reconeixement a la seva valuosa i constant aportació a la música per a cobla i la seva difusió internacional. El jurat estava format per josep Vinaròs, Eduard Tortajada, Jordi Lara, joan Lluís Moraleda, josep Pasqual i Lluís Subirana. El 'Bestiari' de Josep Carner s'estrena com a ballet a Madrid l passat 1 l de febrer va ser estrenat en la temporada didàctica del Teatro Real de Madrid el ballet Bestiari de Miquel Ortega. encàrrec delmateix teatre al compositor. El cicle de poemes Bestiari dc josep Carner ja va ser compost en cançons per a veu i piano per Miquel Ortega i publicades per l'editorial Tritó l'any passat. Pensat per a un públic de totes les edats, es tracta d'un ballet per a veus solistes i orquestra del qual Nuria i Rafael Castejón són els responsables de la coreografia i la dramatúrgia. El ballet és una iniciativa del Teatre Real en coproducció amb la Fundación Ópera de Oviedo, on es representà del 18 al 20 de febrer: l"Asociación Bilbaina de Amigos de la Ópera (ABAO). on es veurà al maig. i de la Fundació del Gran Teatre del Liceu. on es podrà veure la temporada 20 I l-12. Tritó Ediciones editarà també la versió orquestral de l'obra. E El nom no fa la cosa B arcclona ha estat durant moll temps un enclavament privilegiat de la guitarra clàssica. Històricament ha donat artistes cèlebres, no només com a ciutat d'origen (com en el cas de ferran Sor o Miquel Llobet), sinó com a ciutat d'acollida de grans noms de les sis cordes. Per no aiJargar-nos amb la llista, n'hi ha prou de recordar que Francesc Tàrrega va passar gran part de la seva vida a Barcelona o que l'estrena del Concierto de Aranjuez l'any 1940 va tenir com a seu el Palau de la Música. Fins no fa pas tant, en unes condicions menys postmodernes que les actuals (amb més pausa per fer les coses i amb més vivència de les coses fetes), l'ambient guitarrístic de la ciutat continuava sent intens, i això es projectava tant en petits concerts com en esdeven iments més grans. Recollint aquest esperit, lchiro Suzuki (un gu itarrista japonès fincat a Barcelona) va engegar l'empresa de crear el Festival de Guitarra de Barcelona. Això fou la primavera de 1989 i, des de llavors, Barcelona acolliA any rere any tots els grans noms de la guitaJTa clàssica, però també de la guitarra flamenca, jazz, rock o blues. Aquest any. però. en el 21 è Festival de Guitan·a de Barcelona, la guitarra clàssica ha desaparegut del cartell. Dels tren ta-cinc concerts que acull el Festival, no n'hi ha cap de guitarra clàssica, i són ben poques les actuacions en què la guitarra (ja sigui namenca, jazz, blues o rock) és protagonista. Des que fa tres anys lchiro Suzuki abandonà la direcció del Festival-que passà a assumir The Project-, la guitarra ha deixat de ser-ne el fil conductor per converti r-se'n progressivament en un d'aquells fils que s'escapen de Ja costura i que, tard o d'hora, s'acaben arranant amb un cop de ganivet o de tisora. Paradoxal! Així, tot i guardar el nom, el fins ara prestigiós Festival de Guitarra de Barcelona s'ha convertit en un festival més. amb actuacions artísticament no gens blasmables, però en les quals la guitarra té un paper més que secundari. Com deia Loquillo. ironitzant sobre la seva presència al Festival: "En mi puta vida he aprendido a tocar la guitarra, pero tengo ww colección enorme." La postmodernitat ha arribat també aquí, i el nom , malauradament. ja no s'adiu amb la cosa. Josep Barcons Palau RMC 306 El Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana porta en gira una producció pròpia a formació coral de cambra professional del Palau de la Música Catalana porta a 8 poblacions catalanes el concert "De l'òpera al musical", proposta que va obrir el cicle de Cambra Coral d'aquest any i que va obtenir una gran acollida. Aquesta gira, dins el programa Cultura en Gira. va començar a Igualada, Matade pera i Gavà els passats fe brer i març. i continua a Tordera (Teatre Clavé, 25 d'abril), Badalona (TeatTe Zorrilla, !4 de maig), Torelló (Teatre Cirvianum, lS de maig), Castelldefels (Teatre Plaza, S de juny) i Balaguer (Teatre Municipal, 6 de juny). Cultura en Gira és la marca identificativa dels circuits i Ics gires d'arts escèniques i música i de les itineràncies d'arts visuals que formen part del projecte que, amb el mateix nom. promou i coordina la Subdirecció General de Difusió Artística de la Generalitat de Catalunya. En aquesta ocasió. el Cor de Cambra és dirigit per Daniel Mestre i compta amb l'acompanyament al piano de jordi Armengol, i els solistes vocals són Cristi na Sebastian (soprano), Marc Rendón (tenor) i German dc la Riva (baríton). El programa proposa nous registres, tot evocant els grans clàssics de l'òpera i el musical i noves lectures d'èxits del segle xx. Les obres són dc: Verdi. "Va pensiero" (de Nabucco): Mozart, "O lsis und Osiris" (de La flauta màgica): Bizet. "Cor de les cigarreres" (de Carmen); Strauss, "lm Feuerstrom der Reben'' (d'El ratpenat); Wagner. "Treulich geführt'' (de Lohengrin): Vives. "Cuando un hombrc se quierc casar" (de D01ia Francisquita); Bernstein. ''Amèrica .. (de \Ves/ SideStory): Lloyd Weber, fragments de The Plwntom of the Opera: Albert Guinovart, fragments de Mar i cel; Elvis Presley. Love me tender: Paul Simon, Bridge over troub/ed water; i Michael Jackson. Heal the world. L 13 157 Premi per a Gonzalez de la Rubia l compositor i director d'orquestra Domènec Gonzalez de la Rubia va ser guanyador ex aequo del IV Concurs Amadeus de Composició Coral 20 I O (d'Extremadura) en les modalitats de "millor obra per a cor a quatre veus mixtes" i "millor obra inspirada en tema popular" amb l'obra Serranita que vas al río (juntament amb Canción de cuna extremeña d'Al varo Martín Sanchez). També la seva obra Duerme niño, duerme va ser declarada d'interès especial en la modalitat d' "obra per a quatre veus mixtes sobre tema popular". En aquesta edició, s'hi van presentar 67 treballs origínals d'Espanya, França, Itàlia, els Estats Units, Argentina i Perú. El jurat estava integrat per Alonso Gómez Gallega (professor de direcció cora l al Conservatori Superior de Música de Badajoz), Francisco Rodilla León (professor de la Universitat d'Extremadura i rector del Cor dc la Universitat), Alícia Terrón Batista (compositora i professora d'ham10nia, anàlisi i fonaments de composició del Conservatori Professional García Matos, de Plasència) i Albert Alcaraz (compositor i director dc l'O rfeó Sant joan, de I'OCN, de euchàtel i del Cor de la Regió de Múrcia). E L'Escola de Música de l'Orfeó Lleidatà estrena I®C infantil 306 una cantata escènica quest 17 d'abril s'estrena al Teatre La Llotja de Lleida la cantata escènica infantil Et regalaré totes les estrelles del cel de Mercè Rigau, amb lletra de Susanna Arjona. Es tracta d'una coproducció de l'Escola de Música de l'Orfeó Lleidatà (EMOL) i Unicef (amb motiu de la celebració del 20è aniversari dc la Convenció sobre els Drets dels Infants), amb la participació de 300 nenes i nens dc diferents escoles de Ics terres de Lleida d'entre 6 i 12 anys de les corals infantils de l'EMOL i de diverses escoles municipals associades . La coordinació musical és de Pedra Pardo i la direcció va a càrrec dc Montse Nicucsa; amb els músics David Pradas (piano), Mílton Rivcra (barx). Josep Maria López (bateria) i jaume Sanchis (saxo). A Nova edició de Música als Palaus n total dc catorze concerts configuren la programació del cicle Música als Palaus que es durà a terme entre els mesos d'abril i maig. Se celebraran al Palau Moja i a la Biblioteca de Catalunya i hi intervindran un aplec de músics catalans o residents a casa nostra gairebé tots en formacions cambrístiques de diferent composició. El concert inaugural tindrà lloc el dia 24 d'abril al Palau Mcja. a cura de Clàssic BC que comanda el flautista Anton Serra, alhora promotor d'aquest cicle. Entre d'altres, hi prendran part també el guitarrista Carles Pons en l'única intervenció solista, el duo de piano format per Carles Lama i Sofia Cabruja, la soprano Teresa Garrigosa acompanyada al piano per Emili Blasco. el violista Paul Cortese amb l'esmentat Anton Serra. el Trio Marshall. etc. U 14 /58 Barcelona premia Mas i Mas, The Project, Taller de Músics, Toni Mira i Agustí Fermindez l passat 2 de febrer es van lliurar Ics Medalles d'Or de l'Ajuntament de Barcelona al Mèrit Artístic a Mas i Mas, per la gestió del club de jazz jamboree, i a The Project per l'organització del Festival Internacional de jazz de Barcelona; i la Medalla d'Or al Mèrit Cultural va ser per al Taller de Músics ·'per trenta anys de promoció de la creació musical en el món del jazz i del flamenc a través de l'ensenyament. de la promoció d'artistes novells, i de l'oferiment d'espais d'actuació als músics més joves i d'espais d 'experimentació a músics ja consagrats". Igualment, l'Ajuntament de Barcelona atorgà el Premi Ciutat de Barcelona 2009 de Dansa a Toni Mira "pel seu ampli treball educatiu i per la implicació com a creador en l'ampliació de les fronteres de la dansa en l'à mbit social, que s'ha concretat en els tallers realitzats i presentats el 2009 a Can Brians i Wad /?as. reflex d'una trajectòria professional de compromís amb la dansa", i el Premi Ciutat dc Barcelona 2009 de Música al pianista i compositor Agustí Femandez. E Un guitarrista argentí guanya el VI Certamen Llobet l guitarrista argentí Fabian Cardozo va aconseguir el primer premi de la sisena edició del Certamen Llobet d'interpretació de guitarra. El segon classificat va ser Pau Figueres, que també va aconseguir el premi a la millor interpretació d'obra de Miquel Llobet. Tercera va ser l'eslovena Sanja Plohl, que així mateix va obtenir el premi a la millor interpretació de l'obra seleccionada per l'Associació Catalana de Compositors, que era del músic i diplomàtic català recentment traspassat Delfí Colomé. Figueres i Plohl van compartir el premi discernit pel públic. El jurat va ser presidit per Gabriel Brncic i en formaven part Cristina Cid, Arnaldur Amarson, Jorge de Persia i )uan Mario Cuéllar. En total, s'hi van presentar setze concursants procedents d'onze països. ParaJ.Ielament a la celebració del concurs es van programar activitats diverses, com un homenatge a Francesc Tàrrega, una visita a la tomba de Miquel Llobet al cementiri del Poblenou i, en l'apartat titulat "Llobet més social", actuacions als centres penitenciaris Model i Wad Ras i a l'Hospital Duran i Reynals. E Presentació de l'estudi i catalogació de l'obra musical de Pau Casals i del primer quadern, publicat per Boileau l passat 17 de febrer es presentà a l'Auditori de la Pedrera de Caixa Catalunya l'edició del primer quadern de la col·lecció Sonata per a violí i piano, de Pau Casals, a càrrec de l'Editorial Boileau. L'any 2008. la Fundació Pau Casals. amb la col·laboració de l'Obra Social de Caixa Catalunya. va iniciar la tasca d'investigació, catalogació completa i digítalització de l'obra creativa de Pau Casals, realitzada per Marta Casals, Núria Ballester (responsable de l'Arxiu Casals) i Xosé Aviñoa (historiador de la música). La digítalització del fons original dc Ics partitures, actualment dipositada a l'Arxiu Nacional de Catalunya. permetrà la conservació dels documents originals del músic i al mateix temps l'accés dels estudiosos a la documentació. Pau Casals va desenvolupar una important tasca compositiva. La majoria d'aquestes obres eren inèdites fins ara o bé es trobaven pràcticament descatalogades des de feia anys. El catàleg està organitzat per períodes històrics en fun ció dels tres moments creatius de Casals: el primer comprèn les obres inicials entorn de la darrera dècada del segle XIX i els primers anys del segle XX: el segon abasta les dècades de 1930 i 1940, vinculades a Catalunya i l'exili; i el tercer comprèn els anys de residència a Puerto Rico. En total són més de 90 composicions. per a piano, veu i piano, cambra, corals, sardanes, formacions instrumentals i gran fommt. D'aquesta manera l'Editorial Boileau i la Fundació Pau Casals impulsen la publicació de l'obra completa de Pau Casals, amb la voluntat de facilitar-ne la difusió i de posar-la a l'abast dels potencials intèrprets. L'acte de presentació es va cloure amb un petit concert de repertori de l'obra de Casals amb el violoncel·lista Lluís Claret, la soprano Assumpta Mateu (acompanyada al piano per Francisco Poyato). el pianista Albert Attenelle i el violinista Con·ado Bolsi. E N O T I C I A R I i 1;1: l•J ¡1;1 ,i,r;i L'Acadèmia 1750 inicia un procés de consolidació i projecció ' L ~cadèmia '· 7~? és una forn~aci ó ~speciali~z~?a en música preclàsSica que va tntctar la seva traJeCtòna en l'edtcto 2006 del Festival Internacional de Música de Torroella de Montgtí. En aquest festival hi ha actuat de manera continuada, lot constituint-se com a resident de la manifestació. Des d'ales ho res ha ofert concerts a Nàpols, Barcelona, Lugo i Venècia, havent estat dirigida per Marek Stryncl, Ottavio Dantone, Alfredo Bcma rdini i Paul Goodwin. Alhora ha enregistrat dos CD: un amb l'oratori juditha Triumphans d'Antonio Vivaldi sota la direcció d'Ottavio Dantone i l'altre inclou les simfonies de Carles Saguer amb direcció de la concertino de l'orquestra, la canadenca Farran )ames. Ent re d'altres, hi han col· laborat com a solistes vocals noms de tan relleu com Núria Rial, Isabel Rey. Gemma Coma-Alabert, Lola Casariego, Marta Infante, Maria Hinojosa, etcètera. Ara emprèn una nova etapa, nascuda de l'acord establert amb el mateix Festival de Torroella, que els vincularà per un període inicial de deu anys i que té com a fita destacada el nomenament com a di rector estable d'Stcf'ano Dem icheli. men tre que Farran jamcs continua com a concertino. Demicheli és un jove torinès, que amb prou feines té trenta-cinc anys, graduat en clavicèmbal. orgue i composició. deixeble d'Ottavio Dantone. Com a instrumentista ha treballat, entre d'altres, amb Claudio Abbado, Riccardo Chailly i René ]acobs. Des del 2002 és director de l'ensemble Dolce & Tempesta, amb el qual ha obtingut el prestigiós Premi Gramophone per la redescoberta de la mús ica de Domènec Terradellas. L'Acadèmia 1750 està integrada en la seva majoria per destacats instrumentistes catalans especialitzats en música antiga que sovint actuen amb altres així mateix destacades formacions europees de l'especialitat, com són Les Musiciens du Louvre, Concerto Koln, Le Concert des Nations, etcètera. Ultra la presència al Festival de Torroella de Montgrí d'enguany, l'Acadèmia 1750 té previst d'actuar al Festival Pau Casals del Vendrell, a l'Auditori Enric Granados, Auditori Kursaal de Manresa, Auditoti de Lleó i Centre Cultural de Terrassa. Altres iniciatives de què serà protagonista són l'emissió per TV3 dc la versió de juditha Triumphans q ue va interpretar a l'església de San Giovann i in Bragora de Venècia; l'enregistrament del concert que oferirà a Lleó i que s'acaba d'esmentar, basat e n obra de compositors catalans: l'enregistrament per al segell Sony-Deutsche Harmonia Mundi d'un CD dedicat a Niccolo Jomcilli amb la soprano Núria Rial i el contratenor Lawrence Zazzo, etcètera. RRMC Actes diversos per l'Any Chopin a Catalunya mb motiu de la proclamació dc l'Any Chopin feta pel Parlament Europeu, arreu s'han promogut una munió d'actes i actuacions destinades a rememora r la lïgura del composito r polonès, en l'avinentesa del 200 aniversari del seu naixement a la població dc Zelazowa Wola. Catalunya participa en aquesta commemoració amb un seguit de manifestacions agombolades en el Patronat d'Honor de l'Any Chopin. que presideix el president del govern català. josep Montilla. Manifestacions que es divers ificaran entre les estrictament institucionals i les que entren en la línia pròpia dels diversos agents musicals: promotors, auditoris, instàncies docents, canals radiofònics. etcètera. És un ventall ampli, en què caben actes de naturalesa tan diversa com la instal·lació d'una placa a l'Hotel Quatre Nacions de la Rambla, recordatori de l'hostatge l'any 1938 que hi van tenir el músic i la seva amant George Sand camí del seu famós viatge/estada a Mallorca. També la confecció dc sengles gegantons que imita ran les imatges d'aquestes figu res: gegantons que visitaran Valldemosa, on es va instal·lar la parella en el viatge esmentat. En un altre ordre de coses, es realitzarà una exposició de cartells del Festival Chopin de Valldemosa, i la Filmoteca de Catalunya programarà documentals, pel·lícules experimentals i llargtnetratges relacionats amb el mús ic. Per la seva par t, l'ESMUC ha programat una do tzena d'actes rcladonats amb Chopin, Columna Música enregistrarà dos CD i el Palau de la Música Catalana, L'Auditori i Euroconcert dedicaran una atenció especial a la figura del pianista i compositor polonès. RRMC A COBLA El millor disc de l'any per JOSEP PASQUAL I fenomen de la música d. e cobla és un fet musical jove d'implantació social recent. L'epítet de "tradicional" se li aplica més per referència a l'origen popular de la dansa que no pas pel fet musical estricte, perquè en realitat, parlar de tradició q uan amb prou feines sc supera el segle dc vida es fa una mica exagerat. Especialment si e ns centrem en la faceta més allunyada del caràcter més popular que li dóna la sardana i ens centrem en l'evolució dc la cobla cap al concertisme simfònic. El fel és que en el recorregut cap a l'actuaLització social de la cobla i la seva consideració com a veritable conjunt instrumental de cambra més que no pas com a acompanyant de sessions de ball al carrer, cada any se li apliquen algunes coses que en alt res àmbits són més habituals. Un d'aquests és el d 'escollir el millor disc dc l'any, i enguany se n'ha fet una primera edició en què s'ha triat el millor disc de sardanes i el millor disc de música de fmmat Uiure per a cobla. La iniciativa ha sorgit dc Lleida i ha estat liderada pet· la secció Sardanejant del diari ''Segt·e" i del bloc Creuant, que ha convocat 8 opinadors del fet musical per a cobla (entre els quals. un servidor) per fer-nc la tria. En l'especialitat sardanista ha sorgit guanyador el volum Inquietuds, proposta de la Cobla Medi terràn ia amb un recull d'obres dc jesús Ventura, mentre que en l'àmbit de l'cxpetiència lliure el guanyador ha estat Binomis. el disc de la Cobla Sant Jordi que aborda diferents propostes dc cobla i piano. L'afecció que la müs ica per a cobla desperta en la societat és força limitada i sol estar estigmatitzada per la seva vincu lació a la festa popular. Deu ser una conseqüència fins i tot lògica de la seva joventut. però el problema és que és un fet que en condiciona l'evolució. Lluís Subi rana constatava no l'a pas gaire que és molt difícil que una obra literària relacionada amb la cobla i la sardana sigui explicada gaire més enllà de les seccions dels mitjans de comunicació en les quals se l'ha encasellada , i és un fenomen que també es ra palès en descobrir que és molt d ifícil t robar una propos ta per a cobla en les múltiples llistes de discos recomanats que apareixen periòdicament en un molt bon gt·apat de revistes i diaris d·arreu del país. El gran mètit de la proposta que s'ha endegat des dc Lleida és que trenca amb la idea que es pugu i parlar de discos de müsica de cobla més enllà del seu propi sector. i obre una porta que a ningú se li havia ocorregut d'obrir i que pot facilitar l'obtenció d'aquella normalitat que de vegades tant li costa a la cobla. Per tan t, felicitats per als discos guanyadors, i sobretot felicitats a l'Albert Font Tarrés pel desenvolupament d' una idea tan senzilla però tan oculta. E 15 PANORAMA lberc amer a Girona Inici de la tercera temporada Durant el passat mes de febrer, l'Auditori de Girona va continuar amb la seva variada programació de música, tot destacant-lli l'inici de la 3a temporada d'lbercamera Girona. per JOSEP JOFRÉ n el primer dels concerts de la temporada d'lbercamera, que va tenir lloc el dimarts dia 2 de febrer, Jonathan Nott i l'Orquestra Simfònica dc Bamberg van programar com a obra central la primera de les simfonies de Gustav Mah ler, l'anomenada Tità. Tant Nolt com la Simfònica van mostrar una gran compenetració, que es va notar en cada gest i en cada demanda que el director feia als músics. i que va tenir com a resultat una microscòpica i minuciosa execució del detallisme de la partitura, com va quedar palès des de l'inici de la simfonia, amb el màgic sempre pianisimo, que va ser recreat amb molta cura i en un tempo accentuadament Langsam (a poc a poc), amb les fanfares de les trompetes que van resultar autènticament sehr weiter Enfertmmg (molt en la llunyania). o en tants altres moments dc la simfonia. El director anglès va saber donar contingut i continuïtat al discurs mahlerià, trobant entre les diferents parts de l'obra un balanç idoni entre la serenitat i la delicadesa d'alguns passatges amb l'energia vital dels altres. En la primera part va fer una lectura cristal·lina de l'ldil·li de Sirfrid de Richard Wagner i. tot i que a ptimer cop d'uU (d'orella) pogués semblar freda, sobretot acostumats a sentir versions excessivament romàntiques, va saber extreure l'encant d'aquesta partitura que Wagner va dedicar a Cosima (la filla de Franz Liszt). En el Concert per a trompa i orquestra núm. 2 de Richard Strauss. la Simfònica de Bamberg i Nott van saber agombolar perfectament la gran interpretació del !Tompista alemany Christoph Ess. El segon dels concerts de la temporada d'lbercamera Girona va permetre conèixer. el dissabte dia 27 de febrer, el jove pianista xinès Yundi Li. guanyador l'any 2000 del prestigiós Concurs Chopin de Varsòvia. Yundi Li va proposar un programa dedicat íntegrament a la música de Chopin. E 16 160 "Què té la música de Chopin que ha captivat milions d'oients, de totes les sensibilitats i nivells culturals?'', es preguntava Marta Porter en un article al diari "Avui". També en donava la resposta: ''Arravatament i dolçor, abruptesa i elegància, nacionalisme i internacionalisme. ritme i melodia, virtuosisme tècnic i senzillesa expressiva ... multitud de característiques que per la se110 varietal poden arribar a gent amb interessos estètics ben diPersos." Aquesta varietat també augmenta la dificultat interpretativa del repertori chopinià. i encara que Yundi Li va fer gala d'una tècnica excepcional ~e les seves mans va brollar un reguitzell de notes, totes claríssimament articulades. i va mostrar un so fresc i juvenil-, no va ser suficient per fer-ne una gran versió; això s'aconsegueix amb la maduresa, i per assolir-la, un dels ingredients essencials és el temps. En general va traçar bé Ics línies melò- JONA THAN NOTT diques de les o bres, però no va arribar a destacar l'essencial del q ue és pu rament ornamental, la qual cosa va deixar una sensació de distància en la seva interpretació i va fer minvar la coherència lògica necessària per comunicar la música en la seva totalitat. On més enllà va anar i on va fer sortir amb claredat la seva personalitat va ser en l'Andante spianato i Gran polonesct brillant, en Mi bemollntajor, op. 22, en què va saber complementar amb gust la calidesa de l'andante amb l'extraversió de la polonesa, tot transmetent al públic la riquesa de textures que té aquesta obra. Música i Patrimoni al Pla de l'Estany VI cicle de concerts a la comarca es del 2004 foventu ts Musicals dc Banyoles opta per portar part de la seva programació fora de la capital de la comarca i bo fa a través del cicle dc concerts per la comarca Música i Patrimoni al Pla de l'Estany. La proposta, que any rere any s'ha anat consolidant i que va merèixer una acceptació entusiasta durant el 2009, mostra, en paraules de Miquel Cuenca (secretari executiu dc Joventuts Musicals d'Espanya). una orientació molt concreta: la voluntat dc vincular la música i el patrimoni, programant concerts de qualitat en espais emblemàtics de la comarca, i complint així una doble funció sociopedagògica i cultural: d'una banda, acosta al públic la millor música clàssica dc la mà d'exccl·lents joves intèrprets del circuit de Joventuts Musicals d'Espanya i, de l'altra. descobreix a molta gent alguns dels monuments més bells del patrimoni artístic comarcal. Aquesta VI edició de Música i Patrimoni al Pla de l' Estany començà el passat febrer a Porqueres amb el concert d' Isabel Villanueva, viola, i Daniel Ligorio. piano (28 de febrer) i segui a Camós (21 de març) amb La Belle Façon (Cristina Granero. nauta; Albett Romero, viola. i Laura Boschetti, arpa). La resta de concerts que s'hi preveuen són: I I d'abril a Serinyà ( 19 h, església de Sant Andreu) amb Per Sonare (José Pablo Polo. guitarra, i Celia Adrian, acordió); 16 de maig a Fontcoberta ( 19 h. Centre Cultural Can Jan de la Farrés) amb Pilar Vazquez, mezzosoprano, i Elisa Rapado, piano; i 13 de juny a CorneiJà de Terri ( 19 h, església de Sant joan de Borgonyà) amb Jorgc Alí Arango, guitarra. J. J. D PANORAMA A PROPÒSIT DE... El150è aniversari de l'Orfeó Ueidatà Xavier Quinquillà El segle i mig de v jda que aquesta tem porada com pleix aquesta institució, la converteix en una de les formacion s corals deganes del nostre país. Tota una efemèride, doncs, per celebrar i per, de passada, aprofundir el nostre coneixement de les activitats de l'entitat de la qu al Xavier Quinquillà és el gerent. per ALBERT TORRENS - D e què és resultat, la fundació de l'Orfeó Lleidatà? - A mitjan segle XIX, Lleida va viure un època de modernització amb profundes transformacions socials, urbanístiques i culturals. liderades per l'alcalde Fuster. En aquest context, va tenir-hi un paper important la societat civil. que amb l'objectiu de crear nous referents culturals a la ciutat va decidir fundar una agrupació musical seguint els models europeus de l'època. -Com era aquell primer Orfeó i quines diferències hi ha amb el d'avui dia? -L'Orfeó Lleidatà de 1861 va ser tot un revulsiu cultural a la ciutat. tant pel nou model de cor que plantejava -a veus mixtes en contraposició del corrent claverià dc l'època- , com per la voluntat de ser quelcom més que un cor. Hi destaca la creació de l'escola de música de l'entitat, la primera a Lleida i que va ser l'antecedent de l'actual conservatori. Tot i el salt en el temps, en essència, l'Orfeó continua sent una entitat fo rtament lligada i implicada amb el territori, amb una gran diversitat d'activitats, ta11t musica ls com altres de caire més social adreçades a persones amb risc d'exclusió social. -Quines alt res activitats socials ha organitzat l'O rfeó més eniJà de Ics musicals? És EL GERENT D'UNA INSTITUCIÓ ÀMPLIA, ANTIGA I COMPLEXA, D'HISTÒRIA TAN DILATADA I PROLÍFI CA QUE FINS 1 TOT COSTA DE RESUMIR EN L'ESPAI REDUÏT DE LES NOSTRES PÀGINES. EN TOT CAS, UNA ENTITAT QUE HA OMPLERT UN ESPAI I HA ACOMPLERT UNA FUNCIÓ -POTSER NO FONAMENTAL, PERÒ SÍ SUMMAMENT ENRIQUIDORA. MÉS ENLLÀ DE LA CIUTAT QUE EL VA VEURE NÉIXER, UNA SÈRIE DE CONJUNTURES HISTÒRIQUES HAN FET DE L'Ü RFEÓ L LEIDATÀ UNA PARADA OBLIGATÒRIA EN EL REPÀS DE LA lUQ UÍSSIMA TRAJECTÒRIA DEL MÓN CORAL A CATALUNYA. -A més de l'escola de música que seguia els corrents pedagògics francesos de l'època, als anys trenta, i de la mà del mestre Llongueres, es va convertir en un gran difusor del mètode Jacques Dalcroze. També va ser pioner en la creació de corals infantils a Catalunya ( 1958) i les primeres colònies musicals del país (1968). les "Cantarelles d'estiu'', que encara avui perduren. I ha estat un referent en la formació de directors dc cors del país amb els Cursos Internacionals de Música que Lluís Virgili va iniciar l'any 1964. - Com estan celebrant aquests ISO anys? -En vam iniciar els actes previs l'any passat amb un concert del cor i l'orq uestra de cambra a l'Aud ito ri Enric Granados en el marc dc l'Any Fuster a Lleida. Enguany hi ha ducs produccions molt ambicioses, com són la cantata infantil Et regalaré totes Ics estrelles del cel, amb més de tres-cents nens al Teatre La Llotja, i al novembre el concert del cor i l'Antoni Tolmos Tt·io en el Festival de jazz de Lleida amb un programa centrat en espirituals negres dels quals l'Orfeó Lleidatà va ser l'introductor al país als anys cinquanta. El gruix dels actes, però. es faran durant el 20 I I, en què podem avançar una coproducció amb l'Orfeó Català per interpretar conjuntament al Palau de la Música i a l'Auditori Enric Granados El cant de les estrelles dc Granados en el centenari de la seva estrena. -Quants cantaires integren avui l'Orfeó i en quines formacions s'estructuren? -Actualment a l'entitat hi ha dues formacions estables: el cor -format per 58 cantaires- i l'orquestra de cambra -formada per 16 instl'umentistes professionals. A l'escola de música hi ha prop dc 700 alumnes, i es fa un tractament especial a l'àrea dc cant coral, ja que hi ha deu corals infantils i un cor de joves amb més de 250 cantaires entre 5 i 18 anys. - Quines activitats duu a terme regularment l'Orfeó actual? -Tenim una temporada estable dc concerts que. a banda de les produccions del cor i orquestra. programa més de trenta concetts anuals en diversos espais de la ciutat, agrupats en diversos cicles. 17 161 PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT DOS NOMS NORD-AMERICANS de caracteristiques molt diferents aporten unes reflexions de diversa importància. És el cas. en primer lloc, DE JOAN BAEZ, LA GRAN CANTANT DE CANÇÓ DE SENSIBILITAT SOCIAL-dir-ne "protesta" sona una mica anacrònici , per una altra part, d ' un autèntic MEMBRE DE L'STAR SYSTEM DE HOLLYWOOD, KEVIN COSTNER, també ficat en aventures musicals de més relatiu interès. Juntamen t amb ells, dos músics joves, DOS REPRESENTANTS DE LES NOVES GENERACIONS que empenyen portes per obrir-se al sol dels elegits. Per una part, EL JOVE PIANISTA ITALIÀ -AMB ESCAPADES A LA DIRECCIÓ- GIANLUCA CASCIOLI. l per una altra, el DIRECTOR VALENCIÀ RUBÉN GIMENO, ambdós oferint unes visions del seu ofici d ' un gran interès. FINALMENT, LA GUITARRA, amb gairebé tota seguretat el més íntim dels instruments, sona per la veu d ' un excel·lent virtuós i gran ai mant de l' instrum ent que és el GUITARRISTA XILÈ EULOGIO DAVALOS, fincat de fa anys a Barcelona. 18 162 « CUANDO UNO SE PONE ANTEUNAORQUESTA POR PRIMERA VEZ hay que ganarse el derecho a estar ahí. Un SERNARD HAITINK OUNCLAUDIO ABBADO, antes de salir a un ensayo, ya h an ganado este derecho, legítimamentc, duran te muchos años de carrera: per o cuando er es joven, en los mementos previos a comenzar un primer ensayo la pregunta que Ilota en el aire és " A VER QUÉ ES CAPAZ DE HACER ÉSTE". Ahí tienes que medir muy bien lo que d icc s y cóm o lo di ces. f... 1 HAY MÚSICA QUE NO HA SIDO COMPUESTA PARA SER DIRIGIDA. l-lace no mucho me encon tré dirigiendo Las cua/ro estaciones. Micntras lo estaba haciendo mc preguntaba qué hacía yo allí. dirig iendo. LAS CUA TRO ESTACIONES NO SE PUEDEN, NO SE DEBEN DIRIGIR. ( ... 1 Como d icc MARISS JANSONS, LA NUESTRA ES UNA PROFESIÓN OSCURA. Ni si quiera en tre músicos SE SABE BIEN QUÉ HACE REALMENTE UN DIRECTOR. No hablo. por supuesto. de la mera faceta concertadora. Mas alia de cso, es difícil saber qué convierte un buen músico en un gran director. Hay grandes motivad o r es QUE, SIN EMBARGO, NO SON BUENOS DIRECTORES. 0 personas que son excelentes músicos que no saben comunicar, con tagiar a los demas. con lo cualtambién falla la conexión. Es algo sumamcnte intangible. Hasta tal punto es así que, disponicndo de una orquesta de gran calidad, AUNQUE TÚ SEAS UN MÚSICO MEDIOCRE, PUEDES CONSEGUIR OCULTAR TUS CARENCIAS Y APARENTAR DIRIGIR. En un instrumentista est o no es posi ble, pero en un director HAY UNA PARTE DE TRABAJO QUE EL PÚBLICO NO VE, Y AHf CABE TODO.» Rubén G imeno. Juan García-Rico, "Scherzo '', febrer de 2010. «Sólo quiero comunicar sentimientos. NO ME INTERESA LA VANGUARDIA Y CON ELLO NO QUIERO DECIR QUE RENIEGUE DE ELLA. Utiljzo la técnica tonal, atonal o dodecafóruca en función de lo que persigo. Los experimentes sonoros han asustado a la gente porque son muy difícíles acústicamente [ ... 1. NO HAY QUE HACER BANDOS. enfrentar a los partidaríos de la tonalidad y los seguidores de las vanguardias. Es un error convertir la música en algo político. EL TERRORISMO MUSICAL DE LOS AÑOS 70 Y 80 SE HA ACABADO.» Gian luca Cascioli. Marta Cervera, "EI Perió dico", 10 de febrer de 2010. {{Es practicamente el [el mismo pensaseu ment ara resdels p ecte anys seixanta]. MIS PUNTOSDEVISTA POÚTICOS, ESPIRITUALES Y PSICOLÓGICOS se formaren yo cuando era muy pequeña, especialmente CUANDOI.É EI..OIARJODEANAFRANKcon diez años. M e conmocionó que la protagonista fu cra capaz de ver el bien en las per sonas y en el mundo, AUN EN LAS PEORES CONDICIONES HUMANAS POSIBLES. Luego conocí a Martin Luther King con 16 años, lo que tuvo un impacto tremendo en mí. Estas experiencias fotmaron mi pensamien to y Ml FORMA DE ACTUAR Y SENTIR EN LO SOCIAL Y POLÍTICO. Sicmpre he pisado suelo firme en este scntido. [ ...] Sin embargo, en estos mementos no ESTOY EN LAS CALLES, NI FUNDANDO ASOCIACIONES. Estoy aprendiendo a hacerme mayor. Tengo casi 70 años y la mayor parte de mi tiempo lo dedico a estar con mi madre, que ti cne 97 años, con mi hijo y mi nicto, que tiene seis. En los scsenta y los se ten ta PASÉ MUY POCO TIEMPO CON LA FAMILIA [ ...]. La cultura en la que vivimos ha olvidado como ser una familia, por eso le doy tanta importanci a a mi memento actual. LA GENTE ME ASOCIA CON LOS MOVIMIENTOS POR LOS DERECHOS HUMANOS y las campañas contra la guerra y la violencia, pero debo ser honesta y reconocer que mi prioridad a hora es aprender A RECONOCER LOIMPORTANTEQUEESLAFAMILIA. [ ...]. En lo que se refiere a los cambios sociales, se necesita comprem iso. LA MÚSICA SIN LA ACCIÓN NO CAMBIARA NADA. Necesitas implicarte activamcnte para conseguir algo. [ ...] La otra noche estu ve viendo los Grammy Y ME PARECIERON INCREÍBLEMENTE ESTÚPIDOS. No podías oír la voz de Beyoncé en su ptimera actuación. Llamé a un amigo que conoce a gente en los Grammy y le dij e: "Cuando esta chica vea su actuación en casa va a matar a alguien de la realización. La estan viendo sictc rni llones de per sonas y mira qué sonido". ENTQ00 CASO LA MÚSICA ES MUY MA.LA, Y NO ME AVERGÜENZO DE DECIRLO.» Joan Baez. Jesús Miguel Marcos, " Público", 9 de febrer de 20 I O. «La madera de la gui tarra esta viva, Y A TRAVÉS DE SUS POROS SE TRANSMITEN LOS SENTIMIENTOS. La eaj a de resona nci a es una prolo n gació n de tus emociones. Si te cobijas en su sonido, la guitarra te clara las respucstas que necesitas. [ ...] ES EL INSTRUMENTO MAS SENSUAL QUE EXISTE, la guitarra se deja llevar i a l fina l es un embrujo: como una mujer. TERMINAS ENAMORANDOTE PERDIDAMENTE DE ELLA.» Eulogio Davalos. Blanca Sanchez Díaz, "El Periódico", 3 de febrer de 20 I O. « Ml TRABAJO ES INTERPRETAR LA VIDA. YA SEA EN EL CINE O EN LA MÚSICA. Y me encanta la gente. pero me agobia que me pidan autógrafos. Estar sobre el escenario es la mejor FORMA DE ESTAR CERCA DE LA GENTE SIN TENER QUE ESTAMPAR UN GARABATO EN UN PAPEL.» Kevin Costner. Lino Portela, "El País", 7 d e febrer de 201 O. e R rT I e A Iij;i: (,)i 1;1 ·'·r;l Per damunt de 18 "Do de pit", Patrizia Ciofi LA RUE DU RÉGIMENT de Gaetano Donizetti. Llibret: Juies· Henri Vernoy de Saint Georges i Jean·François·Aifred Bayard. Patrizia Ciofi. Juan Diego Flórez. Pietro Spagnoli. Victoria livin· good. Àlex Sanmartí. Josep Miquel Ribot. Angel Pavlovsky. Cor i . Orquestra del Gran Teatre de Liceu. Dir. escènica: Laurent Pélly. Dir. musical: Yves Abel. liCEU. 7 DE MARÇ DE 2010. per J. Comellas e r a l'habitual espectador liceista, passar directament de la hi pertranscendent Tristan und /solde a l'escumosa i espurnejant La filie du régiment ve a ser com una cura d'alleujament digestiu després d'un àpat farcit de vitualles pesants. I és que la versió de La fil/e ... de què acabem de disfrutar - mot absolutament definitori- ha constituït un espectacle d'una frescor, lluminositat, energia i deixondiment, inacabables: una autèntica festa major programada amb un continuum de sorpreses grates: difícilment els d isfrutadors - tornem al mot- ho podran oblidar i per força aques- P ta Fille.... quedarà com de referència en els annals del Liceu. La fil/e du régiment és una òpera menor com a tal. començant pel vodevilesc i atrotinat argument, el qual tanmateix té un cert do dc la teatralitat, d'allò que els crítics de fa una trentena d'anys en deien ··carpintería teatral": traduïm-ho per capacitat per crear s ituacions sostenibles i mengívoles sense més. Aleshores només falta que el dramaturg de tom i els intèrprets sàpiguen aprofitar-ho. I aquest ha estat el cas i la raó de tot. La urent PéiJy ha fet un treball imaginatiu i ha sa but aprofitar fins al màxim els atots que li oferia el guió, emprant tota mena de recursos lícits, entre els quals, en un lloc destacable, el gag. Però perquè això arribés a bon port es necessitava un quad re d'intèrprets a l'alçària de la proposta; i sobretot "la" intèrpret. I de quina manera l'ha trobat en una Patrizia Ciofi absolutament gran. Una Marie probablement igualable com a cantant. però insuperable com a artista integral: com a vividora absoluta. inte nsa i identificada. Poques vegades hem disfrutat - tornem-hi, que s'ho va l- d 'una artista - tornem-hi, que també s'ho val- tan definitòria del que ha de ser una intèrpret moderna d 'òpera en la conjunció ideal de cantant i actriu. juan Diego Flórez va aportar tot el que es podia esperar d'ell, i fins i tot més: els divuit Do de pit - perquè va re petir generosament l'ària- d"' A mes amis'', i en general la seva esplèndida línia de cant, una mica a l'antiga: com a actor ja és una altra cosa. Magnífï cs també per presència i ofici els complimalis. Pictro Spagnoli i Viciaria Livingood en els seus caricaturescos pape rs. I barretada lïnalment per a Yves Abel, que ha ratilïcat l'cxcel·lent sabor que va causar el seu debut amb i\'ladama Butterfly. La producció va fe r honor al pedigrí -Met. Covent Gardcn, Wienne r Staatsope r- que l'acompanyava. I és que encara hi ha categories. L'oda a l'amor de Mahler TEMPORADA OSC. Dir.: Jesús López Cobos. Mahler. l 'AUDITORI. 20 DE FEBRER DE 2010. per Mercedes Conde Pons e n'ha parlat molt, de la relació de Gustav Mahler amb la seva obra compositiva, i sobretot de l'estreta vinculació entre el seu recorregut vital i el seu catàleg musical. Cadascuna dc Ics seves obres són testimoni evidencia! de la seva vida i de les seves inquietuds metal'ísiques. Sovint s'ha considerat la seva Novena Simfonia com el seu testame nt vital en forma d'aparent serena renúncia a la vida per la via de la redempció. Però la Desena Simfonia - inacabada- de Mahler és un post scriptum massa foname ntal com per menystenir-lo a l'hora d'e nte ndre l' actitud del compos itor quan li va esdevenir la mort. La Simfonia núm. /0 és el seu testament S darrer i en ell no pot evitar reconèixe r-se més humà que mai. Mah ler fa un cant a l'amor, tot i que fallit, cap a la seva esposa Alma; cant que es declara vencedor davant una mort que es cenyeix sobre seu com una ombra fosca i implacable. És per això que la Desena té un omnipresent aire de pessimisme, plasmat tant en els temes més lírics que es desenvolupen al llarg de l'obra -com els de !'"Adagio inicial" i el "Finale"- com en els més irònics i fins i tot sardònics dels dos scherzi que ocupen els moviments parells de la s imfonia. La Desena Simfonia és una autèntica oda a l'amo r, com es desprèn dc la signatura que el mateix Mahle r va deixar escrita al marge d'una pàgina d'esbós de l'obra: "Viure per tu. m orir per tu. Almschi! " Per tant, al final de la seva vida Mahler va viure més angoixat pel misteri dc l'amor que pel misteri de la mort; frase sentida en boca de la protagonista de l'òpera Sa lome de Richard Strauss, el tema principa l de Ja qual Mahler evoca e n el darrer moviment de la simfonia. Aquesta simfonia es va poder escoltar a L'Audito ri en Ja versió més moderna fin s ara realitzada. des que Mahle r la va deixar incompleta en esdeve nir-se la seva mo rt l'any t 9 I I. Es tracta de la versió que Re mo Mazzetti va finalitzar l'any 1985 i va revisar el 1997 i que jesús López Cobos coneix bé després d'haver-la dirigit nombroses vegades i. lïns i tot. enregistrat. Tot i no ser tan coneguda com la del seu predecessor Deryck Cookc. aquesta versió es per- cep com més d'acord amb l'espctit mahletià, sobretot pel que fa a l'orques tració. El tractament i repartiment dc les frases als diferents instruments i seccions és més brillant i colotista que en la versió de Cooke i hi ha més espai al recolliment cam brístic en contraposició al gran so orquestral: un contrast molt apreciat per Mahler. Això implica un compromís interpretatiu de gran rigor i que, en aquest cas, va superar l'O BC. Mancava l'esperit uni tari tan important en obres d'aquesta envergadura: les cordes sonaven massa disperses. va haverhi descompensacion s d'afinació llagra nts i una des igua l prestació dels solistes: la distància entre els bons professio nals i els poc compromesos va quedar e n evidència. Malgrat això, la possibilitat d 'escoltar el testament de Mahler en viu és quelcom que. per si mateix. paga la pena. 19 /63 Volodin festeja Chopin IBERCAMERA. Aleksei Volodin, piano. Chopin. PALAU DE LA MÚSICA. 23 DE FEBRER DE 2010. per M. C. P. ---------------------------- la contraportada del programa dc mà del concert figurava una en· tradeta que feia referència a la vinculació del pianista Alcksei Volod in amb el cicle dc con· certs lbcrcamcra. Un cicle que ha optat des dc sempre per l'a· posta per nous talents i la seva lïdclitzució. Aquest fet repercuteix en la possibilitat de seguir la trajectòria artística d'alguns dels artistes més importants del panorama internacional. Si l'any passat assistíem amb desconsol a l'adéu definitiu d'un pianista universalment reconegut com és Alfred Brendel. aquest any In presència A d'Aleksei Volodin a l'escenari del Palau de la Música es va desvelar com la veritable consolidació d'un artista, des del seu descobriment, no llunyà, l'any 2006. El seu talent no és el d'un artista que busca convèncer apel·lant a Ja sensibilitat; el seu carisma és molt més cerebral, moll més mesurat i, potser per això, no tan exuberant. Però això no vol dir que la seva aportació musical visqui només en el reialme de la tècnica, ni molt menys. Quan el pianista assoleix i contagia el màxim grau de concentració. creant un canal de comunicació directe Programa intel·ligent RMC so6 EL SO ORIGINAL Le Concert des Nations. Dir.: Jordi Savall. "Le concert spirituel al temps de Lluís XV". L'AUDITORI.15 DE FEBRER DE 2010. per Llufs Trullén J ordi Savall i el seu equip de músics i investigadors continua oferint programes d'um1 intcl·ligència i qualitat realment extraordinàries. A més dels dos llibres ccdés publicats darrerament (El reialme oblidat. 20 I O i jerusalem, 2009) - amb premis concedits a nivell internacional els passats mesos dc gener i febrer-, els concerts en directe com el dedicat a "/e concert spirituel al tempS de LluÍS XV'' Vél SCr una nova mostra de treball musicològic per apropar-nos en aquesta ocasió als concerts públics que, com explica el mateix Jordi Savall en el programa de mà, s'organitzaven independentment de les institucions oficials. Amb Enrico Veus i clarinet CAMBRA CORAL. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Trio de Clarinets de Barcelona. A. Prüssner, mezzosoprano. Dir.: Jordi Casas i Bayer. Mozart, Milhaud, Stravinsky, Binet, Amargós, Carbonell. PETIT PALAU. 27 DE FEBRER DE 2010. per Francesc Taverna-Bech ------------------------ om s'afirmava en el programa dc mà, la conjunció del clarinet amb la veu és una dc Ics belles i suggestives combinacions sonores; no ha d'estranyar, doncs, que l'agudesa del geni dc Mozart manifestés una especial predilecció per dedicar al binomi veu-clarinet una obra de tan C 20 /64 singular emoció com el Sis nocturns amb textos de Metastasio per parlar d'amor i dels estels amb una música dc càlides efusions i coloracions. Igua lment van seguir els Fragments de les Noces de Fígaro que es conjugaven en un àgil divertímento. El bon treball del trio de clarinets que dirigeix Josep amb cada individu del públic, la seva interpretació esdevé sincera i transparent i, precisament per això. molt més directa. Aleksei Volodin va arribar al Palau de la Música Catalana amb la intenció de retre solemne homenatge al compositor polonès Fryderyk Chopin, en el dos-cents an iversari del seu naixement. I de debò que ho va aconseguir. El pianista de Sant Petersburg va dedicar de forma íntegra el programa del concert a l'obra del pianista i compositor romàntic, tot fent un reconegut d'ampli abast pel seu catàleg. Van sobresortir els 24 preludis, op. 28, una obra que requereix un gran joc de contrastos i dinàmiques portades al miJ.Iímetre, tal com són les indicacions del mateix compositor. Del Largo en Mi major al Largo en Do menor, s'hi podien comptar fins a onze indicacions de caràcter diferents, però la unitat entre ambdues i la compensació respecte de cadascun dels altres preludis va ser modèlica. Només en algun moviment ràpid, com el ''Presto con fuoco" del Preludi núm. 16, en Si bemoll menot: es perdia la línia, tot confonent-se amb un precipita/o poc controla!. Tanmateix, menudalles davant d'un programa ple d'encerts, com ho va ser tam bé la programació de les Tres masurques, op. 59, molt intimistes i plenes d'orgull nacional, i la Sonata núm. 3 en Si menor, op. 58, obra de grans dimensions i maduresa. Volodin es trobava còmode en l'ambient i en el repertori i va oferir a l'amatent públic tres bisos també de Chopin: un estudi, un vals i la meravellosa Polonesa en Si bemoll major. Onofli com a concertino (càrrec que ocupa en el conjunt li Giardino Armonico) i el conjunt Lc Concert des Nations. Savall va oferir un programa integrat per obres dc Corclli, Tclcmann i Ramcau , tots ells músics programats en els concerts spirituels que es duien a terme durant la Quaresma al Saló dc la Guiu·dia Suïssa del Palau de Ics Tulleri rcs i dirigits a un públic burgès, estranger i a part dc l'aristocràcia. Llàstima que, de manera incomprensible. L' Auditol'i presentés una mitjana d'assistència inversament proporcional a la qualitat musical oferta. Suvall a la viola dc gamba va ser solista dc l'Obertura en Re per a viola de gamba de Telemann, tot corroborant un domini absolut de l'instrument. Color, musicalitat, elegància, compenetració en les músiques que integren la suite de Les lndes galants de Rameau, així com els contrastos de cla robscur barroc del Concerto falto per la notte di Nata/e de Corelli o el bon gust galant que emana de l'Obertura per a dues flautes de Telemann, tot presentat -quant a critetis interpretatiusa la manera d'aquells concerts spirituels que tanta innuència tingueren posteriorment per Europa. Un concert en què novament Le Concert des Nat ions demostrà la seva categoria reconeguda internacionalment. Fuster i l'ajustada intervenció del Cor dc Cambra del Palau van constituir un admirable pòrtic a un concert que es va escoltar amb atenció i que el director Jordi Casas va impulsar amb vital comunicació. Diríem que el concert va oferir dues veritables sorpreses. La primera: escoltar la bella intervenció dc la mezzosoprano Arianc P1·üssncr en les càustiques Uerceuses du chat d'Stravinsky, que cantà amb veu magníficament ajustada a l'esperit dc la partitura. La segona: que el Cor i el seu director van manifestar una mujor identificació amb la música del nostre temps. Tot i no menysprear el seu treball mozartià, diríem que a l'hora d'interpretar els Oualrains valaisans de Milhaud i les poètiques Les complines de /'oise/ier de }ean Binel, els cantaires, dirigits pel mestre Casas. van assolir una major llibertat i espontaneïtat en la seva comunicativa lectura. Nivell que igualment van revelar en el cicle Bestiari (Josep Carner) d'Amargós i en Ja persona l i magistral composició Zodíac d'Albert Carbonell. Amb aquesta obra admirable per la seva diafanitat fonnal. la imaginativa escriptura coral i l'agil itat per establir contrastos de dinàmica va acabar el concert que el públic va escoltar amb profunda atenció. Marriner continua fent volar la música FESTIVAL DE PERALADA. Orquestra de Cadaqués. Esco· lania de Montserrat. Dir.: Neville Marriner. Mendelssohn, Casa· noves. PALAU DE LA MÚSICA. 9 DE FEBRER DE 2010. per Xavier Chavarria ' incombustible Neville Mar-riner va ser el mestre dc cerimònies del concert de presentació del Festiva l de Peralada d'enguany. L'octogenari director anglès es va mostrar en plena forma. energètic i eficaç, amb un gest precís i vigorós, atent a tots els detalls i amb el seu habitual punt afable i sorneguer: a les seves mans tot continua sonant elegant, fresc i vital; un plaer per als sentits. Va obrir foc amb l'obertura Les Hèbrides dc Mcndclssohn, en una lectura continguda, no gens abraonada. més anglesa que no pas romàntica, marca de la casa. Els tres Responsoris de Narcís Casa noves que completaven la primera part havien de mostrar-nos els avenços del nou projecte d'Escolania de Montserrat que lide- L ra Bernat Vivancos, però no va ser així: aquests responsoris són obres fresques i simples, però d'escàs marge per al iJuünent del cor (i de difícil encaix en un programa com aquest). L'Escolania, que actualment compta amb una cinquantena de cantaires, està en ple procés de creixement i consolidació, i van per bon camí, perquè tot i la feblesa de so, s'hi va percebre un bon treball vocal i d'afmació, ben palès en les breus intervencions dels solistes, segures i convincents. La interpretació va ser correcta però freda, i la ubicació del cor a l'escenari, excessivament lluny dels instruments i del director, no hi va ajudar gens. El bon treball que estan duent a terme els permetrà trobar ben aviat la personalitat i el color de so que col·locarà l'Escolania de Montserrat novament al lloc que li pertoca. El Somn i d'ww nil d'estiu dc Mcndclssohn, en una versió que combinava música i la narració dels textos de Shakespeare en la veu del veterà actor lordi Dauder, era l'obra estrella del concert. Música deliciosa. elegant. juganera i sofisticada dc la qual eville Manincr va mantenir el tremp en tot moment fent-nc una lectura rica en matisos i con· trastos, amb múltiples plans sonors, i en perfecta sincronització amb la narració d'en Daudcr. L'Orquestra dc Cadaqués va respondre amb una prestació pulcra, precisa i plena de vida, en què va destacar especialment la corda -sorprenentment homogènia tractant-se d'una orquestra diguem-ne "discontinua"-, que va sobrevolar amb precisió caHigràfica per les agilitats dc !'"Scherzo vivace" i de la "Marxa dels pallassos··. i va fer sonar la cèlebre "Marxa nupcial'' amb una joia i una passió inusuals. L'Escolania va estar correcta en les dues intervencions en la "Cançó de les fades''. i les solistes Marta Mathéu i Elena Copons van fer un bon tàndem, distant tímbricament però ben proper en caràcter. Lliurat i compromès, el públic els va obsequiar amb abundosos aplaudiments. ~e ) 06 Bach al teatre LA PANTERA IMPERIAL Creació i direcció: Carles Santos. In és Bornis. Antoni Comas. Anna Cria· do. Joana Estebanell. Alfcia Ferrer. Susana Goulard. Catalina Reus. Carles Santos. Cor de cambra Lieder Càmera (dir.: Xavier Pastrana). Elements escènics, vestuari i caracterització: Mariaelena Ro· qué. Música: Johann Sebastian Bach i Carles Santos. Coreografia: Montserrat Colomé. TEATRE WURE (SALA FABIÀ PUIGSBMR~ 19 DE FEBRER DE2010. per Lluís Nacenta ---------------------------- n el text que acompanya el disc Pianotrack. Carles Santos declara, en relació amb la seva activitat creativa: "Amb piano o E sense piano. sempre hi ha el piano. " Aquestes paraules sin- tetitzen adm irablement el caràcter dc tota la seva obra, i en particular de La pantera imperial. l'espectacle basat en la música dc j. S. Bach que havia estrenat el 1997 i va tor· nar a presentar, amb mínimes modificacions, el febrer passat al Teatre Lliure. En efecte, tot i que l'espectacle consisteix, i cito novament Santos, a "treure/. S. Bach de l'espai específicament musi- cal i portar-lo al maquillatge, al vestuari, a la llum, a fa paraula, [.. . / al joc de/teatre, en definitiva", l'eix al voltant del qual s'ar1icula l'obra és el Santos pianista i compositor. que interpreta, potser no amb prou cura, diverses peces de Bach (com el primer moviment del Concert per a clavecí en Re meno1), i en fa algun arranjament d'esperit entre experimental i minimalista que, al contrali del que podria semblar, no entra en conflicte amb el caràcter d'aquestes peces, sinó que en subratlla la vivesa rítmica i la gràcia motívica. Però l'obra de Bach tam- bé hi és llegida. com hem dit, '·sense el piano." és a dir, en forma de teatre, no de teatre musical, sinó de pur teatre. Això permet a Santos explorar profusament aspectes d'a· questa que habitualment queden implícits, insinuats. com la religiositat, que Santos escar·ncix. per bé que mantenint la imatge dc la creu, recurrent en La pantera imperial, en la seva connotació tràgica de sacrific i o dc desig de mort, o l'erotisme, ocu lt darrere la gràcia subtil dels girs melò· dics i l'impuls const<H1t del ritme. i que Santos magnifica fins al paroxisme sexual. D'aquesta tcatralització. en resulta una imatge dc la música dc Bach que. si bé té aspectes inequívocament irònics i transgressors, no és en cap cas destructiva, i subratlla amb exuberància i sentit lúdic alguns trets que li són ben propis. Oriol Bohigas. en un article titulat Escoltar i mirar, celebra aquesta vitalitat a la vegada irònica i festiva de Carles Santos, i compara el seu paper en l'establiment d'una nova relació entre la música i l'escena amb el que va tenir, en un context històric molt diferent. Pergolesi. Després d'esmentar l'efecte renovador. en relació amb l'òpera seriosa, dels intennezzi i l'òpera buffa i, més endavant, de les òperes de Mozart i dc Rossini, i de constatar la crisi que travessa avui la creació operíst-ica, Bohigas es pregtrn· ta: ''Les accions de San/os ¿no estan complint un paper semblant respecte de l'òpera contemporània i potser també respecte d'altres disciplines o especialitats musicals i teatrals?" 21 165 Va directa cap a l'Olimp CIClE ECHO RtSING STARS. Alba Ventura, piano. Beethoven, Granados, Rakhmàninov. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTOREll). lO DE FEBRER DE 2010. per X. Ch. i ha qui diu que és la successora directa d'A· lícia dc Larrocha. No hi estic d'acord. Evidentment, Alba Ven tura porta als gens musicals el talent, la brillantor i la puresa dc l'escola pianística catalana, encetada per Granados i continuada per Marshall i Larrocha, però la seva manera dc tocar és prou personal com per formar la seva pròpia constcl-lació: ella també serà única. I en aquest recital ens va mostrar que el seu camí és dret. valent, segur i in- H tel-ligent (i dic "camí", perquè una carrera com aquesta mai deixa de ser un camí). És emocionant constatar com li van madurant les obres a les mans, al cap, al cor: obres que ja tocava fa unes temporades, com els Sis moments musicals, op. 16 de Rakhmàninov, ara les viu d'una altra manera, amb una mena de recolliment, d'austeritat, de profunda ser-enor, que captiven. L'Auditori la va encertar de ple en escollir-la com a representant catalana al cicle europeu Echo d""estrelles emergents"' que la portarà a fer una quinzena de concens arreu del continent. ja ens tenia acostumats a una tècnica descomunal que li permet fer dc tot, però que sempre posa al servei de la música, amb un fraseig senyorívol i natural. amb un gust exquisit per la sonoritat (el prodigiós domini que té del pedal hi fa molt), neta , pulcra, precisa, cal·ligràfica; Alba Ventura amanyaga el so. i ho fa amb un toc delicat però decidit, donant el pes exacte a cada nota, a cada acord. Fa la sensació que tot sona com ella ho imagina: li surt ben bé dc dins. Però el pas endavan t rau en una mirada més madura. més compromesa, present tant en el plantejament com en el discurs de cada obra, en el viatge emocio- nal que en fa: en la Sonata Appassionata de Beethoven va dosificar magistralment l'enorme cabal d'emocions. ens va anar guiant. fetillera. pel remolí hipnòtic de l'obra cap a l'ull de l'huracà amb un pols intem implacable, un batec d'acords terriblement humà que contenia tot el drama, i amb descàrregues d'energia i de passió desfermada, però sempre al punt just, en un màgic equilibri. Ella s'anava tTansf"ormant a mesura que ho feia la música, i aquesta exegesi només és a les mans dels més grans, és un patrimoni reservat a uns quants escollits. Queda ben clar que Alba Ventura no té límit de creixement i ens ha dc donar moltes nits inoblidables. Com aquesta. ------------------------------------------------------------------------------------------------- No hi ha mal que per bé no vingui! TEMPORADA OBC. Cor Vivaldi. Dir.: Paul Polivnick. H. Dutilleux, P. I. Txaikovski. L'AUDITORI. 26 DE FEBRER DE 2010. per Josep Barcons Palau -------------------------- avia dc ser el mestre Michel Plasson qui dirigís aq uest concert s im fònic, però per problemes de sulut la batuta que va acaba r-lo cncapc,:a lant fou la de Paul Polivnick. La tasca no era f"ltcil. perquè si bé el programa presentava una obnt dc repertor-i com la Quarta dc Txaikovski, també calia abordar The Slwdows of7íme d'Henri Outillcux. Tota la riquesa orquestral que desplega Outillcux en els H cinc moviments d'aquest homenatge a les víctimes de la Scgona Cuem1 Mundial, fou tractada amb gran cura pel director nord-americà. Sota la seva direcció clara, enèrgica i precisa.l'OBC va sonar d'allò més bé en tots els àmbits. Fou especialment notable la secció de metall, que, malgrat algunes vacif.lacions rítmiques inicials. despuntà amb gran opulència en els passatges més homofònics. També les fustes van presentar un empastament fantàs- Eclecticisme absolut EUROCONCERT. Els 12 Violoncel·listes de la Filharmònica de Berlín. Bach, Poulenc, Verdi, Piazzolla, Blacher, Morricone, Presley, Gershwin. PALAU DE LA MÚSICA. 22 DE FEBRER DE 2010. per LL. T. n programa que anava dc Bach a Morricone. que presentava des de contrapunts fins a ritmes de tango, que passava de les atrevides harmonies dc Poulenc o dc Blacher (un dels màxims representant dc l'entertete mu- U 22 166 sik) als ritmes de virtuosisme inversemblant de les obres dc Piazzolla. Un concert d'un eclecticisme absolut servit pels 12 Violoncel-listes de la Filharmònica de Berlín. orquestra que dos dies després actuava a Saragossa. L'aspecte que meravella d'aquest conjunt rau en la seva capacitat per ac- tic en els moments més corals. Però més enllà dc Ics qüestions tímbriqucs (entre Ics quals també caldria esmentar les cordes greus, amb un aconseguit passatge d'harmònics, i les sis veus del Cor Vivaldi). la tensió dramàtica dc l'obra fou exposada amb transparència, sense pathos excessiu i amb rigor d'execució. Pocs aplaudiments. però, per a una obra - i una interpr-etació- que mereixien més ovació. Un aplaudiment que cal estendre també a la justícia d' haver programat l'obra, que se sentia per pl'imer cop a Catalunya. La Quarta dc Txaikovski va aixecar. en canvi, l'aplaudiment massiu del públic, en reconeixement a una versió potser no d'aquelles que perduren en la memòria, però sí d'aquelles que fan que se surti de la sala amb entusiasme i plenitud. Tot i algun formulisme en certs passatges de tutti i la poca organicitat en alguns accelerandi. la lectura de Polivnick fou d'una gran bellesa i claredat. Hi contribuïren, sens dubte, unes fustes que - a excepció d'algun desajustament d'afï. nació al tïnal del segon moviment- lluïren corn a solistes en la majoria d'intervencions. El pizzicato obstinat del tercer moviment fou dit amb elegància i ímpetu, i els jocs sobre la cançó popular russa del quart temps pe1meteren que la màquina orquestral desplegués amb finor i netedat tots els seus recursos sonors. Felicitats! tuar com un bloc perfectament homogeni en què la naturalitat de les seves interpretacions amaga la tremenda dificultat de treball tècnic i sonor que defineixen totes aq uestes peccs acuradament harmonitzades. Hi havia moments que semblava un immens quartet de corda, amb tessitures que s'enfi laven fin s als registres més aguts i sonoritats penetrants com les d'un contrabaix en el paper de continu; i moments en què el lirisme més encisador passava d'un violoncel a un altre amb una facil itat absoluta. i en d'altres una hannonia com- plexa avançava amb una força punyent i vehement. Ritme. color, sincronització per aprofundir en la música de Piazzolla. en l'hannonia de Blacher o en la serenor del primer contrapunt de L'art de la fuga de Bach. No importen ni estil ni estètica; els dotze són com un conjunt camaleònic capaç d'afrontar u11 autor o un altre amb idèntica perfecció estètica i musical. Com a cloenda, el Ca11t dels ocells. un regal previsible i delicat per a un públic que va quedar meravellat pel talent musical d'aquesta secció orquestral. "Singing in the war" L'AUDITORI CONTEMPORÀNIA: GOEBBELS. BCN 216. Dir. musical: Anu Tali. Dir. d'escena: Jordi Prat i Coll. H. Goebbels. L'AUDITORI. 17 DE FEBRER DE 2010. per J. B. P. om es pot escenificar una guerra? Com se'n pot parlar? Com pot posar-s'hi música? Quin registre cal ado ptar? Des dc quina posició és legítim parlar-nc? Totes aq uestes i moltes d'altres són consideracions que cal tenir en compte aba ns d'emprendre qualsevol temptativa seriosa de bastir una obra on la guerra tingui un paper fonamental. En Songs o[ wars I ha11e seen (escrita entre 2002 i C 2007), Heiner Goebbels va tenir en compte totes aquestes consideracions. I el resultat és una obra que -com aquella cèlebre La vila è bella de R. Ben igni- eludeix el naturalisme ingenu. que juga amb la mixtura de gèneres i que aposta per una emotiva superposició de ni veUs de lectura sovint contradictoris. Per escenificar la guerra, Goebbels -amb el suport refinat de jordi Coll i Prat- s'ajuda de làmpades tènues a l'es- cenari, d'instrumentistes femenines (els homes van de negre i estan en un radical segon tcm1e). de llibres apilotats i de corprenedors fragments de Gcrtrudc Stcin que llegien -en general molt bó- Ics mateixes músics. Entre recitat i recitat (les paraules no són mai cantades), la música comprèn tots els estils imaginables i compleix totes les funcions possibles: de la descripció a l'evocació simbòlica, dc la representació a la personificació, etc. Les mi l cares de la guerra són retratades per Goebbels en una mena dc collage sincrètic i eclèctic que també es podria anomenar pastiche o hipertext. El resultat, però, no és una amalgama inconnexa. sinó una narració fragmentàriament contínua que. al cap dels seixanta minuts que dura. deixa amb ganes de més. De ben segur que a aquesta sensació. hi contribueix el bon treball fet per Anu Tali al capdavant de la plantilla instrumental d'aquest feminitzat - si se'ns permet l'expressió- BCN 2 16. ( o cal esperar que la partitura exigeixi la presència femenina perquè aq uestes intèrprets hi tinguin cabuda habitual.) Tot i que més assajos potser haurien acabat de pri mfilar alguns detalls. la defensa musicodramàtica de l'obra fou excellenl. Que no vinguin més guerres!, però que vinguin, si us plau. més propostes com aquesta. 'Eiijah' damunt d'un carro de foc sonor CONCERT EWAHDE MENDELSSOHN. Orquestra Simfòni· ca i Cor del Gran Teatre del Liceu. Polifònica de Puig-reig. Carni· lla Tilling. Katarina Karnéus. Werner GOra. René Pape. Dir.: An· toni Ros Marbà. LICEU. 17 DE FEBRER DE 2010. per J. C. C. espr6s d' haver escoltat l'oratori E/ijah resulta fin s a cert pun t sorprenent que aq uesta obra no figuri de manera més sovintejada en Ics programacions dc música sacra concertant. Li sobren al·licients perquè no hagi de ser així. i entre aquests la seva grandiositat, la bellesa plena dels seus corals. el discurs impressionant d'Elies -un paper de molt pes per al baix-, la rotunditat gairebé prcwagne- O riana del discurs orquestral, i la càrrega de dramatisme que domina la primera part. I aquí potser aparegu i un matís que ajudi a entendre l'apuntada marginació. En una certa mesura, l'oratori va de més a menys, en comptes de fer el contTari. com acostuma a passar. La primera part, en què poua intensament en I'An· tic Testament. posseeix una plenitud dramàtica molt acusada. un context de contrastos i de tensions d'una enorme càrrega vivencial. Sonoritat conjuntada IBERCAMERA CAMBRA. Trio Gianluca Cascioli. Schumann: Trio per a piano, vio/f i violoncel núm. 3, op. 110, Cascioli: Trio, Beethoven: Trio núm. 5, op. 70 núm. 1. PALAU DE LA MÚSICA. 10 DE FEBRER DE 2010. per LL. T. l pianista Gianluca Cas· cioli actuava per setena ocasió convidat per Iberca mera, ara per inaugurar la temporada dc cambra al costat d'Stefano Mollo -membr·e del quartet Miroirs dc París- i de E Helmut Menzler, del Quartet Pellegrini. El Trio Gianluca Cascioli presentava un programa en què dues obres cabdals del repertori com són els opus I lO de Schumann i el Geister de Beethoven emmarcaven el Trio que el mateix Cascioli va compondre cl2007. El conjunt La segona. altrament. enfoca la mirada vers l'horitzó salvífic que anuncia el Nou Testament. tot es mou en un pla més distès, en un recorregut més lliscant. fet que en certa mesura desmotiva l'atenció dc l'espectador. La tradició diu que el profeta Elies va desaparèixer damunt un carro de foc. Aquesta imatge dc potència -sovint s'ha representat plàsticament amb una figura amb un físic imponent- va dominar al llarg dc la versió. Res no va fer oblidar que es tracta d'un oratori romàntic; si se'm permet, historicísticament romàntic; la generositat del nombre de components del cor -fins a ofegar l'orquestra en alguns passatges- i la tendència a l'extro- versió operística de tres dels per altra part grans solistes -se'n va salvar Katarina Karnéus-, apuntaven clarament vers la confirmació plena dc l'esmentat concepte. En aq uest sentit, el mèrit dc Ros Marbà va ser fer connuir aquestes energies en un tot equiljbrat. sense fissures, molt ben dominat. molt conseqüent i també d'una musicalitat intensa. amb sabor de menja de segon plat saborós de cuina tra· dicional. posseeix una sonoritat conjuntada. una idea musical en què l'emotivitat i l'excés de fortalesa tímbrica ocupa un segon terme respecte dc la perfecta claredat del missatge, del discurs formal, dc la difusió de la idea musical mitjançan t uns diàlegs sempre equ ilibrats, en què la música avança sense cap ti pus dc fissu ra. Les versions no van resu ltar profundament emot ives. però cercaven aquella profunda serenor en què tant el romanticisme misteriós del Trio dc Schumann com els canvis dc tempo i caràcters del cèlebre Geister Trio de Bee- thoven destiHaven una parti· cular poètica, renexiva, meditada i rebutjant tot efectisme. Interessant el Trio de Cascioli . una obra eclèctica quant a escriptura amb recursos en els quals prevalia una naturalitat melòdica i un acompanyament harmòn ic en què atonalitat i canvis modals es presenten sempre sota una justa mesura. Va ser un concert d'una qualitat tècnica inqüestionable, d'un lliurament indiscutible per part dels músics i d'un Palau que presentava una gran entTada. fet lloable tractant-se dc música de cambra. 23 167 OR F EÓ CATALÀ La gran família de l'Orfeó Català mira cap al futur Quan un presencia de forma activa esdeveniments que tenen caire d'arribar a ésser històri cs, pot sentir un entusiasme molt viu: un sentiment d'agermanament, de solidarttat emocional davant de fets que solidifiquen conviccions, unifiquen pensaments i generen, a la fi, m és h omanitat. Quan es forma part activa d'aquests esdeveniments, la cosa canvia. I per M. C. P. o és fàcil ser actor en prime· ra persona, ni que sigui com a part d'una col·lectivitat, i poder posar perspectiva als fets, a la realitat. Un pol caure en el parany d'extrcmar·ne la importància o ben al contrari. dc banalitzar el fet, precisament per formar part de la "normalitat" dc la seva vida. Als fets cm remeto per intcnlélr posar en paraules un fet personal que, alhora, esdevingué comunitari en el més ampli sentit de la paraula. "El nou Palau amb tot el cor", així titulava Televisió de Catalunya la seva emissió del concert organitzat per l'Orfeó Català al complet -incloent-hi els qual re cors dc l'Escola Coral i el Cor de Cambra del Palau- per agrair el suport rebut durant els darrers mesos i, sobre· lot i d ' una mane ra prio rità ria, pe r donar a conèixer la voluntat fè rria dc continua r fo rmant part de la vida c ultural dc Catalunya, amb plenitud de facu ltats i en un estat dc forma més sòlid que mai. Un nou Palau del qual potser, ara sí, l'Orfeó Català sigui autèntic propietari o, més ben dit, que l'Orfeó pugui tomar a sentir com casa seva. Potser per primer cop des dc fa molts, massa anys. el Palau de la Música torna a ser Ja ca· sa dc l'Orfeó Català: el lloc on tothom -units en el sentiment que en forma part activa- pot gaudir i enriquir-se i fer, perquè la música també es fa amb l'escolta. música. N Si més no. aquesta és la sensació que des de dins. com a participant activa al concert, es podia percebre. Parant aten· ció al programa escollit, no és difícil entendre quines són les premisses bàsiques d'aquest nou Pa lau·Orfcó: cata là . po· puJar, conte mporani , amb projecció al futm, uni versal. optimista i aplegador. Català, popular i contemporan i pe r la primera de les obres interpretades, El Mirador de Josep Vila i Casañas, actual director de l'Orfeó Català. Una suite per a cor i orquestra sobre temes populars catalans arranjats i amalgamats amb exquisit gust que, en la seva versió per a orquestra i amb els diversos cors desdoblats en algunes parts de l'obra, feia un efecte sorprenent: a mig camí entre l'epopeia, la llegenda, el conte i l'acudit. amb traços molt evidents de poema simfònic. El cant del destí de Johannes Brahms (Shicksalslied) que van interpretar conjuntament l'Orfeó Català i el Cor de Cambra del Palau -dirigits per un commogut Antoni Ros Marbà- deixava ela· ra la vinculació a la tradició coral romàntica, alhora que posà de manifest un sonor i emotiu projecte encara t al futur. Per acabar el concert, el darrer movi· ment de la Novena Simfonia de Ludwig van Beethoven - interpretat musicalment per una jove Orquestra Nacional de Ca· talunya integrada i implicada en l'esdeveniment tant a nivell musical com social-, que va tenir una solemne i ago· sarada interpretació cora l, molt impactant, per demostrar aquest afany d'universalitat que conrea la música, un optimisme contagiós i una voluntat d'aplegar el conjunt dels catalans en una sola veu: a favor de la veritat i la concòrdia. El cant de la Senyera, aquest him· ne esfereïdor, que apel·la al més profund sentiment de cohesió social i cultural. va sonar més fort, ferm i solemne que mai. Que en aquest "re-naixement'' el destí ens sigui propici. 25 Ofo de descompte Els subscriptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 25 % de descompte en la compra de dues entrades per concert, a les taquilles del Palau de la Música Catalana, per als cicles de la temporada 2009- 10: Concerts Simfònics al Palau, Música de Cambra al Petit Palau, Cambra Coral, Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra, Orgue al Palau, Cob la, Cor i Dansa al Palau, Els Diumenges al Palau i Concerts de Tarda al Palau . I 11 24 168 Cal presentar el darrer rebut de la subscripció. lfi·'·'''• A DUES VEUS I El violí avui dia Des de la seva creació, al segle xvr, fins avui, al segle XXI, el violí ha viscut una evolució conslant. Abel Tornàs i Oriol Saña, violinistes i professors de l'ESMUC, ens presenten en a questa secció l'evolució històrica de l'instrument i la visió particular de cadascun d'e11s sobre el seu futur més immediat. Abel Tomàs Oriol Saña Professor del Departament de Música Clàssica i Contemporània de I'ESMUC Professor del Departament de Jazz i Música Moderna de I'ESMUC ots els que toquem el violí hem de ser conscients que és un instrument completament anacrònic. El violí es va crear al segle XVI al centre d'Europa i va tenir el seu màxim esplendor a Itàlia, concretament a Cremona, amb ei llegat magistral de I"obra d'Stradivarius -que fins avui gairebé no ha evolucionat. De fet, els constructors de violins actuals estan fent instruments del tot idèntics als del segle XVIII quant a l'estructura i la forma general. Les úniques diferències entre un violí modern i un de '"barroc'' són petites modificacions que han ajudat al virtuosisme i. sobretot, a la projecció del so. El violí clàssic és, després del piano, l'instrument més usat per la major-ia d'autors i també el més present en totes les formacions cambrístiqucs. Crec que actualment s'han esgotat tots els recursos sonors que pot assolir un violí. Alguns dels efectes que busquen els compositors actuals no són del tot satisfactoris per les limitacions que té un instrument fet bàsicament de fusta, i que es toca amb un arc també dc fusta amb crins de cavall. De fet. hi ha molts músics que, per no fer malbé la vara de l'arc (que, en cas que sigui molt bo, pol arribar a costar 12.000 euros) utilitzen un arc dc fibra de carboni quan han de tocar certes obres modernes. Amb això no vul l pas desmerèixer les aportacions que han fet grans autors. com ara Bartók, amb el seu famós pizzicato Bartók. Al ban Berg o Ligeti, per exemple. Per tal que una persona que no coneix aquest instrument tingui una idea dc com sona un violí clàssic amb tots els seus recursos naturals, ha d'escoltar la xacona de la Segona parlita per a violí sol dc J. S. Bach. És una obra mestra que autors posteriors han arranjat per a altres instruments, com ho va fer Brahms amb el piano per a mà esquerra (instrument molt més adient per a la polifonia, però que, malgrat això, no supera l'efecte tan meravellós dc l'obra original). Altres autors importants que han desenvolupat totes les capacitats sonores del violí són Paganini, Ysaye. Wieniawski o Sarasate, entre d'altres. Per als compositors del futur, jo faria l'aposta d'escriure per a violí elèctric o amb l'ajuda d'una banda magnètica. Fa uns set anys. amb el Quartet Casals vam tocar una peça de la compositora fin landesa Kaija Saariaho, escrita per a quartet de corda amb banda magnètica. La banda és un aparell electrònic man ipu lat per una cinquena persona, sincroni tzada amb el quartet: rep els inputs de so i els transforma, afegint-hi sons col·laterals o senzi llament augmentant el volum, cosa que crea per exemple una ressonància lïctícia superposada de fins a 9 vegades. El so del callo, en aquell cas, semblava realment un tro! T 2 l final del segle XJX neix la necessitat fisica d'amplificar el violí. Johannes Matthias Augustus Stroh, rellotger d'ofici , fabrica cap al 1899 el violí d'Stroh o el també anomenat violí trompeta, basat en la càpsula fonocaptora dels gramòfons. Aquest violí amplificat va ser anunciat per sonar tan fort com quatre violins. i va ser utilitzat pels volts de 1920 en Ics sessions d'enregistraments per la seva gran variabilitat dc so. També es va utilitzar en concerts realitzats en sales dc ball de principi del segle xx, ja que el seu alt volum i la direccionalitat de so permetien que fos tocat al mateix nivell dc volum que els instruments de vent i de percussió. El 1927 apareix el Ciant Tone Radio Violin inventat per R. F. Starzl. amb un transductor que captava les vibracions mecàniques del violí si tuat a la f de l'instrument, on posteriorment s'amplificava el so. El 1935 la casa Rickenbacker comercialitza el primer violí elèctric. Estava formal per un transductor electromagnètic col·locat en un violí en forma de pal, utilitzant materials com la fusta o l'alumini. L'any 1936, Ja National Dobro Corporation treu al mercat el Vio-Elèctric, un violí elèctric dissenyat especialment pel primer violinista de jazz que va començar a introduir aquest tipus d' instruments, Stuff Smith, i que incOI·porava un controlador de volum al mateix cos. Aquest instrument més tard va passar a anomenar-se Violectric. Als anys quaranta apareix el Vega electric violin que Ray Perry tocava en la Lionel Hamplon's Band. L'any 1969, el també violinista de jazz Jean-Luc Ponty comença a utilitzar aquest tipus d'instruments, juntament amb la companyia Barcus-Berry. Més tard, pels volts de 1984, utilitzà el primer violí midi de la casa ZETA. A partir d'aquí moltes companyies s'incorporen al mercat en la construcció de violins elèctrics, amb una infinitat de formes i colors. com el violí Vi per de Marck Woods o els violins G&Fills de l'elèctric luthier català David Gonzalez. D'aquesta manera, el violí s'ha anat transformat en violí elèctric. ja que el context i l'època també han canviat. El violí s'ha hagut d'adaptar als nous entorns sonors i amplificar-se, atenent a diverses situacions. Aquest instrument tot just s'està estandarditzant a les botigues especialitzades d'instruments de corda del nostre país. Però, d'aquí a pocs anys, la taxonomia del violí podria classificar-lo fàci lment com un instrument de "corda electròfon". Per això podríem dir que, si adjudiquem al violí l'adjectiu d'elèctric, li estem donant la categoria de nou instrument en el qual podem trobar moltes varietats de formes, marques i maneres de tocar. N'ha esclatat la varietat i les possibilitats sonores! A I sosTINGuT I{'J,I,Iiio¡ '~ntigalles" Captin a l'ESMUC ls dies 5, 6 i 7 de febrer van tenir lloc a I'ESMUC les ''Antigalles", mol divertit que ens preparava per poder gaudir d'unes jornades de portes obertes del Departament de Música Antiga. El motiu d'aquestes jornades era fer difusió dels estudis d'interpretació de la música amb criteris històrics a I'ESMUC, així com anunciar l'esperat Màster universitari en interpretació de la música antiga. El que pod ia semblar una simple mostra del que és l'Escola, va derivar en unes fa raòniques jornades, en les quals uns 150 inscrits van poder disfrular d'activitats variades, com classes magistrals amb els professors de l'Escola, tallers de diferents tècniques instrumentals, conferències i uns puntuals concerts que cada vespre van dur a terme diversos grups insti-umentals creats amb motiu de l'event. Un dels actes més esperats va ser la presentació del nou màster universitari a càrrec de josep Borràs, director de l'Escola, i Sílvia Martínez. cap del Departament de Musicologia. Aquesta nova proposta de formació apareix com a resultat de la col·laboració entre la Universitat Autònoma de Barcelona i els departaments de Musicologia i de Música Antiga de l'ESMUC, i pretén donar una formació professionalitzadora a aquells estudiants que vulguin especialitzar-se en la interpretació de la música antiga seguint criteris històrics, així com adquirir uns coneixements teòrics que els petmetin dur a terme investigacions musicològiques del més alt nivell. Pel que fa al contingut de les classes i audicions, només cal esmentar l'alt nivell mostral pels participants i la gran dedicació dels professors de l'Escola. gràcies als quals vam poder gaudir dc música dels segles XVII i XVII I interpretada amb instruments i criteris històrics, especialment del mestre Haydn, del qual vam poder sentir tol un seguit d'obres mestres rarament programades, entre les quals destaquem la Simfonia núm. 99 i diversos quartets. lassícal Form: A Theory of Formal Functíons for the instrumental Music of 1-laydn. Mo=art and Beethoven és la pedra angular teòrica de la qual parteix Wtlliam Capi in per analitzar la música instr-umental del classicisme vienès. La seva trajectòria professional ha estat relacionada amb la teoria de la composició. l'anàlisi formal i el rerefons musicològic -va ser alumne de Cari Dahlhaus a Ja Universitat Tècnica dc Berlín. Aquesta obra teòrica va tenir molta repercussió en el marc teòric musica l, raó per la quall 'ES MUC, mitjançant el Departament dc Teoria i Composició amb Eduard Resina al capdavant, el convidà al curs que portava per nom L'ús de l'exposició contínua en 1-Jayd1t. Les sessions van tenir lloc a l'Escola entre el 22 i el 24 de febrer. L'experiència pedagògica dc Caplin com a professor d'anàlisi i teoria va conduir· el petit curs una experiència a mig camí entre la classe pràctica i teòrica amb la masterclass. Mitjançant exemples extrets de l'obra per a piano i quartet de Franz joseph Haydn, Caplin explicà la seva proposta teòrica d'una anàlisi centrada en la música com a text i objecte. Des d'aquesta perspectiva, el minuciós estudi dels procediments compositius des d'idees motrius bàsiques de dos compassos. ens va desvelar Haydn no com a geni -amb tota la ideologia romàntica que hi ha al darrere-, sinó com un treballador meticulós de la substància musical. Una idea bàsica en Haydn és I" origen de tot un món musical que mitjançant processos de contrast, conseqüència. presentacions i continuacions elabora un discurs textual molt definit també pel pes de la mateixa harmonia. Els aspectes haydnians més importants per a Caplin són precisament els procediments esmentats d'elaboració temàtica i harmòn ica, sempre des d'una perspectiva d'examinar la construcció mncroformal a partir dels elements constitutius i primerencs. La visi ta dc Capl in coincideix amb la celebració de l'Any Hayd n a I'ESMUC i amb la voluntat dc l'Escola de constru ir l'exccl·lència educativa amb un model innovador i al més alt nivell. Ma rtí Beltran. Estudiant de Musicologia. Segon curs. Isaac Alamo. Estudiant de Musicologia. Tercer curs. Pnnt de Partida: I Jornades de Pedagogia Musical a l'ESMUC Riquesa de sonoritats en Els Concerts de l'ESMUC unt dc Partida són les primeres jornades d'educació musical a l'Escola Superior de Música de Catalunya organitzades pels estudiants del Departament de Pedagogia. Del 14 al 16 dc maig de 20 IOl'Escola es convertirà en un punt dc trobada per a la participació. l'aprenentatge. l'intercanvi i el debat dc d iferents aspectes de l'educació musical. La consolidació. la qualitat i la innovació en educació musical requereixen espais de treball conjunt i d'intercanvi d'experiències entre professionals i estudiants d'educació musical. La realització d'aquestes jornades vol contri buir a crear vincles, obrir canals de comunicació, generar espais de treball cooperatiu i d'aprenentatge entre agents de l'educació musical. Per aquest motiu, les jornades estan obertes als estudiants i a totes les persones vinculades amb l'educació musical, ja siguin de l'àrea de secundària. primària, escoles de música o conservatoris. Per a més informació i inscripcions: www.jornadcspedagogia. tk. P urant cimes d'abril el cicle Els Concerts de I"ESMUC ens ofereix dues actuacions d'acolorides agrupacions instrumentals amb un fresc repertori. El primer concert tindrà com a protagonista el recent Ensemble de Saxos de I'ESMUC, una plantilla de 12 saxofonistes que explora tots els registres, incloent-hi saxos sopraníno i baix. El programa presentarà dues transcripcions d'obres de Bach i Mozart, i obres originals per a aquesta formació creades per professors i estudiants dc composició de I'ESMUC. El segon concert ens remuntarà al món sonor de Béla Bartók amb la Sonata per a dos pianos i percussió, mostra d'un perfec te eq uilibri i coord inació tímbrica. Com a colofó lïnal, una versió dc t'ltistoire du soldat d'lgor Stravinsky. exultant i divertida a través dc la seva caricaturitzant instrumentació. Els concerts sc celebraran. respectivament. el 13 d'abri l i el 20 d'abril, i tindran lloc a les 19 hores a l'Aula d'orquestra dc I'ESMUC. Comissió impulsora de les jornades (Estel·ta Broto, Agnès Ferrando, Dani Medina. Eli Pujol i Erola Ramis). Maria del Mar Poyatos Estudiant de Musicologia. Tercer curs. al Departament de Música Antiga E C D 3 iJj.',iiij ARTICLE i la incessant admissió de noves lectures I per MARfA MERCEDES LI SKA L 4 a història del tango travessa el segle xx, es desborda durant Ics últimes dues dècades del segle anterior i arriba fins als primers anys del segle actual. Es tracta d'una història conllgurada per aspectes que revesteixen una gran complexitat social, i que ha viscut moments d'efusivitat i si tuacions dc crisi, de la mateixa ma nera que s' han produït esdeveniments cultu rals. socials i polítics a l'Argentina al llarg d'aq uests anys. Des dels inicis. la música i el ball han estat clements dc confrontació i negociació entre dive rsos sectors socials. El substrat popular que hi ha al seu origen fou acusat dc generar una pràctica social indecent. tot qüestionant que hagués rebaixat la cultura a allò grotesc. Aquestes consideracions eren provocades sobretot pels moviments corporals obscens que emergien de les parelles de ball. Així. la música que acompanyava aquests cossos "indecents" era indissociable dels gestos i els fregaments. i per aquesta raó es feia referència als sons com una "música pro hi bid a··. Va ser a través dels successius despreniments dels moviments provocatius i desafiadors que la música va adquirir un nou estatus social. Entre els aspectes que van generar aquesta escissió podem esmentar la di fusió del repertori dc tangos a altres espais públics que no l'o ssin els prostíbuls o les cases de cites, com va passar a través dels o rgues dc ma netes q ue s'escoltaven pels carrers. o qua n les baneles que pertanyien a Ics organitzacions socials dc Ics diverses col·lectivitats van incorporar alguns tangos al seu ampli repertori. Després. els primers discos van ser capaços de separar els cossos de la sonoritat del tango, i alhora la impressió de partitures va introduir aquestes melodies en els pianos dc les cases de la burgesia de Buenos Aires. Així és com el tango es va anar imposant a poc a poc, no només perquè va quedar a l marge de determinats moviments corporals i pràctiques cu lturals, sinó perquè es va anar allunya nt d'un sector social molt sovint estigmatitzat com ''l' inframón", terme pejoratiu amb el q ual s'al·ludia indirectament als sectors populars. Tanmateix. aq uesta dissociació operava en el pla de la significació d'allò sonor, ja que va continuar acompanyant les experiències dels exclosos però va permetre, a grans trets, establi r la noció d'una inclusió social imaginària a mesura que la burgesia va anar acceptant el tango, tol imprimint-hi transformacions estètiques. alhora que negava els agents dc la cultura popular. Sobre les causes d'aquest desplaçament es va escriure la història de l'evolució musical del tango: la substitució dels primers instruments musicals Des dels inicis, la música i el ball han estat elements de confrontació i negociació entre diversos sectors socials. per d'altres més "refinats"; la substitució del ritme descompassat pel virtuosisme interpretatiu i l'enriquiment de la textura harmònica, la formació acadèmica dels músics o la imatge model de l'orquestra simfònica. Un cop la consideració musical del tango va remetre a un substrat simbòlic d iferent, el ball va anar passant per un procés de modernització coreogràfica al volta nt de la idea de norma lització dels cossos en moviment. Per a l'acceptació d'aquest ball es va fer una pautació extrema dels moviments, tol substituint determinats gestos, com els ba lancejos de ma lucs, per desplaçaments allisats que el van elevar a la categoria de dansa moderna. En definitiva, les raons que van motivar aq uesta estructuració van néixer de la necessitat de controlar els cossos aplicant-hi nonnes a través d 'un repertori restringit de moviments apropiats i legítims, una f01ma d'impedir les sortides de to o les efervescències coHectives. A ctualment podem veure en el ball del tango el resultat d'aquest procés de pautació coreogràfica que més enllà d'algunes modificacions estilístiques provi nents de la dansa d'escenari, en matèria d'organització del moviment continua sent efectiva per a la gran majoria dels ballarins amateurs que es llancen a les pistes dels salons o milongas. Tanmateix, en els últims anys i a partir del nou impuls que va tenir el ball del tango a la dècada dels noranta, s'ha anat diversifica nt la forma de ballar estanda rditzada que havíem heretat dels vincles dc la cul tura popular amb la història. En a lguns espais d'ensenya ment, especialment aquells lligats a la pràctica juvenil. es van començar a explorar ARTICLE 1 \ nous moviments per la influència d'altres pràctiques corporals com. per exemple, la dansa contemporània o el ioga, entre d'altres. Ben aviat la idea de pensar el tango no com una forma poderosament estructurada i estable, sinó petmcable i en convivència amb altres experiències artístiques es va convertir en una recerca de la qual van sorgir innovadores propostes creatives que van modificar el mapa de les activitats del món del tango. Mentre que abans les milongas -els llocs dedicats al ball del tango- q ue estaven escampades per la ciutat de Buenos Aires eren llocs d'una circulació fluida on els ballarins s'anaven desplaçant amb la certesa de trobar-se amb els mateixos codis d'organització socia l i la mateixa manera de concebre el ball, aJguns espais van començar a marcar diferències tant en les formes d'interacció social com en el desenvolupament del ball pròpiament dit. Si bé cada ballarí ha tingut sempre les seves preferències sobre determinats salons. el cert és que la uniformitat de les formes de comunicació habilitava una circulació i un sentit de comunitat que avui dia s'està redefinint. Els nous estils de ball impliquen en alguns casos no només la realització de moviments innovadors, sinó també noves maneres d'ensenyar i, per tant, d'aprendre una d inàmica diferent que regeix la interacció de dos cossos que constitueixen una parella de ball. En alguns casos els nous estils estan modificant aquesta di- nàmica que es troba qüestionada sobretot per la relació cristal·litzada dels rols assignats a l'home i a la dona. Avui dia, per a alguns ballarins resulta arbitrari que l'home tingui assignat un rol fix que és el de conduir la dansa, és a dir, decidir els moviments que es duen a terme, mentre que la dona té assignat un rol passiu en què s'ha de sotmetre als desitjos i les exigències de l'home. Si fins fa poc semblava impossible que el tango com a ball de parelles pogués tenir una altra dinàmica de comunicació, avui ens trobem amb propostes que parlen de l'intercanvi de rols cap a l'interiOt· de la parella; i van ser els impulsors del tango queer els que, en qüestionar la construcció dc gèneres heteTonormativa del tango, van trobar la fom1a d'expressar-se sense adscriure's a determinades convencions del ball. És clar que les redefinicions de les construccions de gènere cap a l'interior d'aquesta pràctica cultural són transformacions possibles en la mesura que responen a canvis socials més amplis dels quals neixen noves demandes artístiques i expressives. D'altra banda, tor- i{j.',iliij nant al que hem dit anteriorment, ens trobem amb una pràctica que es (Tagmenta cada cop més: si durant dècades va prevaJer una expressió corporal normativitzada i homogènia de caràcter massiu. avui dia veiem una tendència cap a la creació d'espais exclusius que allotgen grups de persones més resttingits i dissímils entre elles. En aquest escenari diversificat es plantegen diverses situacions per analitzar; una de les quals és que aquests espais negocien la seva particular manera de pensar el tango al cost de la seva autoexclusió, mentre que també es pot interpretar en un sentit invers, és a dir, que públics restringits exposen en Ja manifestació ballable del tango noves fmmes de distinció social. Des d'una altra perspectiva també hem d'observar les condicions que legitimen aquestes pràctiques des de la indústria cultural; no podem oblidar que el mercat del tango s'ha expandit considerablement i això obliga els gestors culturals, ja siguin músics o ballarins, a establir instàncies de diferenciació en l'oferta de les seves creacions per captar l'atenció de possibles receptors, tenint present que el consum de béns culturaJs disposa de noves formes de control sobre Jes mercaderies, no només a través de productes estandarditzats, sinó també de materials que habiliten la capacitat d'acció dels subjectes sense perdre el seu rèdit econòmic. el que fa al vessant musical, cal preguntar-se novament quins tipus de vinculacions s'estableixen amb les corporalitats emergents. Els ballarins que s'aferren a la pràctica més tradicional continuen realitzant una per[ormance amb les gravacions de les orquestres de la dècada dels quaranta, exponent musical del tango de saló. Aquesta conjunció reforça l'experiència ritual que remet a una continuïtat al llarg dels anys. Per a molts és una forma de reviure situacions passades, i particulatment per als ballarins de més edat, la rnilonga és l'espai on es fa realitat el mite de l'eterna joventut. Potser per això les modificacions cap endins de l'escena són difícils d'assimilar i fms i tot innecessàries per les motivacions que les reuneix. MentTestant. molts joves i persones de mitjana P Un cop la consideració musical del tango va remetre a un substrat simbòlic diferent, el ball va anar passant per un procés de modernització coreogràfica al voltant de la idea de normalització dels cossos en moviment 5 Ben aviat la idea de pensar el tango no com una forma poderosament estructurada i estable, sinó permeable i en convivència amb altres experiències artístiques es va convertir en una recerca de la qual van sorgir innovadores propostes creatives que van modificar el mapa de les activitats del món del tango. edat s'emmotl len a aquesta experiència cristal· litzada del tango, atrets per un esperit conservador o bé per la necessitat dc compondre personatges com a forma dc reforçar l'actuació des d'aquest lloc i trencar així amb l'escena de la vida quotidiana. Però actunlment hi ha també una pluralitat d'abordatges sonors crea tius. Les manifestacions que més destaquen per la seva repercussió mediàtica i la seva empremta estètica globalitzadora són aquelles que podem agrupar sota el títol de tango electrònic o clcctrotango. Si només fem referència a la seva relació amb l'expressió corporal , podem precisar que justament aquestes mixtures sonores que interactuen amb reminiscències de tango estableixen horitzons de caràcter contractual amb els nous estils de ball. Fa uns anys es van comença r a escoltar tímidament alguns tangos electrònics en determinades pistes dc ball , després en classes i pràctiques, nns a aconseguir una presència cada cop més gran en alguns espais característics dels nous estils corporals. Un cop l'electrotango va haver aplanat el seu camí en aquests circuits. va deixar la porta oberta a altres músiques que es van introduir a les milongas. dc tal manera que avui dia ens podem trobar, per exemple, amb cançons de Caetano Yeloso o de Manu Chao que es ballen "corn a tango" però que afavoreixen la distensió dels cossos per- què aplaquen els rigors i les subjeccions que provoca el fet d'escoltar el tango tradicional en el context del ball. Però aquesta diversificació del repertori musical que es posa en moviment respon a situacions específiques, moments dc la nit, àmbits o esdeveniments determinats, i vol dir que cada cop que la música s'activa entre els cossos s'escenifiquen construccions simbòliques particulars que mereixen un tractament analític en cada ocasió. Com a síntesi d'aquest breu recorregut en què efectuem una lectura dels ini- eis del tango, les seves estilitzacions posteriors i les expressions actuals al voltant de la relació entre la música i la constitució de corporalitats, s'ha intentat esbossar una reflexió respecte del lloc que ocupen les pràctiques culturals en la construcció d'allò social. Un espai on s'assagen articulacions enh·e allò instituït i la capacitat d'acció dels subjectes mitjançant negociacions de caràcter simbòLic que es gesten tant a nivell sonor com gestual i corporal, de f01ma dinàmica però on petmanentment reposa la tensió subjacent a la cultura popular. Bibliografia de refer ència -ALABARCES, P.; GARRIGA BUCAL. ). ldentidades Corporales: entre el sujeto .vel aguante. Huenos Aires: 2006 (pendent de publicació). - BOUROIEU, Pi crre... El conocim ien to por cuerpos". En: Meditadones pascalianas, pàg. 170-215. Harcelona: Anagrama, 1999. - DtNZEL. Rodolfo. El tango: una danza. Esa ansiosa búsqueda de la liberwd. 13ucnos Aires: Corregidor , 1994. - LASH, Scott; URRY, john. Economías de signo y espacio. Sobre el capitalismo de lo posorganización. Huenos Aires: Amorrortu editores. 1998. - LISKA, M aría M erccclcs. ··,.vos sos milonguenl». La perce pción sonora en la contcmplación generacional de una bailarina dc tango ... Actes del VIl Congrés dc la lntern ational Association for the Studics of thc Popular Music. branca llatinoamericana (IASPM -AL), Cuba: Casa dc lns Américas, 2006. -2008. "Cultura popular y nucvas tecnologías: el baile del Nco-tan- 6 ESMUC go... En: La revista del CCC 2, <http://www.centrocultural.coop/rcvista/nrticulo/32/> [consulta: 20 d'abril de 20081 - PELINSKI. Ram ón ... La corporalidad del tango: brcve guía de acccsos~. En: lnvitación a la etnomusicología. Quince fragmentos y w1 tango, pàg. 252-281. Madrid: Aka l, 2000. - PUIOL. Scrgio. 1/istoria del Bai/e. De la Mi fonga a la Disco. Buenos Aires: Emccé. 1999. - SAIK IN, M agali. Tango y género. /dentidades y ro/es sexuales en el tango argentina. A lemanya: Abrazos, 2004. - TALtÓN, josé Sebastian. El tango en sus etapas de música prohibida. Buenos A ires: Insti tu ta A migos del Libro. 1959. - V ARELA, G ustavo. Mal de tango. 1/istoria y genealogia moral de la mtísica ciutladana. Buenos A ires: Paidós Diagonales, 2005. - W ORTMAN, Ano (coor·d.). Pensar las clascs medias. Conswnos cultura/es y estilos de vida urbanos en/a Argentina de los n011enta. Buenos Aires: La Crujía cdiciones. 2003. Marta Mercedes Lis ka és etnomusicò/oga. Doctoral/(/a en Ciències Socials. Unil,ersidad de Buenos Aires (UBA) i becària del Coi/Sejo de ln••estigaciones Científicas y Técnicas (CON/CET). Sílvia Pérez Cruz Sílvia Pérez Cruz (Palafrugell, 1983) ha portat la seva música per diferents escenaris del país i l'estranger al costat de diferents grups i projectes, com Las Migas, Llama o Coetus, entre d'altres. La versatilitat de la seva veu li ha permès transcórrer per un a gran varietat d'estils musicals. A :fmal de l'any passat va ser guardonada amb el Premi Miquel Marti i Pol pel poema musica t Covava l'ou de la mort blanca de Maria Mer cè Marçal i aquest mes d'abril can tarà a l'Havana amb el seu par e. Des del seu pas per l'ESMUC, el curr ículum de la cantan t no ha parat de cr éixer, però sempre ha tingut temps per a la Lola, la seva filla. per ÍNGRID PUJOL ROVIRA - Flamenc, jazz, clàssica ... Una gran varietat de música que omple el teu currículum. Amb què et quedes? -Amb una mica de cada. De la clàssica. em quedo amb l'atenció i la cura del so. Del namenc. n'he tret la connexió amb el ven tre; la cerca de la bèstia, i a cantar amb hu mor. Del jazz, em quedo am b la c reació al momen t amb els músics que t'envolten. De la cançó de taverna, coneguda a través del meu parc, n'extrec la proximitat amb la gent, veure el que li està passant a la persona que t'escolta. En fi , anar agafant recursos dc tot arreu per poder cantar o compondre. algun dia, a la teva manera. - Tens facilita t per adaptar-te a diferents escenaris. Ets molt versàtil. .. -Això diuen. Suposo que la versatilitat apareix perquè he estat tota la vida amb la música. A casa sempre n'hi havia: el meu pare és guitarrista d'havaneres, la meva mare canta moll bé. Dins dc la música em sento a gust; em sento millor amb la música que parlant, és el moment en què puc ser més sincera. Abans que versàtil diria que tinc una capacitat dc concentració que em permet ordenar idees en el moment precís. intento aprendre el llenguatge concret de cada gènere, però aposto per donar-li el meu toc. Suposo que és aq uest pun t el que m'ha deixa t entrar en estils tan diferents. Al final, el que busco és un llenguatge propi i no m'endinso tant en cada música. - Com definiri es aques t llenguatge propi? - M'agrada molt entendre i tenir consciència dc la música. Buscar nous colors, però sense perdre la simplicitat del missatge directe. Sé que no podria viu re sense la música perquè forma part de la meva manera de funcionar. El fet que ha- gi decidit que la música sigui la meva professió és perquè he aconseguit moure les persones i moure'm a mi. Vull fer melodies i cantar-les. 1inc ganes d'escriure i tocar molts instruments, però no sabria definir el meu estil. És una barreja i, al final, allò que busco és no deixar de comunicar i arribar a la gent que escolta. -Comentaves que has decidit que la música fos la teva professió. H i va haver un moment clau en què ho decidissis? - Quan tenia 14 anys ens va n convidar am b el meu pare a cantar en un sopar. Vam cantar quatre cançons i tol semblava molt seriós. Quan va m acaba r. se'm va acostar un gru p de cinc persones i em va n donar les gràcies perq uè feia molt temps que no sentien res que els emocinés. Allò em va afectar. Recordo que arribant a casa. em vaig enregistrar i em vaig dir: "Avui, has fet una cosa important". Al cap de dos anys, vaig actuar per primer cop en un concert d'havaneres a la Cala de Sant Roc (Calella). Allà vaig tenir la sensació de connectar amb mi mateixa i saber que allò era jo. - Últimament, també has connectat amb la poesia ... -No sóc una persona que llegeixi poesia, però en aq uests últims mesos sí que m'hi he relacionat. Vaig escoltar una noia en un recital i li vaig demanar si pod ia musicar el poema Pare meu, dc Maria Cabrera. Llavors vaig conèixer la filla dc Maria Mercè Marçal i cm va demanar si Las Migas podien musicar un poema. Covava l'ou de la mort blanca. dc la scva mare. En aquell moment, amb el grup no podíem, però em vaig oferi r a títol personal. fen t-me la valenta. Va ser bonic descob ri r la música dels versos; transformar la música escrita en notes. Tot i que era un poema molt dur. va ser molt màgic. Després també he estat molt a prop dels poemes de Salvador Espriu. a través d'El jardí dels cinc arbres, l'espectacle de poesia i teatre dirigit per Joan Oller al voltant de la figura del poeta. Últimament, la poesia m'acompanya. però no és un món que hagi investigat gaire. Tot i això. m'encanta posar música a un poema que m'agradi. - Aquesta entrada a la poesia en conjunció amb la música és un inici al món del canta utor? -No ho sé... És clar. "canta utor" és escriure música i lletra i cantar-ho, no? M'agrada canta r les cançons dels altres, però també tinc ganes de fer les meves i cantar-les. No sé si això vol dir que seré cantautora ... Tinc clar que vull compondre i interpretar peces. He escrit algunes lletres, però em fa molt respecte. Tot i això. necessito treure allò meu encara q ue faci vergonya. El premi m'ha anal molt bé per donar-me confiança. però vulguis o no sempre fa cosa. - D 'aquí a poc està previst uo viatge a l' Havana. Com es preveu? -El meu pare, a part d'haver format part de molts grups d'havaneres i ser guitarrista autodidàctic. fa recerca d'havaneres anònimes i està molt en contacte amb el Casal Català de l'Havana. Ha visitat molts cops la ciutat i tota la vida he estat esperant que m'hi portés. Finalment, l'estiu passat vaig ser a Cuba. cantant en una inauguració. D'allà han sortit conce1is per a la diada de San t Jord i i per al dia de la Mare de Déu de Montse rrat. Però aquest viatge és mol! simbòlic, fa miliar. -Com és un dia de Sílvia Pérez Cruz? -Cada dia és diferent. Es podria di r que la jornada es reparteix en assajos amb diferents formacions, proves de so i concerts. I també estar am b la Lola, que ocupa el màxim dc temps possible. A les ni ts, quan la nena dorm, aprofito per estudiar: fins i tot, a vegades. amb ella a coll. 7 Activitats abril2010 Dimarts 6, 16 h Aula 353 Dimarts 13, 19 h Au la d'orquestra Classe magistral. "La improvisació en la pràctica". A càrrec de Cbris Cheek. Organitza: Departament de jazz i Música Moderna. Concerts dc I'ESMUC. Ensemble de Saxos de I'ESMUC. Estudiants de I'ESMUC. Dimarts 6, 19 h C.A.T. Centra Artesà Tradicionàrius Dimarts 20, 19 h Aula d'orquestra Travessia de St. Antoni. 6-8. 08012 Barcelona Espectacle musiconarratiu d' arrel tradicional. "Campanades de l'altre món" a càrrec de Gregori FeJTer i Ferran Campabadal (graduats de I'ESMUC), amb la col·laboració de Catí Plana (professora de l'ESMUC) i estudiants. Dimecres 7, 19 h Sala Oriol Martorell de L'Auditori Concert inaugural CHOPIN ESMUC 2010. Els 24 preludis, op. 28. Ramon Coll, piano. L'acte inclourà breus parlaments del director de I'ESMUC, del cònsol de Polònia a Barcelona i la intervenció d'Anna Serret, estudiant, amb el títol de ''Chopin a través de la seva última obra''. Dimecres 7, 19 h C.A.T. Centra Artesà Tradicionàrius Concerts de I'ESMUC. Bartók i Stravinsky. Estudiants de I'ESMUC. Dijous i divendres 29 i 30, de 15.30 a 18.30 h Aula de cor Classe magistral. llistòria, mecànica i manteniment del piano. A càrrec de Carles Sigüenza. Organitza: Departament de Música Clàssica i Contemporània. Divendres 30, hora per determinar Sant Felip Neri Plaça de Sant Felíp Neri. 08002 Barcelona Concert del Conjun t d'Antiga de I'ESMUC. Dins el Festival de Música Antiga de L'Auditori. Travessia de St. Antoni. 6-8. 08012 Barcelona Del 8 d'abril al 4 de juny Concert dc flamenc. A càrrec de joan Asensio (professor de I"ESMUC) i Alba Carmona (estudiant). 1indran lloc els concerts dels projectes finals del curs 2009-20 10 a l'Aula d'orquestra de I'ESMUC. Dilluns i dimarts 12 i 13, hora per determinar Aula 307 Curset d' iniciació de música hispànica amb arpa de 2 ordres. A càrrec dc Núria Llopis. Organitza: Departament de Música Antiga. 8 ESMUC Per a més informació i detall de les activitats programades, consulteu la pàgina web de l'escola: www.esmuc.cat. MÚSICS CATALANS, MÉS ENLLÀ DE LA FRONTERA Músics catalans a .' I as ora I Tema que presentem en aquest número és d'un notable interès i d'una absoluta actualitat. Ho és des de la consideració d' unes constants històriques que es repeteixen en els temps, i ho és també des d' un "ara i aquí'' que ofereix elements molt particulars. En aquest sentit, cal recordar que gaire bé tots els directors més importants del país - ja siguin orquestra ls o corals- són titulars de formacions de fora de Catalunya. L'últim a incorpora r-se a aquest gremi ha estat Edmon Colomet~ que acaba de signar la titularitat de I'Orq uesta Filarmónica de Malaga. Això passa mentre al mateix temps cap de les formacions més importants del país no tenen titular ca tal à i que només en el camp cora l alguns dels "exiliats" mantenen presència al país, en una esforçada doble dedicació, obligadament restadora d 'energies . I en aquest mateix va ixell se situa el titular de la Banda Municipal de Barcelona. en una així mateix doble ded icació, amb la del país en segon terme d 'importància. I encara ca l afegir que això també es produeix en gran manera en el camp de la gestió gerencial, tot arrodonint d'aquesta manera un quadre molt explícit. Aquesta realitat és abordada en aquest Tema con- E temptant les dues dimensions aJ.Iudides, cadascuna en cadascun també dels treballs que el configuren. La visió histò rica ens mostra aquelles constants, el continuum dc s ituacions que, sa lvant les circumstàncies, es re peteixen al llarg de la histò1ia. i salvant també una circumstància tan excepcional com va ser l'exili provocat per la Guerra Civil Espanyola. És un treball de notable iJ1tcrès, que sap situar el tema en una dimensió distant. però no allunyadora, que, lot al contrari, permet contemplar la qüestió amb una claredat especial. La realitat és mostrada amb la força del testimoniatge dels seus protagonistes. que en les seves vivències il·luminen tots els matisos, els positius i eLs altres, que es deriven de la seva situació persona l i creativa. Aquí hi ha un gruix temàtic d 'un gran valor mostratiu que en la seva riquesa i profunditat té la virtut afegida de convidar a una reflexió, perquè obre un enorme ventall d'interrogants impossible de negligir. I és que en última ins tància. aques ta realitat afecta quelcom molt important a l'hora de considerar la situac ió d e la música clàssica a casa nostra en adqu irir també una càrrega complementària de diagnòstic. Com no imaginar-se com podria enriquir la nostra vida musical l'aportació normalitzada d'aquest capital humà. 25 169 IMMIGRANTS/EMIGRANTS , • i l'espai exterior PoLser la de músic és una de les professions per a les quals el món sempre es queda peli L, Lot i que Lambé hi ha altres companys (aviadors, mariners, futbolistes) en aquest viatge. A més, és un viatge constant, que les ciTcumsLàncies socials, polítiques i econòmiques matisen, però que des de fa segles està en l'essència de la professió. ~~r JORGE DE PERSIA I músic professional ha acompanyat les corts i els desplaçaments reials. en temps imperials, fins als darrers racons del món, i les tradicions musicals s'enllacen en temps dels polifonistes flamencs, els italians, fin s del nostre Tomas Luis de Victoria que, si bé estava centrat en el delicat i tranquil entorn del madrileny Monestir de Las Descalzas, n'hem de cercar l'edició de les obres completes a Alemanya de la mà de Felip Pedrell. La distància. doncs, és un dels ingredients inherents al fet musica l. L'evangelització americana es va nodrir de músiques i de músics que va n em igrar als paratges llunyans i elesconeguts de l'altra banda de l'Atlàntic. que aleshores era com anar a un alt re món. Tots els països del centre d'Europa, incloent-hi Espanya. i per moltes qüestions Catalunya a partir del segle XVlll, va n exportar músics. Era, i és absolutament normal aquest tràfec a la cerca d'horitzons millors. Un llibre recent de Jaume Tortella: Altísics catalans a la Vil/a y Corfe (s. XVIII) mostra el sorprenent panorama dels Rabassa. Esteve, Misson, Pià. Herrando, Manalt. Lliteres i les seves importants aportacions a la vida musical madrilenya. com també ho van fer Marrin i Soler. Fcmm Sor. Tcrradellas... a les corts i els centres religiosos europeus. Vist això. no és estrany que en el panorama actual Catalunya estigui aportant molts professionals de ptimera a diverses entitats de l'Estat espanyol; encara més, des d'un cert punt de visla, que ja és tradició en la vida musical. resulta honorable per a aquest país que la Rea l Filharmonía de Galícia tingui un director cata là, tal com s'ha esdevingut i és una realitat ara amb I'Orquesta dc Granada, o amb la de Màlaga, o de les Balears, o la mateixa Orques ta Nacional, de fet molt cen- E 26 170 Irada a Madrid. Això alhora determina que en el panorama estatal. els directors a càrrec de les diverses orquestres no siguin conterranis. I si continuem amb directors, però en l'àmbit coral, més del mateix. en el cas del Coro de RTVE, o de la Comunidad dc Madrid. o del Coro Nacional, per esmentar els més grans amb directors catalans. Honor, doncs, per a Catalunya. que sempre ha aportat a l'espai extetior el seu treball i Ics seves gents. I si no, què va passar amb fsaac Albéniz?, que -sense perdre el contacte amb la seva terra- va treballar amb èxit a Londres i especialment a París, on va compondre la suite lberia, ¿o amb Ricard Viñes. de Lleida?, que era el referent, un segle enrere i en aquest cas com a intèrpret del piano, per a noms tan fonamentals com Debussy, Ravel o Satie, malgrat que en l'àmbit dels instrumentistes la situació a hores d'ara no sigui tan senzilla. Perquè, si ho mirem de l'inrevés, veurem l'altra cara dc la moneda: que a casa les orquestres més importants -en fi, per dir-ho en plural i amb optimisme- són dirigides per directors ja d'entrada de fora de Catalunya, i ben aviat, si mirem l'O BC o al Vallès, en totes dues seran espanyols. Dies enrere, assistint a un concert brillant de la Filharmònica de Berlín, entre la crítica es comentava el fet que un dels violes fos espanyol-i precisant més- músic de l'O BC fins fa unes setmanes. r les orquesh·es importants, i la majoria dc Ics de l'Estat espanyol. s'han fomit de músics de fora. Fins i tot actualment l'orquestra berlinesa -referent mundial indiscutitmanifesta aquesta vocació, malgrat que en les seves files hi ha majoria d'alemanys. Una situació oposada a les nostres, que a més, amb e ls seus caducs fo rmats laborals que acaben creant funcionaris de la música, fan difícil als nostres d ies la mobilitat. Cal iniciar una reflexió crítica i insti tucional sobre la situació de les nostres orquestres (les de l'Estat), que van tenir un feliç naixement en les dècades fin als No és estrany que en el panorama actual Catalunya estigui aportant molts professionals de primera a diverses entitats de l'Estat espanyol. del segle xx i que ara donen mostres d'un cert cansament. Els organitzadors de festivals, per exemple, prefereixen -o els resulta més rendible també amb vista a la deformació del públic- convidar-ne de mediocres estrangeres. Perquè, és cert que cal tend ir a fer que les condicions de treball, i especialment en organismes tan sensibles com són una orquestTa o una entitat científica. siguin les millors quant a respecte al treballador, però en aquests casos el diàleg ha de ser igualitari - ·'tant me'n dónes. tant te'n dono··- i no s'hi val aferrar-se a la cadira. perquè a més per aquí ja hi ha centenars de bons violinistes joves disposats a sortir a escena i donar el millor de si, i han d'esperar -o emigrar qui sap on- que molts conformistes que han deixat d'estudiar i per als quals l'assistència al lloc de treball no deixa de ser un compromís merament laboral. deixin espai. Sabem que en la nostra societat el diàleg amb l'altre és fonamental; és "l'altre" qui et confereix la identitat. Qui no ho vulgui assumir, s'ha d'enfonsar en la mediocritat. És més, durant anys, a partir del segle XIX com a mínim, el prestigi de qualsevol músic espanyol ha residit en el reconeixement que assolia a l'exterior, i aquí veritablement -malgrat que caldria orientar el públic i les institucions en aquest sentit- continua pesant més en la psicologia de l'espectador un nom estranger que un d'aqui. De fet va ser la seva obra. però al seu moment va ser París el que va donar carta definitiva d'autenticitat als Falla, Albéniz, Mompou ... Ara bé, sobre això del reconeixement a l'exterior hi ha un miratge del qual és important parlar. que és el de les "gires". dels concerts que es dediquen als nostres intèrprets o a obres dels nostres compositors a l'estranger. però finançats i organitzats per institucions de casa que tenen competències a fora. Està bé mostrar els nostres i donar-los suport. sempre que signifiqui un pas endavant. però crec que en el fons s'hauria de fer una tasca més aprofundida. en relació amb cicles i agents estrangers o locals. per tal que incloguin els nostres -que ho mereixin- en les programacions estables, i no en sales llogades per instituts oficials, als quals en el fons ni lacrítica ni el públic fan cas. En música, la paraula •·emigrant" és contradictòtia, ja que en molts casos és anar cap a la llum. Com ho va ser per a nombrosos músics. cantants d'òpera, de sarsuela, de cançons, que en la segona part del segle XIX. o a la primeria del segle xx van emigrar de tantes penúries econòmiques. i que van refer les seves vides lluny de la seva terra. Alguns amb enyorança -potser la majoria-. malgrat que amb els anys assumint la nova ''nacionalitat''. És així com tr'Obem, per exemple. a Buenos Aires o a París en temps de Carles Gardel importants músics catalans que van compondre tangos dc primera linia. corn van ser Manuel Jovés o Josep Sentís, emigrants el I908 amb destinació a ambdues ciutats. o van ser tan brillants els resultats per als catalans que. tal com li passà al modernista Jaume Pahissa, van emigrar empesos per la guerra civil: la seva obra va quedar arraconada a Buenos Aires, i la seva creativitat es va veure fortament ressentida per la distància dc la terra. Més bon reconeixement i productivitat -perquè també va emigrar a l'exili més jove- va ser el cas dc Robert Gerhard. que establert a Cambridge assolí una gran notorietat en l'ambient musical britànic. i q ue atès que els era tan fàcil de reconèixer com a anglès. a partir d'aleshores va decidir signar les seves obres espanyolitzant el seu català Robert -igual en anglès- en ''Roberta". 1 què es pot dir de Pau Casals? La seva actitud humanitària i el compromís amb la justícia el van allunyar d'una manera defmitiva -a partir del final de la guerra civil- dc la seva terra, per bé que va poder viure anys a l'alb·a Catalunya. als peus del Canigó. Anècdotes al marge, el treball en música és un privilegi que tenen poques persones: el de poder triar el que faran amb la seva vida i dedicar el seu temps a una matèria tan sensible. Per això és important cuidar els nostres músics, est imular-ne la projecció a l'exterior, que necessàriament enriqueix en formació tècnica, en idees, però també treballar per recuperar-los i valorar-los. o es pot acceptar que les nostres orquestres (continuo amb el plural per cortesia) no deixin lloc a joves directors espanyols. i ara resulta que si ho fan. és per l'efecte del màrqueting. i es justifica sense mirar el que de debò necessitem: les grans orquestres del món aposten pels joves. L'OSC fa anys que hauria d'haver contractat un director amb capacitat dc "fer orquestra". però els múltiples interessos han desviat l'atenció cap a d'altres, tol i haver-hi a Espanya, i especialment a Catalunya, mestres de gran mèrit i amb perícia en la tasca. Per això crec que l'important. en aquesta reflexió sobre els que hi ha a fora, és en realitat mirar més a fons i d'una manera crítica el que hi ha dins i Ics seves mancances o virtuts, en funció dels objectius i la qualitat que s'han d'acomplir. RMC 306 27 171 Nòmades musicals Viatjar de man era h abitual i, fins i tot, establir la residència lluny de casa, sembla un tret cüstintiu del món m usical. Molts artistes, però lambé gestors i programadors, desenvolupen la seva carrera més enllà de les fronteres catalanes o, fins i tot, espanyoles. En contr·apartida, les form acions del p aís es n odreixen de professionals d'arreu del món. Què hi ha darrere d'aquest fet? Què comporta per al músic i les seves famílies aquest nomadism e vital i artístic? I per a la societat que deixen enrere? I Per ANA MARÍA_D_A_'v_J_L_A_ _ _ _ _ __ I d irector i compositor Salvador Brotons va marxar el 1985 als Estats Units amb la intenció de doctorar-s'hi en música i s'hi va estar 12 anys. El jove director de cors Daniel Mestre en tenia 24 quan decidí completar la seva formació a Viena. Va viure quatre anys a la capital austríaca, on arribà a ser director assistent de I'Arnold Schonberg Choir, i allà també se li va obrir la possibilitat d'anar-s'en a Sud-àfrica per djrigir el Cor de !"Òpera de Ciutat del Cap. Fa temps que tots dos estan de tomada a Catalunya, però I"un i l'altre conserven encara mig peu fora del país. Brotons continua essent titular de la Simfònica de Vancouver. fet que l'obliga a viatjar unes quantes setmanes l'any als Estats Units. i des d'aquesta temporada toma a dirigir també l' Orquestra Simfònica dc les Illes Balears. Mestre, per la seva banda, compagina la titularitat del Corc Ciudad de Granada amb el seu treball com a director assistent del Cor de Cambra del Palau dc la Música Catalana. Els seus casos. però, no són pas una excepció. La llista de músics cata lans que duen a terme tota o una part de la seva act ivi tat fora dc Catalunya és interminable. Començant per josep Pons, titular de I'Orquesta Nacional deEspaña; Antoni Ros Marbà, titular de la Filharmonía de Galícia; Salvador Mas, director de I'Orquesta de Granada; Ernest Martínez lzquierdo, director titular i artístic, des de fa 12 anys. dc l'Orquesta dc Navarra i. des de en fa un, amb residència permanent a París. En el món cora l, la situació és exactament la mateixa. Els mestres Jordi Casas i josep Vila compaginen les seves responsabilitats al capdavant del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana i de !"Orfeó Català. amb la direcció del Coro de la Comunidad de Madrid i del Coro de RTVE. respectivament. Per la seva banda, la directora del Cor Madrigal. Mireia Ban'Cra, ho és també del Coro acional de España. i més recentment, joan Cabero ha assumit la titularitat de la Sociedad Coral de Bilbao. Aquest nomadisme professional arriba també al cada cop més valorat àmbit dc la gestió artística, en què, per exemple, qui va ser durant 13 anys gerent del Teatre Lliure, Oriol Roch, exerceix ara aquesta responsabilitat a la Filharmonía dc Galícia. Motivacions persona ls a banda, l'opin ió genera litzada és que l'experiència no només és altament positiva, sinó també recomanable. "Sortir fora és E 28 172 fantàstic, perquè t'ofereix la possibilitat de veure altres coses, de conèixer altres públics, de viure. un ambient musical diferent'', assenyala el director del Cor de Cambra del Palau, jordi Casas. "Jo ho aconsello, sens dubte, per la qüestió d'obrir horitzons, ampliar idiomes, veure altres maneres de treballar", coincideix Daniel Mestre. "El que té de bo la música és que és universal; un tipus d'experiè11cia que, en poder-la compartir amb qualsevol tipus de cultura, comporta un enriquiment personal enorme. Viure fora permet conèixer altres cultures, parlar altres idiomes, veure'/ a tu mateix d'una manera més objectiva. I tot això et dóna la possibilitat de fugir del provincianisme i tenir una visió més amplia de la vida", argumenta, amb rotunditat, Emest Martínez lzquierdo. stímul professional. Amb la maleta plena de partitures, la vida pujat en un avió o de I'AVE -l'opció preferida dels que viatgen contínuament a Madridno sempre és fàcil i, naturalment, els que emprenen aquest camí ho fan perquè lluny de Catalunya se'ls han obert possibilitats laborals més atractives i estimulants que les que tenen a casa seva. ''lis evident que sempre està molt bé treballar a la teva pròpia terra, però també és molt important obrir-te al món. perquè això reverteix en la teva cultura", insisteix Ernest Martínez lzquierdo. "Personalment, jo no tinc cap sentiment de diàspora. En cap moment he viscut el meu allunyament físic de Catalunya com un càstig, sinó com un privilegi, ja que em co11sidero un músic de Barcelona que s'ha enriquit amb la possibilitat de treballar i viure fora de la seva ciutat." ··¡o vaig anar als Estats Units per una qüestió d'estudis, però estic segur que si no hagués marxat no hauria pogut desenvolupar la carrera que he fet". assenyala Salvador Brotons. "Anar a un país estranger em va permetre veure que tant com a compositor i com a director tenia la meva pròpia 11eu. Aquesta experiència em va donar personalitat artística i em va obrir portes, tant en el vessant de director i de compositor'. reconeix el músic, que va emprendre el camí de retorn quan li varen oferir la titularitat de l'Orquestra Simfònica del Vallès el I 998. "Jo esta11a molt bé allà, i de fel continuo estant-hi, però va arribar en un moment en què tenia ganes d'agafar una orquestra d'aquí i, d'altra banda, tenia una filla petita, que havia nascu/ als Estats Units. i que volia que creixés amb una coneixença de Catalunya i d'al/res llengües, a més de l'anglès." "fo vaig anar a Nladrid, per prim e- E "És evident que està molt b é treballar a la teva terra, però també és molt important obrir-se al món, perquè això reverteix en la teva cultura". JOSEP PONS ra vegada, el 1985, per dirigir-hi el Coro de RTVE. Després hi he dirigit els cors del Tea/ro Real (2004-08) i el de la Comunidad de Madrid, des del 2000 fins ara. Crec que sortir fora afavoreix molt el prestigi professional i et dóna un plus de reconeixement, que no sé fins a quin punt por ser decisiu, però de totes maneres ajuda. A mi, per exemple, se'm va oferir la direcció de l'Orfeó Català després de dirigir el cor de RTVE. No puc dir que les dues coses tinguin relació directa, però el cas és que va anar així. De totes maneres ~ntinua-, la meva recomanació és que sortir i viure experiències noves sempre és bo. sobretot si la persona es troba en un període de formació. Ara bé, tampoc crec que sigui imprescindible per fer-te valer. Pro11a d'això és el cas d'en josep Pons, que ha estat reconegut sense haver anat mai a l'estranger." Al d irector i compositor Josep Vila, titular de l'Orfeó Català, els conti nus desplaçaments a Madrid, fins i tot més d'un en una mateixa setmana, li resulten particularment pesats, però tam bé pensa que això és un fet inevitable dins el seu àmbit artístic. "A mi, particularment, no m'agrada el no- madisme, perquè crec que empobreix la meva vida personal, i també crec que hi ha èpoques que resulten més estimulants que d'altres, però també penso que això és un fet normal en el món coral. La majoria de directors de cors europeus no viuen a la seva ciutat natal. És una situació normal i tampoc cal dramatitzat: " ser quan em va sortir l'oportunitat com a director assistent primer al Liceu, i com a assistent de l'Orfeó Català després", explica Mestre, que actualment dirigeix el Coro de Granada. "Crec que és més fàcil trobar feina aquí quan veuen que has treballat fora. " Des d' una altra vessant professional, l'antic gerent del Teatre Lliure. Oriol Roch, també viu actualment l'experiència de treballar lluny de casa: des dc l'estiu del 2004, viu a Santiago de Compostel·la ... Em sento molt orgullós de formar RMC 306 part d'un projecte tan apassionant com és el de la Filharmonía de Galícia. No tinc cap sensació de pèrdua personal per haver marxat. Ben al contrari. Per a mi ha estat un enriquiment brutal i no em penedeixo en absolut d'haver triat aquest camí", assenyala Roch. A ltres mons. Totes les experiències marquen. però les d'aquesta mena, sens dubte, molt més. Noves formes de treballar. nous interlocutors, nous públics emiqueixen, personalment i professionalment, els artistes que viuen i treballen lluny de casa seva. "A mi, personalment. l'experiència que més m'lta marcat és Finlàndia, on vaig començar a anar el 1995. Trobo que és un país que té molts punts en comú amb Catalunya; d'entrada, perquè és un país amb una llengua minoritària i que ha estat sempre ocupat, però que avui és tot un referent a de trobar la seva pròpia identitat. Un país que sense l'hora En el cas de Daniel Mestre. l'experiència viscuda a Viena tenir cap tradició s'ha convertit en tota una potència musiva ser decisiva per a la seva projecció professional. "jo vaig cal. El que més he après d'ells és que marxar a Viena a estudiar direcció de són una societat sense prejudicis. Aprecors i orquestra. Va ser una decisió una cio molt el seu esperit aventurer, llui"No tinc cap mica obligada, perquè a Catalunya en tador i obert a tot··. declara Martínez aquell moment no hi havia prou oferde sensació lzquierdo. va em que allà ser va I mestres. de Ia Salvador Brotons s'expressa d'una pèrdua sortir aquella opció tan exòtica d'anarmanera molt semblant. '·Ats Estats me'n a Sud-àfrica com a director del personal per Units he conegut un món molt obert, Cor de l'Òpera de Ciutat del Cap. Vaig el qua/l'europeu es troba molt ben en marxat. haver ser-hi dos anys i la veritat és que l'exacollit. És un país on tot és bem1ingut, periència 11a ser molt important per a Ben al contrari. si les coses estan ben fetes. Tenen una mi. El cor era de somni i, a més, vaig manera de treballar diferent de la nosPer a mi ha estat tenir l'oportunitat de dirigir òpera, coés LI/I país molt organitzat i molt tra: sa que aquí és molt difícil, per no dir enriquiment un on no necessites el joc polític per clar, tordecidir impossible. Finalment vaig tirar enda11ant. 1 això a mi m'agrada brutal''. nar per motius personals, i llavors t'a 29 173 molt", arirma el músic, que en canvi desmenteix que aquesta etapa hagi tingut una innuència directa en el seu treball com a compositor. "Moltes vegades s'ha dit de mi que faig una música en un estil molt americà, perquè és una música activa, brillant i vital. Però la veritat és que jo ja componia en aquesta línia abans de marxar cap allà", assegura. A l'altra banda del món, Danje] Mestre va viure a Ciutat del Cap l'experiència de '"treballar amb una companyia que no rep subvencions estatals, però això, en el nostre cas, no era pas negatiu. Moltes vegades trobo que una excessiva allau burocràtica i administrativa acaba dificultant la feina. A Ciutat del Cap érem menys gent, però la quantitat de feina que fèiem i l'eficàcia eren més grans. Els membres del cor tenien Iols contractes per temporada i cada any es tornaven a fer audicions. Això obligava la gent a tenir contínuament un nivell òptim. Jo em vaig trobar molt còmode en aquell model". Molt més a prop, el mestre )ordi Casas també ha trobat diferències a l'hora de treballar a la capital de l'Estat. "Madrid té unes estructures de feina molt diferents. També els espectadors canvien; el d'allà és wz públic que es dóna més fàcilment, un públic més entusiasta, més personal. També hi ha un consum musical molt notable i la vida musical és molt rica. D'entrada. hi ha quatre orquestres i cinc cors professionals, i això marca una diferència molt important. ., ''A Galícia jo m'hi he trobat molt bé", assenyala, per la seva banda. Oriol Roch. "No hi he tingut problemes d'integració i he pogut fer-hi moltes coses. Lògicament, hi ha diferències a l'hora de treballar; hi ha maneres de fer d'aquí que faciliten la feina i que allà no hi són, però també és veritat que quan arribes allà i resulta que véns de Barcelona, això es converteix en un valor afegit." èrdua nacional. L'interès pel que ve de fora, però, és una carretera de doble direcció. Sense anar més lluny, les tres formacions simfòniques del país -OBC, Liceu i Vallès- han anat a buscar les seves primeres batutes més enl là de les fronteres catalanes: l'ovetense Pablo Gonzlllez (OBC), el valencià Rubén Gimeno (Vallès) i l'alemany Michael Boder (Liceu) . A més, el coliseu líric barceloní ha escollit un argentí per liderar la seva formació coral. )osé Luis Basso. mentre que I'OBC ha optat pel currículum del francès François Bou per exercir la gerència de l'Orquestra. P 30 174 ''Bé, sempre podem tornar a dir allò que ningú és profeta a la seva terra. Allà a Amèrica també diuen que els de fora són millors. El que passa és que aquí això encara és més evident. No ens creiem que entre nosaltres pugui haver-hi un Guardiola··. ironitza Salvador Brotons. Ernest Martínez lzquierdo ho té molt clar. Per a ell, "el problema no és «se'ns en van els músics», sinó «quines oportunitats donem als nostres músics». No és normal que una ciutat com Barcelona tingui només tres orquestres simfòniques, i una de les quals privada. Si hi haguessin més orquestres, hi hauria més oportunitats perquè la gent pogués quedar-s'hi i treballar. Cal ampliar el nostre panorama musical, que, reconeguem-ho, és molt pobre. I en aquest sentit, caldria que miréssim, per exemple, el cas de Finlàndia, un país que amb cinc milions d'habitants té 20 orquestres professionals", afirma, amb rotunditat, el director. Per la seva banda, Josep Vila opina q ue "el que ens falta a Catalunya és un cor simfònic professional. Tenim exce[./ents cors amateurs fent la feina d'un professional, i això és motiu d'orgull per a tots, però cal també formalitzar aquesta situació". El mestre )ordi Casas també coincideix en la necessitat de "crear formacions amb bon prestigi i bons sous al país. En condicions d'igualtat, la gent sempre prefereix quedar-se a casa seva", tot i que creu que els moviments migratoris dels músics catalans "no comporten cap pèrdua ni empobriment cultural per al país, perquè els músics que freballem fora 110 deixem de treballar aquí, i a més aportem coses noves". En aquest sentit, Daniel Mestre apunta que "els darrers anys s'ha produït una globalització del món musical. Fa 15 anys era impensable que a Catalunya i Espanya vingués gent d'altres països i ara, en canvi, això està passant. Per exemple, si ara surt a concurs una plaça per o una formació d'aquí. s'hi presenten 150 candidats de tot el món. I això obliga la gent d'aquí a preparar-se encara més". raona Mestre, que no veu aquest fenomen "com una mancança sinó corn un estímul". Oriol Roch, per la seva banda, també valora la part positiva d'aquest procés. "fo crec que el proteccionisme mai no és bo. A més, nosaltres mateixos tenim moltes influències de fora. Ara penso, per exemple, en una persona com el doctor Albin Héinseroth. Em costa treball trobar algú amb el bagatge, formació i visió que ell tenia quan va arribar a la direcció artística del Liceu. ., Piotr Anderszewski ba tornat a Barcelona per interpretar Mozart amb l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Va destacar de ben jove com un dels pianistes europeus més prometedors i la seva carrera artística ho ha demostrat amb distincions com els premis Gilmore o Szymanowski, un nom que l'uneix als seus orígen s polonesos i també a la seva depurada tècnica pianística. Les Variacions Diabelli li van permetre imposar-se en un entorn marcat per les cases discogràfiques i guanyar-se la protecció d'un segell poderós com Virgin Classics. Ara Piotr Anderszewski es permet el luxe d'aturar-se i reflexionar sobre l'horitzó que l'espera. Piotr . Anderszewsk1 Polònia des del piano f"Per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA ~e 506 32 176 -Vostè que viu a París i és d'origen polonès, com explica la relació que hi ha entre França i Polònia, a nivell musical? -Són dos països que tenen una contrad icció. França és un país llatí, però sent que ha de mantenir un caràcter disciplinat. Això els fa molt infeliços. Tenen aq uest tarannà cartesià, sempre dins d'un ordre. que els condiciona aq uesta arrel llatina que tenen. I a Polònia, passa una cosa semblant. Els polonesos són eslaus. per•ò molt occidentalitzats. molt correctes. molt educats. no es poden deixar anar com fan els russos, que són descontrolada ment apassionats. Per això deuen tenir en comú aquesta contradicció. Una ànima eslava i una aparença afrancesada. molt basada en l'aparença correcta. -Chopin, en aquest sentit, i sobretot a nivell musical, és la gran referència que uneix aquests dos estats, no creu? -Sí. completament. Tot i que va viure a París, no va perdre en absolut les seves arrels poloneses. La seva música té un sentiment clarament polonès, d'enyorança. Segurament es va sentir més polonès pel fet d'estar lluny de la seva terra, pel fet de trobar-se a París. Als polonesos, ens ag'rada enyo rar-nos de la nostra terra. ts molt típic del nostre caràcter. Ens agrada enyora r alguna cosa: el passat. el paisatge, el que sigui. .. - Aquest any se celebren els 200 anys del naixement de Frédéric Chopin. ¿Representa un esdeveniment especial per a vostè o per al món del piano? -Per a mi no canvia res. Ho trobo molt trist que s'hagin de celebrar aniversaris per recordar un músic. Ho trobo absurd. També és l'aniversari de Schumann i. en canvi , no es recorden tan t d'ell. Penso que la música s'ha dc valorar per si mateixa, no cal buscar-hi cap excusa. Per a mi és completament irrellevant, no canvia res. -La seva carrera, no obstant això, s'ha construït sobre els fonam ents de Mozart i de Beethoven, i, evidentment, també de Bach. Com ha assi milat aquests compositors des dels seus inicis fi ns ara? - 1no puc oblidar Szymanowski. -Sí, és veritat, aquest compositor ta mbé ha marcat molt la seva carrera. Què representen tots ells en Ja seva trajectòria? -Bach va arribar més tard. Mozart i Beethoven els vaig estudiar des del principi. Beethoven és esgotador. Beethoven sempre parla d'ell mateix. En canvi, Mozart té una visió més universal, més còsmica. Parla des d'un punt dc vista més general, de la naturalesa. Beethoven sempre és el "jo'' i condensa moltíssima riquesa, però sempre és aq uest "jo" que mana. Penso que. per això. Beethoven t'exigeix que tinguis una gran identificació amb ell. En canvi, Mozart no et demana més. -Les Variacions Diabelli de Beethoven han estat una fita molt important en Ja seva carrera. Per què va escollir aq uesta obra? -Per a mi, és la quinta essència de Be- ethoven. Estava molt ficat en Beethoven i aquesta obra em pem1etia copsar-lo amb més profunditat davant del piano. Hi és tot, en les Diabelli. Hi és tot Beethoven. Ho diu tot. Fins i tot avu i dia, se'm fa difícil trobar una obra de Beethoven que sigui tan completa com aquesta; gue ho expressi tot, com ho fa aquesta. Es una obra molt perillosa. Per ara no puc tocar res més que a ixò, de Beethoven. -l:ba tocada moltíssim i, fins i tot, se n' ha fet una peJ.Iícula, sobre la seva interpretació de les Variacions Diabelli... -Sí, les toco molt sovint. El mes passat les vaig tomar a tocar en públic. Potser hauré de deixar de tocar-les durant un temps. Potser em convé deixar-les reposar. -1 en el cas de Szymanowski, que és un altre dels seus autors preferits, com deia, ¿s'bi sent molt identificat? -Diria que sí. En Ja música de Szymanowski no tens res on agafar-te. I això és meravellós! La seva música és molt lliure. Es necessita molt temps per comprendre' I. És extremamen t sofisticat i refinat. Fins i tot per a un músic polonès demana molt temps per entendre'!. -En relació amb altres compositors polonesos cèlebres, com Lutoslawski, com definiria la música del seu país? -Bé, Szymanowski era l'únic de la scva època, per això resulta impossible comparar-lo, no es pot deslligar del moment que va viure. Lutoslawski el veig més dins d'una forma clàssica. Szymanowski és molt més dens, més complex, és una barreja de signes, i sempre has de buscar el camí per trobar el sentit. Hi ha sempre una via per arribar a l'cssèn- cia de la seva música. però l'has de buscar. -És pot arribar a parlar d'una escola pianística polonesa? - No ho crec, en absolut. Potser en el passat. Av ui dia segur que no. A Hongria sí que trobo que hi ha un caràcter més definit. -Vos tè també té orígens hongaresos per part de mare; ¿ai xò l'ha influït d'alguna manera? - Dc ret. no gaire, perquè no més he visitat Honglia un parell dc vegades. No hi he estudiat mai. Però penso que els pianis tes hongaresos tenen una personalitat més dcfmida que no pas els polonesos. Els hongaresos són més enèrgics, intransigents, fins i to t cruels, dc vegades. No només els pianistes. també els directors. com George Szell o Reiner. Són molt rorts. -La figura de Murray Perahia ha estat també important en la seva carret·a. Com recorda les seves classes? -Sí, vaig rer algunes classes magistrals amb ell. Em vaig fixar especialment en els seus concerts de Mozart. Jo tenia cato rze o q uinze anys, quan l'escoltava sempre. Va ser més ta rd, quan vaig tenir l'ocasió de conèixer-lo personalment i poder-hi parlar de música. Va ser fantàs tic. Vaig passar-hi moltes es tones analit7.ant les partitures, més que tocant el piano. - Fins a quin punt el va influir en les seves interpretacions de Mozart? -Suposo que. inconscientmem. molt. '' Als polonesos, ens agrada enyorar-nos de la nostra terra. És molt típic del nostre caràcter. '' Em va inriuir més quan l'escoltava de jovenet, aba ns de conèixer-lo. que no quan vaig tenir oportunitat de parlar amb ell. - També diu que Sviatoslav Richter va ser un altre pianista que ha significat una gran referència per a vos tè. Quins aspectes el van impactar més, d'ell? -Sí. sens du bte! Tenia una gran honestedat. Era molt honest. però també tenia una mena de patiment molt fort. molt prorund, que em va fer sentir una gran compassió per ell. Es notava que tenia sentiments molt complexos. molt contradictoris. ambigus. com qualsevol ésser humà. Em va sorprendre sobretot la seva humanitat, la seva rragilitat. - Creu que hi ha un moment en què el pianista pot a lliberar-se de la tècnica? - És clar. Aquest és l'objectiu principal de tot pianista. Al qual tots as pirem. Que l'instrument desaparegui i que només hi hagi l'esperit dc la música. - Al punt en què es troba de la seva ca rrera, ara que té una pleni tud encara jove, que ja ha recollit molts èxits i té una trajectòria sòlida tant en concerts com en discografia, quina perspectiva té de si mateix en aquest moment? -És un pregunta dillcil de respondre. La veritat és que els meus plans immed iats són parar la meva carrera concertística per un temps. un any i mig, com a míni m. - No li fa por deixar de fer concerts durant un temps? - ecessito aturar aquesta vida frenètica que portem molts músics, sempre viatjant d 'una banda a l'al tra. Necessito plantejar-mc una nova d irecció a seguir. La majoria dc músics tenen por de no "aparèixer". dc deixar de ser visibles ~e -o6 .) 33 177 1.\(i(jl(ii(i RETRAT Encara que linguj un esperit rom àntic, no vol deixar-se atrapar per l'ombra allargada de Chopin. Uhan influït més Mozart i Beethoven. Un pes germànic que es detecta per la precisió que busca en el so, per la claredat i l'exactitud del pentagrama. Piotr Anderszewski sembla que vu lgui mirar el compositor de cara, als ulls, per no dei xar-se perdre res del que pugui copsar en cada nota. No vol submergir-se en un subj ecli.visme inconscient o sentimental de la mú sica, sinó que vol trobar un camí clar cap a Ja seva ànhna, la de l'intèrpret i la del creador. Ara que ha arribat a la maduresa, té el coratge de baixar un moment del tren de l'èxit per respirar profundament i plantej ar-se si canvia de via o si prefereix anar cap a una destinació més d'acord amb la seva sensibilitat, a mig camí entre l'elegància de París i la nostàlgia de Lisboa. RM-C )06 a l'escenari. És una tensió molt forta. -Creu que el l'itme de vida que s'e· xigcix actualment a un artista va en con· Ira del seu desenvolupament? -Sí. No vull trobar-me d'aquí a vint anys preguntant-mc: "Què he fet realment tot aquest temps?'' Sempre havent· mc d'organitza r els concerts, la meva agenda . els meus viatges ... No es té temps d'aprofundir. Necessi to tenir temps per pensar. - Vostè que és un a rtista exclusiu EVA GUiu..utET diners immediatament, a l'acte. No hi ha temps de madurar res. - 1 què representa Lisboa en la seva vida? -És una ciutat que adoro. Hi vaig sempre que puc. És preciosa. És molt melangiosa. M'agrada anar-hi per estar-hi sol. Conec Maria joao Pires, però ja no hi viu. A Lisboa, hi vaig de tant en tant, però es corre el risc de quedar diluït en la seva atmosfera melangiosa, en la seva pluja pem1anent..., i encara sóc jove! del segell Virgin Artis ts, ¿creu que les discogràfiques tenen més difi cultats per· gestionar la carren• d' un ar·tista? - Penso que la indústria del disc està ca ient. Bé, de fet, fa mo lt temps que s'està dient i enca ra sobreviu . Però vivim un període molt incert, en què només es tenen en compte els negocis, els beneficis econòmics. la quantitat que es pol arribar a vendre. ~s una qüestió dc prioritat. Ara només es volen aconseguir ¡·-··········- -..-·-···--·-····--·--·-·-·------------·--·····-·-··-------······-····--- ··-··----···-------------------·--····--· i l EVISTA MUSICAL ~ ATAIANA : l CI PALAU DE LA MÚSICA, 4 -6 . - 08003 BARCELONA .li BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA !!! Senyors, els agrairé que amb càmlc al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarll el ConsoiCi del Palau de la Música Catalana, pel pagament de la meva s ubscripció a 'Revista Musical Catalana' I ENTITAT j : Í .Í ! 1 OFICINA DC NÚM. COMPTE i Titular compte:..................................................................................................................................................... ' I I I I I I I I DNI : ........................................................ ~BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ Signauu·a: I ! ! j Nom i cognoms del subscriptor: .................................................................................................................................... . j Adreça: .................................................................................................................................................................................................... ¡ :~:~~~ ~L::i~:~~~e ~~~·=·:~·~:~ ~;~~~~·~·=;~~·=~~~;~~:·~·~=~;~·~·~;~·~~~~~3Telèfon: 6 I !. . . .................................... (o bé taló bancari adj um a favor de 'Revista Musical Calalana'). Per a subscripcions a J'esLrn nger, consulteu el preu. • L ES SEVES DADES SERAN INCORPORADES ALS ATXERS DEL GRUP PALAU DE LA M úSICA (ORFeó CATALÀ, FuNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA M úSICA I CoNSORCI DEL PALAU DE LA M ÚSICA CATALANA), AMB SEU AL CARRER PALAU DE LA M ÚSICA 4 · 6, DE BARCELONA, CP G!003, PER FER ·NE LA GES11Ó GENERAL. I EN AQUESTA ADREÇA PO'r EXERCIR TOTS ELS DRETS D'A~. ROC11F!CACIÓ, CANCEL·LACIÓ I OPOSICIÓ. i 34 178 ¡ L.••.••- 1 ......................____________________ ,. ________________ .............. _ .. __.. __............ ___ ...._.............. ____.. ___ ..____......_ . _____________ ,..j PR E eR rr • e A l .'.ll(]li;l!r; l Un cop d'ull... al mes d'abril Uoferta musical del mes d'abril porta múltiples i diferents opcions aptes per a tolS els gustos. Des de la programaci ó operística a la simfònica, passant per la de cambra, moltes són les propostes que val la pena apuntar a l'agenda, si bé cadascú podrà escollir allò que li sigui més afi, aquest mes amb m és dificultats que en d'altres per la quantitat d'oferta disponible. per MERCEDES CONDE PONS er als amants de l'òpera, aquest és el mes de Mozart. Mentre que al Gran Teatre del Liceu es representa El rapte del serrall entre el 12 i el 23 d'abri l amb un repartiment en què destaca el debut a l'escena catalana de l'aclamada soprano Diana Damrau, els Amics de l'Òpera de Sabadell presenten la darrera òpera de la seva temporada: Cosl fan tu/te. Aquest títol és l'escol lit també per presentar el repartiment alternatiu format pels participants en el taJler d'òpera. Tanmateix, el ptimer repartiment d'aquest Gosi fan tul/e està format per veus emergents del panorama 1í ric ca ta Ià que estan començant a cridar l'atenció amb força: Mai te Alberola, Gemma Coma-Aiabert, Carles Daza i Albert Casals. L'àmbit lític el completa la soprano Ainhoa Art eta, amb un concert amb I'Orquesh·a de Cadaqués en què interpretarà les Cançons italianes d'Albéniz i les Tonadi/les de Granados a L'Auditori de Barcelona. Abtil també és el mes dc la música antiga. El Festival de Música Antiga de Barcelona pren embranzida amb força en aquesta trcnta-tresena edició amb una programació que obre Ics portes a la qualitat i a l'aposta per a nous intèrprets. Totalment recomanables. les Vespro della beata Vergine de Monteverdi que proposa L'Arpeggiata sota la direcció de Christina Pluhat~ en la qual intervé la soprano catalana úria Rial. També interessant serà el Requiem de Victoria pel grup Stile Antico o la /vfissa en Si menor de Bach que proposa jordi Saval l. Al Palau de la Música , l'Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra oferirà un Requiem de Mozart amb l'Orfeó Català i pocs dies més tard un curiós concert en què les Quatre estacions dc Vivaldi vindran acompanyades del text dels sonets conesponents a les quatre estacions atribuïts al mateix Vivaldi i traduïts per Miquel Desclot, en una proposta escènica d' Ester Nadal, que actuarà també com a rapsoda. L'àmbit simfònic està liderat per les temporades de les orquestres estables de la geografia catalana. però porta tam- P RAFAEL FR0HBECK DE BURGOS DIRIGEIX LA DRESDNER PHILHARMONIE bé concerts interessants d'orquestres estrangeres, com la Dresdner Philharmonie - amb la presència destacada del pianista josep Colom corn a solista en les Noches en los jardines de Espcuia de Manuel de Falla- o, fms i tot, dc fotmacions com la jove Orquesh·a acional de Catalunya, de les quals es parla en pàgines successives. Recomanat per a amants del cinema i la música russa del segle xx és el concett que dirigirà Salvador Brotons al capdavant de l'OSC, amb bandes sonores de pel·lícules de Xostakóvitx, i el concert que una setmana després dirigirà Stephane Deneve, amb obres tan poc sovintejades com Dumbarton Oaks d'Stravinsky. junt amb hils com la suite del ballet Romeu i julieta de Prokófiev i el Concert per a piano núm. 4 de Rakhmàninov que interpretarà Leif Ove Andsnes. També té interès sentir dos gennans com són Gerard i Lluís Claret interpretant el Doble COl/Cert per a violí i violoncel de johannes Brahms, junt amb l'OSC i la Simfonia núm . ..¡. de Txaikovski en programa. a música de cambra és la nineta dels ulls d'un mes d'abril que dedica força atenció a aquest gènere, amb bones i diverses propostes. Al Palau de la Música. i dins el cicle Palau I00, es podrà gaudir de la presència d'una de les forma cions de cambra de més prestigi arreu del món. L el Ttio Wanderer, amb un repertori d'allò més clàssic. Euroconcert potta el primer llibre d'El clat1e ben temperat de Johann Sebastian Bach amb el piano del jove Martin Stadtfeld i per a lbercamcra, I'English Chamber Orchestra amb la violinista Viviane Hagner interpretarà el Concert per a Piolí núm. 4 en Re major. K. 218 de Mozart i la Simfonia mím. f en Do major, op. 21 de Beethoven. A L'Auditori de Barcelona actuarà el Morgenstern Trio -en el cicle ECHO Rising Stars- amb obres de Beethoven, Rihm i Brahms. la jove pianista Katia Michel interpretarà la Suite espaí1ola mim. I , op. 47 d'Albéniz i el Davidsbiíndlerttinze, op. 6 de Schumann. mentre que el Quartet Quiroga interpretarà obres de Haydn. Webern. Berg i Mozart. Dies abans i a l'Auditori de Girona, el Quartet Quiroga actuarà junt amb el pianista josé Enriquc Bagaria, amb qui oferiran el Quintet per a piano en Mi bemoll major. op. 44 dc Robert Schumann. Sempre amb propostes alternatives. el grup instrumental BC 216 oferirà un concert amb l'obra d'una compositora israeliana que suscita força interès i de la qual es parla més endavant. Els amants de la música popular no s'hauran perdre el concen de la Cobla Ciutat de Girona amb Albert Guinovart al piano a l'Auditori dc Girona, ni el concert de la Cobla Sant jordi-Ciutat dc Barcelona i la Polifònica de Puig-reig al Palau de la Música de Barcelona. 35 179 1.1.11fjlif;iif;i PR E eR rT 1e A I EL MES D'ABRIL, A L'ABAST El Trio Wanderer a Palau 100 I E PALAU 100 CAMBRA. Trio Wanderer. Haydn, Mendeissohn. PETIT PALAU. 15 D'ABRIL DE 2010 (20.30 h). ~e 506 I cicle dc concerts estrella del Palau de la Música Catalana dedica ci mes d'abril a la música de cambra. I ho l'a en el seu espa i adequat a aquest repertori, la sala dc cambra coneguda amb el nom dc Peti t Palau. Ei Trio Wanderer és l'escollit per interpretar música per a trio de piano, violí i violoncel dc Franz Joseph Haydn i Fe iix Mendclssohn. La prestigiosa formació de cambra, que porta el nom de Wanderer (caminant) com a tribut al compositor alemany Franz Schubert i al romanticisme alemany. està format per tres músics francesos que caminen pel repertori musical per a trio amb molta amplitud de mires i sense considerar-se tancats a la innovació. Malgrat tot, en aquest concert, el programa escollit no pot ser més acadèmic: un fet que no resta atractiu al progrmml. atesa Ja bel lesa de les obres que l'integren. Deixebles del Bcaux Arts Trio i l'Amadeus Quartet. el Trio Wanderer té a la seva esquena més dc vint anys de rodatge i diversos premis i reconeixements. Actualment és un dels trios més actius i am b més prestigi i actua als principals festivals (Edimburg, Montrcux, Colmar, La Roque d'Anthéron. les Fol les Journées de Nantes, Granada o Stresa) i les millors sales de concerts (Berliner Philharmoniker, Théatre des Champs Elysées, Wigmorc Hali dc Londres. Tonhaiie de Zuric o Concertgcbouw d'Amsterdam, entre d'altres). De Haydn a Mendclssohn no hi ha una evolució musical massa desenvolupada - ambdós es mouen entre les llums del classicisme i les ombres del romanticisme-, malgrat haver mort el primer el mateix any en què va néixer el segon ( 1809). La creació dc música de cambra d'ambdós compositors és. però. d'una riquesa valuosíssima. En el la es troba l'intimisme i sentimentalisme que propicia l'ambient fami liar dc l'audició d'aquest tipus dc música. i l'elegància d'una música feta per i per a la cultura de les bones maneres. Franz Joseph Haydn va compondre molts més trios que Felix Mendelssohn, sí bé aquest darrer va morir molt més jove. En aquest concert es podran sentir el Trio Hob: 27 de Haydn, seguit del Trio op. 49 de Mendelssohn en la primera part, i el Trio Hob: 14 de Haydn, per acabar amb el Trio op. 66 de Mendclssohn, en una contraposició de caràcters apta per als amants de les subtilitats. 'Neharot, Neharot' d'Olivero amb el BCN 216 BCN 216-ECM SERIES. Grup Instrumental BCN 216. Kim Kashkashian, viola. Robyn Schulkowsky, percussió. Dir.: Ernest Martínez lzquierdo. Olivero, Kurtag. Mansurian, Ueno. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL).16 D'ABRIL DE 2010 (20.30 h). a nova proposta del grup insti'Umcntal BC 216 compta per a aquest concert amb tres col·laboracions importants. En primer lloc. la del director català Ernest Martínez lzquierclo com a director de la formació instrumental en aquest programa; en segon lloc, la de la violista americana d'origen armeni Kim Kashkashian ( 1952) i, en tercer lloc, la de la percussionista nord-amcricamt Robyn Schulkows ky ( 1953). Rellevants col· laboracions per a un programa format per obres de compositors corn Gyorgy Kurtag. Tigran Mansurian i Kcn Ucno i. especialment, per l'obra dc la compositora israeliana Bctty Olivcro: Nelwrot, Neharot (''Rius, rius". en traducció de l'hebreu). Aquesta obra per a percussió. corda, viola i cinta magnètica va ser fruit d'un encàrrec dc la 92nd Street Y. un centre cultural de ova York. L'obra va ser escri- L 36 180 ta expressament per a la violista Kim Kashkashian, que la va estrenar amb l'Amsterdam Sinfonietta en aquesta ciutat el febrer dc 2007 i que enguany torna a interpretar-la, aquest cop a Bar·celona. Betty Olivero va rebre l'encàrrec i va començar a treballar en aquesta peça quan la Guerra del Líban va començar: un fet que va marcar dc forma inequívoca la seva obra. En comptes dc paralitzar la seva fe ina. els míssils i les morts que li arribaven a través dc la televisió li van transmetre una presència de la guerra que es va immiscir dc forma evident en l'obra. El so dc Ics dones plorant va fer que la compositora s'inspirés en el so de les ploraneres professionals d'arreu del món: unes doncs que. fins i tot, tenen una tradició voca l antiga. que encara perviu a Grècia i l'antiga Iugoslàvia, a més del ord Àfrica i al KlM KASHKASHIAN Pròxim Orient. Els enregistraments d'aquests planys seleccionats per la compositora apareixen juxtaposa ts am b el so est1·emídor de la viola, que també plora i crida. D'aquesta manera, l'orquestra es transforma en un cor -a l'estil grec- que esdevé el so dc la humanitat , plorant i lamentant la crua realitat, que té un missatge universal, el del dolo r, però sense posicionar-se en cap tendència o ideologia política: només en el sentiment universal comú a l'home. PR E eR rT I e A lt'1ii(jlfn1ifnJ EL MES D'ABRIL, A L'ABAST Früh beck de Burgos i Josep Colom Presenten Albéniz, Falla i Brahms IBERCAMERA. Orquestra Filharmònica de Dresden. Josep Colom, piano. Dir.: Rafael FrOhbeck de Burgos. Albéniz, Falla, Brahms. L'AUDITORI. l2 D'ABRIL DE 2010 (21 h). uè fa una orquestra alemanya interpretant música espanyola d'Albéniz i Falla? La resposta està en el director d'orquestra. Rafael Frühbeck de Bu rgos -director espanyol d'ascendència alemanya- arriba a Barcelona acompanyat de l'orquestra de Ja qual és titular -la Dresdner Philharmoniker- amb un programa en què dos dels h·es compositors són espanyols. Un fet que permetrà valorar amb quina actitud interpreta una orquestra de caràcter alemany com aquesta dues obres de profunda personalitat espanyola i, també, amb quina perspectiva les enfoca un director que, malgrat ser genèticament cent per cent alemany, va néixer i fonnar-se íntegrament a Espanya. L'Orquestra Filharmònica de Oresden té el seu origen en el 1870, però fms a l'any 19 15 va rebre e l nom de Gewerbehausorchester, amb referència al nom dc Ja sala on van donar el seu primer concert, la Gewerbehaussaal. Actualment ofereix concerts al Kulturpalast - constru'(t durant Ja DDR-. la Kreuzkirchc, la Hochschule fü r Musik Dresden i I'Schloss Albrecthsberg, tot esperant la construcció d'una nova sala de concerts adequada als seus requeriments; un fet que va fer renunciar en el càrrec de director titular Marek Janowski l'any 2004. Amb la renúncia de )anowski, Rafael Frühbeck dc Burgos assolí el càrrec dc titular, tot afegint-se a una llista de directors des de la fundaci ó de la dita orquestra que compta amb noms com els de Michel Plasson i Kurt Masur, entre molts d'altres. Frühbcck de Burgos, que mostra en el cognom la forta vinculació amb Espanya. tot afegint a l'originari Frühbcck el nom de la ciutat on va néixer, Burgos, ha esta t també director de l'Orquestra Simfònica de Oüsseldorf, Montreal. Viena. Ràdio de Berlín i Deutschc Oper de Berlín. Actualment Q és director titular de l'Orquestra Simfònica acional de la RAl i director musical de la Dresdner Philhannonie. Es va formar a Bilbao, Madrid i Munic, on va guanyar el Premi Richard Strauss. Malgrat la seva especialització alemanya -es podrà comprovar amb la Simfo11ia núm. 2 de Johannes Brahms-, és un director sobradament reconegut per les seves interpretacions de música espanyola, sobretot de Manuel de Falla. Davant d'una orquestra amb profundes arrels germàniques, podrem sentir una primera part íntegrament espanyola: Suite española (''Sevilla'', ''Granada" i ''Castilla") d'Isaac Albéniz i Noches en los jardines de Espcuïa de Manuel dc Falla, amb [osep Colom al piano. El pianista català po1ta uns mesos fortament vinculat a Catalunya en l'àmbit concertístic. Si al febrer protagonitzava la interpretació del Concert per a piano núm. 4 de Beethoven junt amb I'OBC, al març interpretava en solitari un concert dins el marc del Festival Nous Sons i aquest mes encapçala el ca11ell d'aquest concert. Un fet connotatiu del seu bon estat de forma i de la seva capacitat camaleònica d'adaptar-se a diferents repertoris. o resulta fàcil captar l'esperit íntimament espanyol. aquell que precedeix i alhora esdevé superior al so o. si més no. inaprehensible. El caràcter és quelcom que no té forma física; ni tan sols en l'etereïtat pròpia del so hi és del tot present. Les dues peces escollides per a aquest concert són caràcter en estat pur: en elles no hi és present només el geni del compositor, sinó que a més expressen el tarannà mediterrani i lluminós de l'Espanya més calorosa, així com també la llum del cel estrellat d'una nit estival en plena Alhambra de Granada o a la serra cordovesa. Aquest és el cas de l'obra de Manuel de Falla escoll ida per a aquest concert: Noches en los jardines de España. Aquesta obra va ser concebuda originàriament com un conjunt de nocturns per a piano sol l'any 1909. però l'eminent pianista Ricard Viñes li va suggerir transformar-los en una obra per a piano i orquestra. Manuel de Falla va seguir el consell i va acabar l'obra l'any 1915. tot dedicant-la al pianista esmentat. Es va estrenar l'any següent al Teatro Real de Madrid amb I'Orqucsta Sinfónica de Madrid sola Ja direcció d'Enrique Femandcz Arbós i )osé Cubilcs al piano. Es tracta d'una obra de caràcter molt pictòric i descriptiu, molt impressionista. I s'h i poden descobrir les visions del Generalife (Palacio dc la Alhambra de Granada) i els jard ins de la Serra de Còrdova durant la festa gitana del Corpus, si bé hi ha un segon episodi amb el nom dc "Danza lejana ", no correspost amb cap jardí concret. Precediran aquesta obra, tres episodis dc la Suite española d'Isaac Albéniz -"Sevilla''. ''Granada" i "Castilla"-, originalment concebuda per a piano. i orquestrada per Enrique Fernandez Arbos. Aquests episodis estan en Ja línia motívica de l'obra dc Falla: l'encís med iterrani i calorós, el misteri de Ja llum i el color intensos i un caràcter directe i fins i tot agosarat, la qual cosa identifica la gent oberta i sense miraments del sud d'Espanya. a segona part, la completarà la Simfonia núm. 2 en Re major. op. 73 de Johannes Brahms. Una obra simfònica de grans dimensions, en comparació amb Ics obres que ocupen la primera part . i dc caràcter gairebé oposat. Si en la pri mer<~ part del concert preval el treball puntillista i colorista de cada instrument o secció per a la concepció d'un quadre amb un determinat caràcter, en l'obra de Johannes Brahms es parteix d'una forta i sòlida dimensió unidireccional per acabar reafirmant-s'hi. Malgrat el caràcter alemany de l'autor o que l'aura romàntica dc l'època condueixi cap a Ja densitat emocional, aquesta simfonia és, però, la més positiva dc l'autor, i aquella en què la llum esdevé més present i en més moments en el seu desenvolupament. L 37 181 l¿ii(jlf;1!ts1 pR E eR rT I e A I El MES D'ABRIL, A l 'ABAST La JONC Inira a la França del segle xx TEMPORADA OBC. Jove Orquestra Nacional de Catalunya (JONC). José Menor, piano. Dir.: Manuel Valdivieso. Dutilleux, Franck, Messiaen, Debussy. L'AUDITORI. 6 D'ABRIL DE 2010 (21 h). n dels al·licients que té escoltar un concert amb l'actuació d'una orquestra formada per joves és Ja dc poder tenir la seguretat d'assistir a un concert en què la frescor i l'ansietat per tocar i fer-ho al millor possible són els paràmetres principals pels quals es guia l'orquestra. Si a aquest entusiasme, s'hi afegeix un programa tan agosarat com el propi atribut lligat a Ja condició de joventut. l'interès és doble. La JONC (Jove Orquestra Nacional de Catalunya) té en el seu haver un planter de joves estudiants que cada cop es demostren més sòlids en la seva formació, als qua ls s'ha de sumar una trajectòria més experimentada. Des de la seva fun dació l'any 1993 com a Orquestra Simfònica dc Catalunya fins al moment actual, la JONC ha vist passar per les seves fi les estudiants que actualment formen part d'orquestres professionals i directors dc prestigi que han contribuït al seu creixement qualitatiu. com són Josep Pons, Ernest Martínez lzquierdo, Robert King, Paul Goodwin, Antoni Ros Marbà. Salvador Mas i Edmon Colomer, U entre d'altres. Actualment n'és el director titular Manuel Yaldivieso, el qual dirigirà aquest concert corresponent a la temporada de concerts de l'O BC i en què actuarà com a solista el pianista José Menor; un fet que denota la confiança posada en una formació jove però amb un nivell de força solidesa. La JONC defensarà un programa que conjuga el postromanticisme francès de César Franck, l'impressionisme de Claude Debussy i l'individual caràcter creador d'Oiivier Messiaen, per culminar amb el referent més contemporani en el món francès: Hcnri Dutil lcux. Un programa eminentment francès que denota, però, una voluntat dc confegir una línia d'actuació en la fo rmació simfònica d'un estil francès evolutiu en l'esdevenir del segle XX. El concert s'inicia, però. amb el més modern de tots els compositors: Dutilleux. Le Loup ( 1953) és la música per a un ballet amb coreografia de Roland Petit, estrenada al Théatre dc I'Empire de Pañs. De Dutilleux a Franck, amb les seves Variacions simfòniques ( 1885), hi ha gairebé 70 anys. Sobta comprovar que la diferència estilística no és tanta, malgrat el lapse de temps. Si bé Dutilleux té obres força trencadores, aquesta no n'és el cas. Entremig d'aquestes dues obres es situa Les offrandes oubliées ( 1930) d'Oiivier Messiaen. una obra originalment composta per a dos pianos que es concep com un sol moviment dividit en seccions temàtiques: la Creu, la caiguda de l'home en el Pecat i la Salvació a través de l'Eucaristia. El concert fí nalitzarà amb lberia (imatges per a orq uestra, 1935) dc Claude Debussy. Una obra profundament lírica. que descriu una Espanya molt colorista i plena de colors i jocs de llums, en la línia adoptada pels mateixos compositors espanyols contemporanis de Debussy, com Falla i AJbéniz, en la qual es pot entendre el fort lligam estilístic entre França i Espanya durant el primer terç de segle xx. Jordi Savall torna als orígens amb Bach EL SO ORIGINAL La Capella Reial de Catalunya. Le Concert des Nations. Manfredo Kraemer, concertino. Dir.: Jordi Savall. Bach. L'AUDITORI. 18 D'ABRIL DE 2010 (21 h). quest és un any de misses, més que no de passions. Això sembla voler demostrar el panorama concertístic al voltant dc la Setmana Santa dc 20 IO. Jordi Savall no ha volgut ser menys i poc menys d'un mes després que ho rcssin el Kammerchor & Barockorchcstcr Stuttga rt, dins la temporada d'Euroconcc11 al Palau de la Música. ofereix dins la seva pròpia temporada a L'Auditori de Barcelona la seva parlicular versió de la Missa en Si menor de Johann Sebastian Bach. Una obra que ja A 38 182 es va referendar en el número anterior, però de la qual cal recordar que el compositor natural d'Eisenach va compondre al llarg de dècades fin s a completarla l'any 1748. )ord i Savall afronta aquesta versió al capdavant dels seus grups habituals, La Capella Reial de Cata lunya i l'orquestra Le Concert des Na tions, amb la col·laboració del prestigiós violinista Manfredo Kraemer com a concertino. Es tracta d'una ocasió de sentir el director i violagambista català al capda- vant de les seves formacions amb un repertori clàssic, poc freqüenta t per ell, des que la fusió entre cultures i músiques populars ocupa gran part de la scva producció i activitat arreu del món. EL MES D'ABRIL, A L'ABAST 'El rapte del serrall' Torna el primer gran Mozart operístic El retorn al Liceu després d'una molt llarga absència de l'òpera Die Entführung aus dem Serail adquu·eix tm cert caràcter d'esdeveniment , precisam ent per aquest factor, però també per la transcendència que té aquesta obra com a punt de partida del Mozart líric de la plena maduresa creativa. I per J. COME_L_L_A_s_ _ __ estrena de Die Entfiilmmg aus dem Seraif (El rapte del serrall) el dia 16 d'agost de 1882 va constituir el primer esdeveniment que va projectar la figura de Mozart enllà dels cercles vienesos. El seu èxit va fer possible que de manera immediata es representés a Praga, Mannheim. Frankfurt, Kassel, Breslau, Berlín, Stuttgart, Munic. Leipzig, etcètera. Mozart, que tenia 26 anys d'edat, feia molt poc que s'havia instaHat a la capital austríaca, primer com a dispeser de la família de qui poc temps després va esdevenir la seva esposa, Constanzc Weber, i es disposava a viure l'etapa dc plena independència personal i també la més madura i la més gloriosa com a creador. De fet, Die Entfiilmmg... va ser també el p1imer dels seus títols importants: dar- rere quedaven des de l' infantil Bastió, Bastia na a òperes que amb prou feines es representen, algunes ni això, t:om ldomeneo re di Creta, Lucia Scifla, Ascanio in Alba, Zaide, etcètera. Davant ve el nucli més consistent i més reconegut. amb obres que no fa falta recordar. Davant quedaven, així mateix, les portes obertes al gran segle històric dc l'òpera que aquest títol avançava. Eren temps dc l'emperador josep 11, prototip exacte dc dèspota il-lustrat, per això també força incomprès, que tanmateix tenia una gran estima per la música i que s'havia entestat a promoure una òpera autènticament nacional, que tenia en el singspiel, obra cantada i recitada, el seu dcsiclcràtum. Mozart va sintonitzar amb aquesta idea i per això va escometre l'encàrrec amb una gran disponibilitat. En aquesta obra. Moza11 projecta amb gran convicció el que va ser el seu ideari creatiu - no es pot dir estètic- fonamental, que es fonamenta en el paper primord ial de la música com a identificador dels caràcters dels personatges; la ' L música per si mateixa. i aJ marge dc la paraula, havia dc tenir capacitat de mostrar la complexitat íntima dels protagonistes. Com ha assenyalat Henry Lang, en Mozart ''dra111a i melodia. caracterització humana i normativa musical evolucionen simultàniament en l'escena mozartiana ". I de manera en certa mcsura paral·lcla, Mozart també domina amb absoluta precisió el drama i la comè· dia, la tragèdia i allò còmic/buffo, com a integrants indestriables de la condició humana. Una altra característica de l'opus líric mozartià és que és capaç de bastir ob•·es dc gran volada sobre personatges no grandiosos o complexos. excepte en el cas de Don Gio11armi. En Die /Jntji:ilm111g... cap dels cinc protagonistes cantaires són grans tipus humans i paradoxalment qui acaba mostrant més grandesa és el clement Selim. l'únic que no canta. La història és simple però alhora mostra una galeria dc situacions d'una càrrega humana precisa, viscudes per uns personatges amb els quals ens és fàcil d'identificar-nos. Tot té una mesura humana i una lògica interna assumible de la manera més natural del món, i tot acaba quadrant. Pel que fa a la versió que s'oferirà al Liceu, d'antuvi compta amb l'autoritat del director anglès lvor Bol ton, titular de l'Orquestra del Mozarteum de Salzburg i un historial gran, especialment en el context formal en què s'inscriu aquesta òpera; és un músic que ha protagonitzat i protagonitza regularment esdeveniments dc primcríssim rang arreu d'Europa. Konstanzc i Belmonte, els guapos i bons de la pel·lícula, i Osmin, el clole11t. DIANA DAMRAU acaparen el prowgonisme de l'obra i, per descomptat, els moments de glòria més gran. Ella serà la soprano alemanyu Diana Da1mau. que debuta al Liceu. Tot esperant el que pugui oferir, a l'avançada cal recordar que és cantant habitual dels teatres d'òpera més imponants del món -Met, Covent Carden, Staatsoper dc Vicna, Scala .. .- i que és una espccialislll en el paper de Konstanze. Belmontc serà el tenor també alemany Ch1istoph Strchl. làmbé sovinteja el repertori mozartià -va interpretar el Don Ottavio dc D011 Giovanni al Liceu el mes de juliol del 2008-, i així mateix ha trepitjat i trepitja els escenaris operístics més importants del món. l en termes semblants es pot parlar del baix Franz-Josef Selig. que va ser Sèneca el febrer de l'any passat al Liceu en Lïncoronazione di Poppea. És un altre historial de pes. Pedrillo i Blonde són personatges llunyanamcnt rcminiscents de la Commedia dell'Artc. Norbert Ernst serà el fid el criat; acaba d'interpretar al Liceu el paper dc Melot en Tristan und !solde i ja està tot dit. Blonde serà la jove soprano russa Olga Peretyatko. que debuta al Liceu, encara en fase postconcursos. en els quals ha aconseguit molt bons resultats, per exemple el segon premi d'Operalia de l'any 2005. Christoff Loy és un dramaturg operístic no convencional , tanmateix dc considerable prestigi. La procedència dc la producció de dos importants teatres europeus ga ranteix com a mínim una realització amb recursos: de la resta, on verra. DIE ENTFOHRUNG AUS DEM SERAJL de Mozart. Llibret: Gottlieb Stephanie. Diana Damrau. Franz-Josef Selig. Christoph Strehl. Olga Peretyatko. Norbert Ernst. Christoph Quest. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: Christoff Loy. Dir. musical: lvor Bolton. Coproducció: Théatre Royal de la Monnaie, Oper Frankfurt. LICEU. DEL 12 AL 23 D'ABRIL DE 2010. ~e 306 39 183 1 .~1'111!14(1 PREcRrTicA 1 EL MES D'ABRIL, A L'ABAST FESTIVAL DE MÚSICA ANTIGA DE BARCELONA 2010 Recordant la revolució musical de 1610 La 33a edició del Festival de Música Antiga de Barcelona Lé com a nucli central la innovació musical que es va vlure a Europa al voltant de l'any 1610. ~r MERCEDES CONDE PONS es conegudes com Vespres de Claudio Monteverdi -Vespra della beata Vergine- estrenades a la basílica de Sant Marc de Venècia l'any 161 O. ara fa 400 anys, representen el model d'aquesta nova tendència musical; una revolució, fins a cert punt, comparable a la que es va viure al principi del segle XX amb el canvi dc rumb empès per compositors com Schonbcrg o Stravinsky. La revolució barroca viscuda a principi del segle XVII imposa una independència del text per sobre dc la música -quelcom que va donar ales al recent nascut gènere operístic- i l'abandonament progressiu de la polifonia i la prima pralfica, a favor d'una major llibenat melòdica, no tan sotmesa a l'harmonia i el contrapunt, que es va conèixer com a seconda prattica. Les Vespres dc Claudio Monteverdi aníba ran al Festival amb un dels grups de música barroca amb més força dels últims anys: L'Arpeggiata, que dirigeix la tiorbista Christina Pluhar. Aquest grup va néixer l'any 2000. però després d'anys obrint-sc camí en el difíci l i -actualmentcompetitiu món de la música antiga va sorprendre el gran públic amb el seu disc Tea/ro d'amora, dedicat a madrigals, scherzi musica/i i peces instrumentals dc Montevcrdi. La seva aproximació a Montcvcrdi parteix del coneixement profund dc la música de l'època del compositor, però sense renunciar a l'actualització del seu lo -sobretot pel que fa a la música profana-, que aconsegueix actualment el mateix efecte que buscava en la seva època. Per tant, amb aquests Vespro delta beata Vergine se'ns presenta la possibilitat d'escoltar una versió amb segell propi. Iol convertint-se probablement en un dels concert més esperats del Festival. Tanmateix. la temàtica del Festival fa conviure tots els estils musicals imperants pels volts de 161 O. Al costat de L 40 18-1 Monteverdi i el seu nou estil, sobrevivien encara els partidaris de la polirania, com Victoria i Byrd, dels quals també hi haurà a bastament presència en la programació del Festival. Cal no oblidar, a més, que el Festival dc Música Antiga de Barcelona acostuma a ser un dels que més sorpreses positives produeix. Particularment, pel predicament que aquest món musical té en els nostres dies i la proliferació progressiva dc més i més grups expe11s i amatents a la música amb interpretació històrica. Per tant. un no ha de perdre la possibilitat dc descobrir nous talents com els que poden ser el jove clavecinista Diego Ares, format a l'Schola Cantorum dc Basilea . que oferirà un repertori amb obres dc Sweclinck, Gibbons, Cabanillcs i Byrd, o l'organista Andrés Cea Galan - format també a l'Schola Cantorum-, que tocarà a l'església de Santa Maria del Mar obres de Frescobaldi, Sweclinck. Cornet, Byrd , Coelho, Correa. Cabanillcs i Vila. No hi faltarà la presència, ja ineludible, del Conjunt de Música Antiga de I'ESMUC -que enguany oferirà obres de Falconiera i Monteverdi-, com tampoc la possibilitat d'escoltar alguns dels instruments conservats al Museu de la Música que acull el recinte de L'Auditoli, els cursos de divulgació musical que dirigeix Joan Vives, enguany dedicats a la música als voltants del 16 1O o les visites comentades pel director del museu, Romà Escalas. Enguany, a més. e l reconvertit Fringe pren una dimensió més gran amb Anliqva, però mantenint la seva essència originària. Nou grups joves escoll its per concurs es repartiran l'activitat musical als espais antics de la ciutat de Barcelona i viatjaran a algunes ciutats espanyoles, com Toledo, Còrdova i poblacions de les Illes Balears, com Manacor o Porto Cristo. Entre els grups estrangers, hi ressalten el grup Stile Antico, que interpretarà el Requiem (OjJicium defunctorum) de Tomas Luis de Victoria, i Accordone, que dirigeix Guido Marini. Aquest CHRISTINA PLUHAR grup compta amb la participació del cantant Marco Beasley, un autèntic rara avis en el món del cant, amb una capacitat interpretativa molt especia l i molt en la línia de grups com L'Arpeggiata. Junt amb Accordone, interpretaran obres de Monteverdi, Frescobaldi, Caccini, Fontana i Busatti; una experiència musical probablement diferent de la que un espera en sentir música antiga, però, i precisament per això, altament recomanable. El tenor John Potter, acompanyat a la vihuela i llaüt per Alíel Abramovitz, ofelirà un recital amb les cançons per a veu i instrument de corda pinçada recollides amb el nom d'A Musical Banquet, de Robert Dowland, fill delconegut john Dowland. ' L elevada presència espanyola es completa amb La Colombina, que oferirà obres extretes del Cancionero de la Sablonara; I'Orquesta Barroca dc Sevilla i el contratenor Carlos Mena, que interpretaran el Nisi Domi11us de Vivaldi i la Salve Regina d'Scarlatti; La Caravaggia, que comptarà amb la coJ.laboració de la mezzosoprano Marta Infante i el Cor Madrigal, per oferir repertori de compositors lligats a l'Escolania de Montserrat: des del barroc joan Cercrols. l'entranyable pare treneu Segarra i el seu director actual, Bernat Vivancos. l'OMBRA ALLARGADA DE... Enriqueta Tarrés "Traspassar els teus coneixen1ents és molt gratificant" La música h o ha estat tot, per a ella. I segurament per això ha volgut compartir amb els més joves la saviesa acumulada aJ llarg d'una de les trajectòries més brillants de la lirica catalana. Abans fins i tot d'abandonar els escenaris, la soprano Enriqueta Tarrés (Barcelona, 1934) ja va començar a desenvolupar una tasca menys rutilant, però tan o més important i enriquidora per al conjunt del panorama musical del país: la pedagogia. per ANA MARrA DÍWILA / s hora dc dinar i pels passad issos de la flamant nova seu del Conservatoli del Gran Teatre del Liceu, al carrer ou de la Rambla, pràcticament no hi ha ningú. Un silenci insòlit regna darrere les portes tancades de les aules. A totes. menys en una, on la soprano Enriqueta Tarrés es prepara per impartir la seva classe de veu a una alumna. Asseguda darrere el piano, tot en ella respira entusiasme i energia vital. Fins i tot té temps per advertir d'una catifa que el vent ha desprès perillosament de la balconada d'un edifici veí. És una tarda dc dimecres i per a l'artista, una dc les grans figures de la lírica catalana, un dia força especial. "Avui és el meu aniversari··. explica. amb un xic de picardia. "Bé. veritablement no sé si E és avui o va ser ahir. perquè ma mare sempre em deia que havia nascut aquest dia, però el pare em va inscriure en ef registre com nascuda fa data anterior. Però jo penso que en aquests casos és mi {for creure el que diu fa lei/Q mare··. explica amb una complicitat divertida. La data és important, no cal dir ho. però Enriqueta Tarrés també es sent doblement satisfeta perquè en un dia tan assenyalat com aquest no li fa lten les trucades d'alumnes i exalumnes que no només volen fe licitar-li l'efemèride. També volen tornar a donar-li les gràcies per l'ensenyament i els consells rebuts al seu costat. "Això és ulla cosa que t'omple de satisfacció: rebre aquesta trucadeta i que aquella 110ia que ara està mirall/ d'obrir-se camí en ww altra ciutat d'Europa et diguí que, fí1ts i tot, et troba a faltar." Més enllà dels seus grans èxits en l'escena ope1ística internacional. Enriqueta Tarrés ve conreant des de fa molts anys una vocació per l'ensenyament musical que l'ha portada a vincular-se professionalment amb l'Escola d'Òpera de Sabadell i amb els conservatoris de Vila-sc- ca i del Liceu, en el qual continua treballant actualment. Paral·lelament, també ha estat sovint membre del jurat del Concurs Internacional de Cant Francesc Viñas. "Què vol que fi digui... L'ensenyament forma part de fa trajectòria de tot artista •. comenta la cantant, en un moment de pausa enmig de la seva classe. "Qua11 tens una certa edat. 110 és lògic que continuïs sortint a l'escenari, almenys per fer òpera. f menys, havent-hi noies més joves i més maques que tu ", riu, un al- tre cop, l'artista. L'activitat d'un mestre de cant, però. és bastant més que una manera de continuar musicalment en actiu. com en principi podria deduir-se de les seves paraules. La responsabi litat de formar - i guiar- una jove veu és molt gran i dc l'encertada (o no) elecció del mestre pot dependre l'èxit (o no) d'una carrera. EnJiqueta Tarrés, però, es mostra particularment tímida a l'hora de reconèixer la seva vàlua en aquest sentit i només al cap d'una hora llarga de conversa acaba admetent que '' les meves alumnes em diuen coses mofi maques. Una d'elles em 110 dir una vegada que estava mofi contenta d'haver-me trobat af seu camí. Això és molt maco, no creu?" Per a la cantant. la seva tasca consisteix, fonamentalment. a transmetre uns coneixements que ajudin a formar i desenvolupar una veu, però sense voler imposar els seus criteris per sobre dels que puguin tenir els seus alumnes. '·Ef mestre de cant és mofi especial, perquè ha d'ajudar ef seu alumne a produir un bon so. sense que es cansi i respectant el caràcter de cadascú. I això només ho pot saber algú que s'ha dedicat tota fa vida a cantar". assenyala l'artista, que reco- neix que aquesta activitat docent és particularment difícil. "Costa molt ellsenvar a cantar. f curiosament. fa tèc11ica. que és el que sembla més dificultós. è el més fàcil. Ef més complex és fer l'eure a un cantant fa realitat de les se11es possibilitats o condicions. Això és ww cosa que has de fer amb molta cura. per- què pots fer molt maf a una persona. Tot i això, jo nt'he trobat que alguna vegada he hagut de dir «fto sento. però tu 110 cantaràs mai>). f f10 he fet", explica l'artista. "De totes ma11eres. també s 'ha de dir que el món de{ calli és molt especial. De vegades, gentntoft dotada no se·n surt i, a{ contrari. gent amb menys COll· dicions, triomfen. Tot això no se sap mai". afegeix. Per tot això. Enriqueta Tarrés admet que té per nom1a posar les coses una mica difícils als seus alumnes. "Sempre acostumo a posar fes coses wta mica més negres que bfa11ques als meus alumnes, perquè fa veritat és que aquesta és, se/Ise dubte. una de fes carreres més difícils del món. Mai podem assegurar res a ningú. Com a molt. podem dir que una perSOllO té veu. musicalitat i capacitat per fer una carrera. i res més. I el que mai podem fer és dir-fi a wz artista per on !ta d'anar. perquè c:ada persona és w1 IIIÓII diferent'', raona. Nascuda a Barcelona. Enriqueta Tarrés va estudiar al Conservato1i Municipal dc la ciutat amb Concepció Callao. Als 22 anys ja havia completat la seva formació i als 25 debutava amb Faust de Gounod, al Gran Teatre del Liceu, escenari al qual tornà en nombroses ocasions. Guanyadora del Grand Prix lnternational de Chant de Tolosa de Llenguadoc, va ampliar estudis a Itàlia amb Mercè Llopart i va ser membre dc Ics companyies estables de les òperes dc Basilea. Wuppe1tal, llamblll"g i Berlín. ''fo /te tingut molta sort en la meva vida i ara em toca ajudar aquests joves. Traspassar els teus coneíxemel/ts és una feina mofi gratificant. Em sento molt satisfeta de Feu re que e{{s en sabran molt més que jo. tot i que tinc fa sensació que ara també lta11 de {{ui tar e11c:ara més que quan jo comeuça11a. Per altra banda. ella també sent que aquesta relació amb els joves és un camí de doble direcció. ''Treba{{ar amb joPes és merave{{ós. E{{s em do11en vida i també m'ensenyen com va fa 11ida ara. L'altre dia. per e:o:empfe. una afum11a m 'expficm •a que lti ha moltes coses mePes penjades al Youtube. fmagi11i... , si jo ni tan sols tinc ordinador. Suposo que hauria de comprar-me'n un i aprelldre ·n, no?'' 41 /85 MUSICA LlA PAPER D'ASSAIG La música de la batalla I per MIQUEL DESCLOT POETA na tarda dc l'estiu passat, després dc passejar una estona amb la Mireia i l'Albert Romaní pel seu barri del Putget. ens vam asseure una estona a casa seva entorn del pianoforte (un magnífic McNu lty, copiat d'un Walter) i l'Albert ens va entretenir amb la interpretació, tocada i declamada, d'una peça d'un compositor català oblidat de primers del segle XIX. Joan Ariet i Camps, titulada La baJa/la de Auslerlils (sic). escrita versemblantment poc després del 1805 (la batalla. una dc Ics grans victòries de apoleó. va tenir lloc el 5 de desembre d'aquell any, prop dc Brno). i abans dc la invasió napoleònica de la península, el 1808. Dic que l'Albert va tocar i declamar. com a pianista doblat d'actor, perquè a mesura que anava descabdellant la peça anunciava també Ics acotacions escrites damunt la partitura per ajudar a cntcndn:'n millor Ics intencions netament descriptives: Descubierta de la Noche, Viva el E.mperadorírambores, Senlillela Aler/a, Gritos de furia. CQ/ÏÓI!. Ca!Jal/erfa. Tro111petas, Ataque de la Caba{{ería. Golpes de Sable. Catïótl, Lamentos de los lleridos, Benignidad del E111peradur COll los heridos. Vi11G el Emperador/Tall/bores. 13alza, Marcha. Finai!Ccniún. Tant l'Albert atacant el teclat i recitant els sobretítols. com els que l'escoltàvem asseguts, ens vam divertir de valent amb la ingenuïtat dc la composició d'aquelles vinyetes guerreres. intermitentment sacsejades per eixordadors cops dc cmïóu. ¿Quin dimoni -ens preguntàvem- devia empènyer aquell bon mossèn. organista de la seu de Lleida, a escriure una exaltació d'una carnisse1ia com aquella. que un cop composta sabia que hauria d'enfonyar en algun amagatall. si no es volia buscar problemes per revolucionari, per afrancesat? No crec que l'hi impulsés la fatalitat del seu cognom. que al capdavall designa un antic giny dc guerra ; indiscutiblement, l'hi va empènyer lo mateixa fascinació hipnòtica que va dur tot un Goethe a admirar sense reserves el general Bonaparte com a geni dc ('"art" dc la guerra. Eren temps d'al lò més agi tats a Europa (es pot dir que n'hi hagi hagut de cap altra mena. al llarg de la història?). i Ics campanyes napoleòniques van desvetllar a tot el continent un interès sense precedents. Beethoven mateix. com és sabut. havia de- U ~e )06 42 /86 dicat l'Heroica inicialment al general cors, mentre el va creure campió de la república. però l'any 1813 va escriure la \lit.:tòria de Wellington per celebrar la derrota de les tropes bon apart is tes a Vitòria, una peça equiparable - proporcions guardades. no cal dir- amb la del bon organista lleidatÀ, bé que de signe contTat'i. Joan Ariel no passarf1 a la gran història de la música, és clar. però sembla evident que devia ser un bon prof'cssional i que si més no coneixia prou la tradició autòctona. En efecte, la seva Batalla s'insereix en la tradició d'un gènere dc llarga història, que arrenca del Renaixement i que a la península ibèrica va arrelar profundament fins a perviure-hi durant tot el Barroc. Des de Francisco Corrca de Arauxo fins a anònims del segle XVIII, passant pel gran Joan Cabanilles. la literatura d'orgue peninsular és plena dc batalles que aprofiten les peculiaritats de l'orgue ibè1ic (partició en rcgisll'CS dc mà dreta i de mà esquerra, i presència dc regish·es de llengüeteria i de trompeteria) per escenificar un autèntic combat dc contrastos. tímbrics i harmònics, sense necessitat de cap pretext dc batalla concreta, però plens d'al·lusions a fanfares i xarangues militars, amb trompetes. pifres i tambors. Com a organista format encara al segle XV III (no en sabem la data de naixement, i quasi només podem dir que es va retirar cap a 1830), és ben segur que Joan Ariet coneixia bé aquesta tradició del gènere ibèric. Però a l'hora de plasmar damunt el pentagrama el seu entusiasme napoleònic escull un camí diferent de la batalla organística i es dccanta més aviat per un quadre descriptiu i narratiu, amb tota la ingenuïtat de qui no ha presenciat mai cap batalla. a la manera de compositors d'altres tradicions. Al segle XVII. per exemple. el bohemi lleinrich lgnaz Franz Bibcr havia escrit una memorable batalla per a conjunt instrumental, també en forma seqüenciada. però no pas per commemorar cap victòria concreta. sinó més aviat per experimentar brillantment amb Ics possibilitats descriptives dels instruments de corda. Curiosament, l'obra d'Ariet cm fa pensar-no pas per l'estil, és clar-en un compositor molt més antic, el mestre renaixentista anglès William 13yrd. que arran de la gran batalla del 1578, durant la guerra entre anglesos i irlandesos, va escriure una Batalla per a teclat (per a virginal) seguint una seqüència descriptiva molt detallada. potser basada en alguns dels gravats dc John Ocr- rickc titulats La imatge d 'Irlanda ( 1581 ). és a dir: La crida dels soldats, La nwrxa de la infanteria. La marxa de la CGl'(/1/eri(l. Les trompetes. La marxa irlandesa. La gaita i el bordó, La flauta i el tambor. La marxa cap al combat. Tantara fanfara. La batalla fa el ple, La retirada. La dèria musical per w1 fenomen tan poc harmònic com la guerra (malgrat la tendència universal a enviar Ics tropes a la mort al so d' un instrument o altre) es desencadena sobretot a partir de la cançó polifònica de Clément Janequin, publicada el 1528, La bataille (o La guerre, en una edició més tardana). escrita arran de la victòlia francesa a la batalla de Marignano. prop de Milà. pel setembre de 15 15 . L'obra de Janequin, tan descriptiva. tan pictorial (tan allunyada de l'aristocratitzant cançó borgonyona que encara havia d·engendrar descendència en el madrigal italià) va tenir una gran repercussió arreu d'Europa (el nostre Mateu Fletxa va esc1iure dues ensalades guerreres. La justa i La guerra. seguint-ne de prop l'ona expansiva). Probablement, la sobredita peça de Byrd n'és una altra conseqüència, aquest cop per mitjans purament instrumentals. Com també la més tardana gallarda Ballaglia ( 162 1) de Samuel Scheidt, prou popular. i fins potser l'encara més tardana primera Sonata Bíblica ( 1700) de Johann Kuhnau, sobre el combat entre els fïli steus de Goliat i els israelites dc David. A un altre nivell. el stile conciletto (estil agitat) de Monteverdi va treure un exquisit partit dc les possibilitats dramàtiques del tema guerrer (Canti guerrieri et amorosi). om a fenomen profundament humà, font de drama i de tragèdia. la guerra ha desvetllat sempre molta música, però no ho ha fet per regla general amb aquella ingènua fal·lera per descriurc·n xiroiament una sonoritat que a nosaltres ens sembla més esgarrifosa que no pas atractiva. i tan sols els canons de l'Obertura 1812 de Txaikovski obeeixen a aquesta mena dc descriptivisme pictorialista una mica pueril. Els exemples de música de batalla o dc guerra que hi podríem oposar són tan nombrosos que no cal pas llistar-los. Em limitaré a recorda•; per acabar, l'exemple de La !Jat alta dels I hilI S ( 1856-7) de Ferenc Liszt, descripció en termes purament simfònics de la batalla dels Camps Catalàunics, ent re els huns i els romans. l'any 451 , segons una pintura mu ral de Wilhelm von Kaulbach. Liszt també ens pinta una imatge dc batalla. però aquí no hi ha estrèpit d'espases, ni galop de cavalls. ni cops de tam· bor. ni fanfares de trompetes: tan sols un combat temàtic i tonal (amb victòlia dels '·bons". això sí). C I LLIBRE s li.li()lfjlf;l LLUÍS M. PANYELLA I MARIA-JOSEP HER- NANDEZ Xesco Boix. Història de la nostra història PUBLICACIONS DE l'ABADIA DE MONTSERRAT. nguany s'ha complert el 25 aniversari de la mort dc qu i va ser una personalitat dintre dc la senzillesa -que no intranscendència-, l'obra del qual ha assolit una certa aurèola en certa mesura mítica. Xesco Boix va ser una mena d'apòstol del món infantil, mitjançant unes cines tan simples com són sobretot les cançons i també les rondalles E sempre amanides també per cançons. Amb participació decisiva en diversos moviments vinculats al folk que van generar-se en els actius, connictius i vitals anys seixanta. acabà aterrant definitivament en el món de l'animació, en el qual ha esdevingut una referència en què posteriorment s'han emmirallat tots els continuadors en l'ofici que ell va iniciar. Materials de l'Obra del Cançoner Popular de Catalunya. Vol. XIX MEMÒRIES DE LES MISSIONS DE RECERCA A LA CASA DE CARITAT DE BARCELONA, PER JOAN TOMÀS. A cura de Josep Massot i Muntaner. PUBLICACIONS DE l 'ABADIA DE MONTSERRAT. BARCELONA MMIX. l volum XIX dels Materials de I'Obm del Cançoner Popular de Catalunya (OCPC) -acció singular dc recollida dc cançons i músiques tradicionals i populars dels Països Catalans que la Fundació Concepció Rabell i Civils. tenint com a marmessor Rafael Patxot i )ubcrt. va portar a terme des dc l'any 1922 fins al 1936- publica una part important de les cançons que va recollir el mestre Joan Tomàs i Pan~s a la Casa dc Caritat de Barcelona en tres etapes: del 20 de gener al 27 d'abril de 1926. la primera; en segon lloc. durant els mesos dc maig. juny i juliol del mateix any. i fina lment, la realitzada del 18 dc desembre de 1926 fins al 14 dc febrer de E 1927. Entre tots els inlormanls. dones i homes. que varen comunicar els documents de tradició oral recolli ts pel mestre ). Tomàs en lfl cinquantena dc visites que hi va fer, cal ressenyar en lloc preferent el nom d'un home singular: josep Casals i Cirera. !'''Hereu Mill". Era fill de Sant Julià dc Cerdanyola. Ell sol va comunicar-li el nombre impressionant de 218 cançons. de les quals trobem 127 en el volum que ara comento. L'any 1926 el mestre ). Tomàs ja havia realitzat gran nombre de treballs de camp i. com explica Jordi Tomàs i Guilera en la biografia dedicada al seu avi: El mestre Tomàs i Pa· rés: passió per la cançó popular. l'Hereu Mill li causà un gran impacte pel seu gran saber i memòria. Això queda reflectit en el redactat de la primera part del volun1 que ara comento. El mestre). Tomàs hi escriu: '"És wt home molt agradable. xiroi i al mateix temps flumil; sap u11 sens fi de cançons i les recorda totes molt bé. Afina molt, tant que jo. pocs cantaires rurals he trobat que afinessin tant com ell. Diu ell que era tingut com un dels millors cantadors d'aquelles rodalies. Els diumenges cantava l'ofici i quan anaven als aplecs o a les treballades, o quan a les nits d'hi11em esclofollaFen blat de moro a les cases, el jo1·entli dema/IGI'en Ca/IÇOIIS i ell efs complaïa i de l'egades (quan la Xesco Boix. Història de la nostra història é un autèntic llibre homenatge a aquest artista singular. Els seus autors no han pretès fer una obra dc creació, sinó que, posant-se a l'ombra. han deixat que lluís ben contrastada la figura dc Boix, tot recollint una munió dc testimonis de persones que van ser a prop seu. començant per la seva esposa i fins i tot pel seu fi ll nascut dos anys abans del traspàs dc Xesco. continuant per altres membres dc la família i, dc manera fonamental. per un estol de companys d'aventures musicals en inicintives com sobretot El Grup de Folk. Ens referim a Jaume Arnella, Eduard Estivill, Montserrat Domèncch, Raimon, )ordi Pujol Cortés, )ordi Roura. Miquel Pujadó, fins i tot un emotiu encara que breu testimoniatge de Pete Sceger. el mateix expresident de la Generalitat )ordi Pujol i els seus col·legues animadors 1 oé Ri vas. Angel Daban. Toni Giménez i el coautor del llibre Lluís M. Panyclla. que també és animador i membre del grup Els Cinc Dits dc la Mà. Aquesta varietat de fonts opinatives. el caràcter eminentment periodístic del llibre i el relat de nombrosos records. vivències i facècies viscuts en uns anys com aquells ajuden perquè la lectura resulti còmo· da i fl uida junt amb una acusada i nostàlgica capacitat rememorativa. A la fi , i això és el més important: hom aconsegueix convertir el volum en un autèntic homenatge a Xesco Boix i també una col·laboració cabdal per perpetuar el seu testimoniatge. cançó era escaiem) la hi feien repetir dues o tres l'egades: altres Pegades tothom cantaPa la tomada de la cançó. Ha11ia fet de pagès, i quan s'esqueia l'època de la sega formava part de les colles que anaPen des del poble a segar a l'Urgell...·· El mestre). Tomàs va parlar dc l'Hereu Mill en diverses dc Ics seves conferències i escrits i li va dedicar. encara. un artid e en el volum li dc la Miscel·lània d'llome11atge a mollsenyor lligini Anglès: .. L'llereu Mill, arxiu vivent dc cançons populars catalanes" (CSIC. Barcelona. 1961). La titulada com a segona etapa de la rccoJ.Iecció de la Casa Caritat és dedicada exclusivament al repertori recollit de l'Hereu Mill. Aquest apartat presenta el nombre de 90 cançons de distints signes temàtics. S'hi troben melodies des· ri nades al cicle dc ada I o al temps dc Quaresma i Setmana Santa i d'altres de signe obscè o escatològic. La darrera etapa, la realit· zada entre els anys 1926- 1927. és dedicada al rcpcrtoti que recordaven Ics dones asilades. amb un total dc I 18 documents. D'alguns. no en dóna la notació musical per oblit de la in formant. Aquest apartat el configura un seguici dc variants, melòdiques i textuals. de cançons molt populmitzadcs en els seus dics. S'hi troben versions interessants dc L'Itereu Riera. La mort de la nú11ia. Sant Josep i la Mare de Déu. Francisca Ferrera. Pau Gibert. La Porqueirola. El Testament d'Amèlia, A la torre xica, El Comte l'Amau, El caçador i la pastoreta. La Bolangera. etc.. que vénen a conli1mar el principi teòric que de documents musicals de tmdició oral. quant al seu text, la seva música o la seva funcionalitat, mai n'hi ha cap que sigui l'únic i definitiu; tots són transfom1ables i adaptables. El volum XIX de I'OCPC presenta en la seva part centTal un seguit de fotografies: les dc catorze dones infonnants i dues de l'Hereu Mill, quinze dels divuit informadors que varen procurar al mestre). Tomàs el documental de la recerca. Em cal dir que la part més important de l'arxiu del mestre). Tomàs (AJT) forma part de l'arxiu documental del Centre de Promoció de la Cultura Popular i Tradicional Catalana. Quam a les notacions musicals, cal entendre que restat dels papers originals. de les línies des seus pentagrames, en fan un xic dificultosa la lectura. Hi fan de colofó uns índexs. onomàstic i toponímic, que fets amb l'ajut de úria Mañé. aconsegueixen fer més pragmàtics els documents que s'hi editen. Voldria, per finir el meu comentari. agrair a josep Massot i Muntaner la seva esmerçada feina per a l'edició d'aquest volum XIX de I'OCPC. Com en els volums antetiors, ha reproduït fidelment els textos oliginals i. quan era el cas, n'ha regularitzat l'ot1ografia. J. C. C. Josep CriviUé i Bargalló ~e j06 43 /87 i4i(ji(i!f;i PASSATEMPS Música per EDUARD V. PATSI encreuada Música encreuada de març 2010 (núm. 305) I I .___ ,__....___ Ho ritzonta ls. 1. Compositor d'òperes. Escriptor de llibrets d'òperes. 2. El que cal tenir per compondre una òpera. El que he fet amb el play per escoltar el meu CD d'àties d'òpera. 3 . Ciutat de La Fenice. teatre d'òpera. Brodat al mocador d'Arrigo Boito. 4 . La part final dc la garrafa. Gran pianista dc Bilbao que baixa per l'li vertical. 5. Ligcti. Locatellj o Lecuona. Temps que hauria de durar el vals més breu de Chopin (del revés. dues paraules). Reger, Rodrigo o Ruera. 6. Els Barcelona eren un equip de futbol americà. Tse. au tor del Dao De fing. 7. Dues vocals del piano. Soni escapçadamcnt. Peça de suro per cobrir l'ampolla (del revés) . 8. A un to de Re. A un to deG. Protecció per no punxar-te quan cuses. 9 . Que vénen del Sud. 10. Emets sons més o menys afinats. Un faristo l desplegat. Mi major. 11. Impuls sec a una pilota. Col·lcga de Mozart titllat d'assassí a l'obra Amadeus. Ve rticals . 1. Autor italià d'òperes i concerts del barroc. l li O. 2. Fcderico, per a ls amics i fent la vertical. Autor francès del barroc. 3. La 'lè baldi. Jnstitut Regional de Notació Tonal. 4 . Diccionari Acadèmic Europeu. El nom d'en Wolf, compositor austríac. sense la H. Els límits dc l'instruït. 5. Una batuta. Conductes d'aigua, semblants als tubs de l'orgue. 6 . Compositor italià. cal no confondre amb Puccini. i amb una sola C. La torre de Pisa sense la primera columna. 7. Compositor alemany. A mig to de Si. Cinquanta romans. 8. A I'Eiji, el director. li hem manllevat la U del cognom. Abans del Dos. Decori amb colors. 9 . I a la Immaculada li hem robat una M. Mi major. 10. Instrument greu de metall. Explica, conta (fent la vertical). 11. El bruixot. Reial Repertori Orquestral. Límits d'en Lassus. Una batuta. Solucions en el núme ro s egüe nt. sidokus.com Inst ruccio ns: Per resold re el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do. Re. Mi. Fa. Sol. La. Sí), tenint en compte que Ics set notes han d'aparèixer en cada columna. en cada fila i en cada zona (una zona DO RE LA Sl SOL Ml FA queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan FA LA Ml DO RI <;OL Sl posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular comSl Ml SOL FA l1.Lii'' RE DO posició musical. I encara hi ha una alh·a pista: sí s'in terpreten les noSOL Sl FA RI'; Ml ~ LA tes que hi ha a Ics caselles ombrejades (en ordre: d'esquerra a dreSOL DO Ml s{ ta i de dalt a baix) sonen els primers .. rA RE compassos de Ja peça musical que \tl DO RE ~ FA Sl SOL s'indica al peu del sidoku. t¡t.\ RE FA Sl SOL DO LA Ml Sidoku de març 2010 ( núm. 305) 44 188 El Padrí (Nino Rota) SI FA SOL RE DO MI RE Sl Sl LA ·' Sl FA Sl 1:-::.:¡:.:; ·. ~.~·.....;:.· LA 1~(3t: SOL .·.:·:· FA :'( b:·:,,, >•; ...DO ~ RE FA Solucions en el número segOent. <ww\\ .sidol.us.t·om> El Virolai (Verdaguer/Valls) concerts CONCERTS BARCELONA (BARCELONtS) 4 ABRI L 21 h Palau Maria del Mar Bonet. (Festival del Mil·lenni) . 6 ABRIL 21 h L'Auditori Temporada OBC. Jove Orquestra Nacional de Catalunya. josé Menor, piano. Dir.: Manuel Valdivieso. Dutilleux, Franck, Mcssiaen. Debussy. 8 ABRIL 21 h Palau Maceo Parker. (Festival del MiJ.Ienni). 9 ABRIL 19 h Pa lau Lluís Sintes, baríton. Tomé Olives, orgue. (Orgue al Palau). 21 h L'Auditori Temporada OBC. Dir.: Salvador Brotons. Xostakóvitx. 19 h Palau Cobla La Principal dc la Bisbal. Dir.: Francesc Cassú. Toldrà, Ferrer, j. Cassú, Moraleda, F. Cassú, Pagès, Saló. (Cobla, Cor i Dansa al Palau). 19 h L'Auditori Temporada OSC. (Segona audició). llh L'Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 18 h Palau Nexus Piano Duo. Ravel, Mompou, Gershwin, Rodríguez Picó. Schumann, Xostakóvitx, Piazzolla. (Els Diumenges al Palau). 18.30 h Ate. Barcelonès lmma Gil Trepat, piano. Chopin, Massià, Albéniz, Wieck-Schumann. Schumann. (Ass. Massià Carbonell). 19 h Palau ONCA. Orféo Català. Elena ~ns, soprano. Mireia Pintó, contralt. Lambert Climent, tenot: Toni Marsol. baLx. Du:: arzio COnti. Mozart. (Concetts de Tarda al Palau). 20 h Liceu El rapte del serrall dc Mozart. Dir.: lvor Bolton. 21 h L'Auditori Or~uestra Filharmònica de Dresden. Josep Colom. piano. Dir.: Rafael Früh beck de urgos. Albéniz, Falla. Brahms. (lbercamcra). 13 ABRIL 20 h Liceu El rapte del serrall dc Mozart. Dir.: lvor Bolton. 14 ABR IL 20 h Catedral Wolf~ang Sieber, orgue. Mozart, Rodrigo, Sieber. (L'Orgue de la Catderal de Barce ona. Euroconccrt). 15 ABRIL 20 h Liceu El rapte del serrall dc Mozart. Dir.: lvor Bolton. 10 ABRIL 11 ABRIL 12 ABRIL 20.30 h Petit Palau 20 h Liceu El rapte del serrall de Mozart. Dir.: lvor Bolton. 17 ABRIL 19 h Palau Cobla Sant )ordi-Ciutat de Barcelona. Coral Polifònica de Puib reig. Dir.: Ramon Noguera. Bernat, Lloansí, Solà, Serrat, Moner. (Cobla, Cor i ansa al Palau). 19 h Petit Palau Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. )ordi R~nt, clavecí. bra Coral). Dir.: jordi Casas i Bayer. Morley. Bertrand, Arcadclt, Hassler. ( 19 h L'Auditori Te~orada llh L'Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 11.15 h Ate. Barcelonès Orquestra de Cambra Amics dels Clàssics. Dir.: joan Palet i I bars. 17 h Liceu El rapte del serrall de Mozart. Dir. : lvor Bolton. 20 h Liceu El rapte del serrall de Mozart. Dir.: Ivor Bolton. 21 h Palau Pavel Haas Quartet. Schubert, Beethoven, Xostakóvitx. (lbercamera. Cambra). 20 h Liceu El rapte del serrall de Mozart. Dir.: lvor Bolton. 20 h Palau Robert La Confraria dc Músics. P. Orero, traverso. O. Algueró, violí. S. Casademunt. violoncel. Haydn, Stamitz. Joan i Josep Pla, Denck. 21 h Palau Martin Stad tfc ld, piano. Bach. (Euroconcert). 20 h Paranimf UB Orquestra dc Cambra dc Barcelona. Ma rga rida Aguyé. narradora. Di r.: joan Pàmies. Dcbussy-Schêinberg, Pedrell , Granados, 1\loéniz. 20 h Liceu El rapte del serrall de Mozart. Dir.: lvor Bolton. 20 h SGAE Kresimir Bedek, guitarra. B. Casablancas. LI. Gàsser, P. Soto, M. Torrents. M. R. Ri bas. A. Coduras. (A vuimúsica). 21 h L'Auditori Temporada OBC. Lluís Claret, violoncel. Gerard Claret. violí. Dir.: Fabien Gabel. Brahms. Txaikovski. 20 h Liceu El rapte del serrall de Mozart. Dir.: lvor Bolton. 19 ABRIL 21 ABRIL 22 ABRIL 23 ABRIL 306 Trio Wandcrcr. Haydn, Mendelssohn. (Palau I 00. Cambra). 16 ABRIL 18 ABRIL ~e Ra OBC. Leif Ove Andsnes. piano. Dir.: Stephane Déneve. Stravinsky. màninov. Prokófiev. 45 189 CONCERTS 24 ABRIL 22 h Pa lau Moja Clàssic BC . P. Antoni Soler. (M úsica als Palaus). 25 ABR IL 12 h Pa lau Ef jèmtasma del Palau. (Concerts Fami liars al Palau). 19 h L'Auditori Conjun t vocal i instrumental Mozartissimo. Mozart. (Concerts a Barcelona). 26 ABRIL 19 h Pa lau Cobla La Principal del Llobre~a t. Roger Soler, percussions llatines. Esteve Molero. direcció musical i artística. (Concert de Tarda al Palau). 27 ABRIL 21 h Palau English Chamber Orchestra. Viviane Hagner, violí. Dir.: Kaspar Zehnder. Mozart, Beethoven. (lbercamera). 29 ABRI L 19.30 h Petit Palau Orquestra Nacional Clàssica d'Andorra. Gerard Claret, concertino director. Pròxima estació. Vivaldi!, Les quatre estacions de Vivaldi. (Cicle O CA). 20 h Església Mercè Carme Sanchez, soprano. Inés Moraleda, mezzosoprano. Miquel Cobos, tenor. Enric Arqu imbau, baix. (Avuimúsica). 21 h L'Auditori Temporada OBC. ). Pohjonen, piano. Dir.: llan Yilkov. Mattinu, Beethoven, Schubert. 30 ABRIL LA BISBAL DEL PENEDtS (BAIX PENED~) 24 ABRIL 18 h Cor Ariadna. Cor Albada. eil Cowley, orgue. Dir.: Gemma Tatay i Pablo Lan-az. Església CAPELLADES (ANOIA) 24 ABRIL 21 h Paper de Música i Nexus Piano Duo. Xostakóvitx, Rakhmàninov, Prokófiev. EMPÚRIES (ALT EMPORDA) 4 ABRIL 10 h Església Franco M. Ormezowski, violoncel. Barbara Lunetta, piano. Kodaly, Debussy. GIRONA (GIRONtS) RMC ~06 9 ABRIL 21 h Auditori Joan Manuel Serrat. 11 ABRIL 19 h Auditori Qua11et Qui•oga. josé Emique Baga•ía, piano. llaydn. Mozatt. Schwnann. (lbercamera). 23 ABRIL 21 h Auditori English Chamber Orchcstra. Yiviane Hagncr. violí. Di1:: Kaspar Zehndet: (lbercamera). 25 ABRIL 19 h Auditori Orquestra Ibèrica de Percussions. LLEIDA (SEGRIA) 11 ABRIL 19 h Aud. Granados joven Orquesta y Coro de la Comun idad de Madrid. Cor de Cambra de l'Auditori Enric Granados. Solistes vocals. Dir.: Xavier Puig. Gloria dc Poulcnc. 18 ABRIL 19 h Aud. Granados O rquestra Simfòn ica julià Carbonell de les Terres de Lleida. I-lcrwig Coryn, violoncel. Dir.: Edmon Colomer. Schumann, Brahms. 22 ABRIL 20.30 h Aud. Granados Nuovo Quinteto ltaliano. Mozart, Verdi, Rota, Leoncavallo, Bizet, Ci lea, Puccini, Haydn, Gershwin, Lehar. 29 ABRIL 20.30h Aud. Granados Mariví Blasco. soprano. Daniel Espasa, clavicèmbal i direcció. Festa de l'Arxi- duc. Vespres d'Arnadí. ROSES (ALT EMPORDA) 25 ABRI L 19 h Teatre Mun. Honor O'Hea i Robert Andres, piano a quatre mans. Barber, Debussy. Ravel. (Moments Musicals). SABADELL(VALLtS OCCIDENTAL) 28 ABRI L 21 h La Faràndula Gosi fan /ulle de Mozart. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). 30 ABRIL 21 h La Fa rà ndula Gosi fan /ulle de Mozart. Dir.: Daniel Martínez. (Òpera a Catalunya). TERRASSA (VALLts OCCIDENTAL) 18 ABRI L 18 h Centre Cultura l Ballet i Orquestra del Teatre Estatal dc Bmo. Raymonda. (fundació Caixa Terrassa). EL VENDRELL(BAIX PENEDtS) 46 190 3 ABR IL 22.30 h Aud. Casals Ivan Sf1ez Pianoless Quartet meets Angic Rod ríguez. Jazz. 9 ABRIL 20.30 h Als Mús ics Blow Qu intet. jazz. 11 ABRIL 12 h Birmingham School's Symphony Orchcstra. Elspeth Dutch, trompa. Dir.: Michael Seat. Brahms, R. Strauss, Xostakóvitx. 16 ABRIL 20.30h Museu Deu Josep M. Domènech Trio. 17 ABRIL 22.30 h Aud. Casals Big Band de l'Estudi de Música de Tarragona i Big Band de l'Escola de Músics del Vendrell. Aud. Casals NINA RICCI LE N OUVEAU PARFUM MAL I C I E UX 11111111111111 PALAU M ÚSICACATALANA BARCELONA www.palaumusica.cat