Revista Musical Catalana. Núm. 309 - 310 Juliol - Agost 2010
Editorial: Liceu: rebaixes pressupostàries, preocupacions i esperances / PANORAMA Festivals d'estiu 2010. Peralada, Torroella de Montgrí, Grec de Barcelona, Schubertíada de Vilabertran, el Vendrell, Montpeller, miscel·lània de festivals. RRMC, Mercedes Conde Pons i Jordi Maluquer / Juan Oncina. Un altre senyor de Barcelona. Albert Vilardell / La nova veu de Montserrat. Ana María Dávila / Mikrokosmos: Músiques d'estiu. Pere Artís / Tangents: Wolfgang Wagner. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Fi de festa i traca final. Xavier Chavarria / Del seu affm.: Sr. Eduard Toldrà. Jaume Comellas / Cobla: Perpetuum concursum. Josep Pasqual / Entre la història i la crítica. Albert Torrens / Andrew Gourlay guanya el Concurs de Direcció de Cadaqués. Josep Jofré / A propòsit de... Liliana Maffiotte. Albert Torrens / Crítiques: Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Josep Barcons, Lluís Nacenta, Lluís Trullén, Xavier Chavarria, Josep Pasqual i Albert Suñé / TEMA Robert Schumnann (1810-1856). Compositor, Eusebius i Florestan (II) / Eusebius i Florestan. Schumnann i Schumnann. Miquel Desclot / Schumann. Escriptor i crític. Xavier Chavarria / MUSICALIA Christian Lindberg. Ploma, batuta i trombó. Mercedes Conde Pons / El mes de juliol-agost, a l'abast. The Royal Ballet retorna amb la bella dorment. Jaume Comellas / Lied sense partitura. Rainer Maria Rilke. Miquel Desclot / Paper d'assaig. Un noi del Shropshire. Miquel Desclot / Llibres. Discos. Mercedes Conde Pons, Jaume Comellas i Albert Torrens / Música encreuada. Eduard V. Patsi / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
STA MUSIC eis grans Schumann f~st1v~ls . EntreEusebius Tots destiU l Christian Lindberg Florestan EI trombó i rescriptura • MITSUBISHI I!P&. ELECTRIC Escolta als joves . ' Interprets. El futur és a les seves mans www.mitsubishielectric.es i iiil.!i!f.iiJi~.U ~VISTA CAT • J!l§!i¡j.i.•.;g.;;,¡__, MUSICAL 4a ÈPOCA ari ANY XXVII NÚM. 309-310 EDITO RfA L 5 Liceu: rebaixes pressupostàries, preocupacions i esperances PANORAMA 6 Festivals d'estiu 2010. Peralada, Torroella de Montgrí, Grec de Barcelona, SchuberUada de Vilabertran, el VendJ-eU, MontpeUer, misceHània de restivaJs perRRi\lfC, Mercedes Condc Pons i Jordi Maluquer 12 Juan Oncina. Un a]tre sen yor d e Barcelona per A lbert Vilardell La nova veu de Montserra t per Ana Maria Ddvila CONSELL EDITORIAL: Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret. Joan Matabosch, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONSELl DE DIRECCIÓ: Jaume Comellas (director), Pere Artls (editor), Llurs Millet (director musical) i Montserrat Urpi (coordinació·amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. El PIANISTA RUDOLF BUCHBINDER Al FESTIVAL DE TORROEllA DE MONTGRÍ ~ ---- -- --- -- - -- - - · --·- -- - ·-- -- - -- 15 D el seu alfm.: S1·. Edu ard Toldrà per Jaume Com ella s 17 per Cobla: Perpetnu.m concur sllln Josep Pasqual .. ................................................................................................................................................................................... . 19 Entre la ll·istòria i .la cl'iUca per Albert Torrerus Teresa Martínez. COORDINACIÓ REDACCIÓ: Mercedes Conde Pons. PuBLICITAT: Gestac. Indústria. 13. pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 Aie: molist@gestac.org IMPRESSIÓ: Creacions Gràfiques Canigó, S.L. DISTRIBUCIÓ: SADE DIPÒSIT LEGAL: 8-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Pere Artís, Josep Barcons Palau, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Ana María Davila, Miquel Desclot, Josep Jofré, Jordi Maluquer, Llurs Nacenta, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Miquel Pujadó, Albert Suñé, Albert Terrens, Llurs Trullén i Albert Vilardell. Mi lo ·okosmos: Músiques d'estiu per Pere A rlís ------------------------------- ..................................................................................... ---- ·-· ·-· Tangents: Wolfgang ~Wa¡:,rner per Jordi Nlaluquer ¡\J·s Subtilior: Fi d e festa i traca final per Xavi.er Chavarria ----------------------------------------------·--·--·-------------------------------------------------------·-··--------· MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE REDACCIÓ: Col•LABOREN EN AQUEST NÚMERO: 14 El NOU ORGUE DE MONTSERRAT 20 Andrew Gourlay g uanya el Con cw·s d e Direcció de Cadaqués per Josep Joji·é 21 A propòsit de... Liliana Mafl'iotte per Albert Torrerts 22 Crítiques per Mercedes Conde Pons, Xavier Chavarria, Llufs 7l·ullén, Jaume Comel/as, .Josep Barcons, LluLs Nacenla, Josep Pasqual i A lbert Sw1.é TEMA Robert Schumann ( 18 10-1 856). Compositor, Eusebius i Florestan (11) 32 Eu sebius i Florestml. Schumann i Schwnann per Miquel Desclot ------·--------------------------------------·-------------------------·------·-·····································~s Schumann. Escriptor i crilic J per Xavier Chavarria Cbristian Lindberg. "Ploma, baJula i trombó" per Mercedes Conde Pons 41 .El m es d e juliol-agost, a l'a bast Tb e Royal Ba Ue t retom a amb La bella dormen/ per J. Comella s 42 Lied sense partitura. Ra iner Maria Rillm per J\ifiquel Desclot ·---------------··---------------··-·····-·····························--·--········-··········--·--·--·------------~ 4J Paper d'assaig. U u noi del Slll'opshire per Miquel Dese/ol 44 Llibres. Discos per Mercedes Cowle Puns, Jaume Com eL/as i A lbert. Ton·ens ............................................................................................................................................................................ Música e ncreuada per Eduard V Palsi Revista de I' ESMUC, pàgines centrals 3 291 Orquestra Simfònica del Vallès I Rubén Gimeno director titular Jordi Cervelló compositor resi dent CONCERT NÚM. 1 D1ssobte, 18092010 19h PREU: Do 1OE o 48€ LA CONSCIÈNCIA CÍVICA DE LLIBERTAT Rubén Gimeno, director Cervelló: Fanfara "Els Tres Tambors• Beethoven: Egmont: Obert11ra Copia nd: Retrat de Lincoht Simfonia escollida pel públic d'cnt re les deu següents: Mozart llOa I Schubert Sa Txa ikovskl6a "Patètica" Beelhoven So IXostakóvitx Sa Brahms 4a I Dvonlk 7o Haydn lOOa I Bruckner 4n Mendclssohn 3a CONCERT NÚM. 2 D1ssobtc, 02 10 2010. 19 h PREU: De 18€ o 65€ LA LLIBERTAT ES GUANYA A POLS Una nit històrica Orfeó Català (Josep Vila, director) José Menor, piano Rubén Gimeno, director Beethoven: Concert per a piano i orq11estra núm. 4 Beethoven: Fragments de la Missa en Do major Beethoven: Fantasia Coral, en Do menor pern piano, cor I orq11estra CONCERT NÚM. 3 D1ssobte, 20 11 2010. 19 h PREU: De 10€ o 48€ CONCERT NÚM. 9 D1ssabte, 30 04 201 1 · 19 h PREU: De 10€ o 48€ CONCERT NÚM. 6 D1ssobte, 05 02 2011 19 h PREU: De 1 2€ o 40E LA LLIBERTAT EN LA RARESA LA LLIBERTAT I LA BOGERIA ELS SÍMBOLS DE LA LLIBERTAT Rkardo Ríos, clarinet Ashan Pillai, viola Mkhal Nesterowicz, director Vlctor Pa blo Pérez, director Claudio Bohórqu ez, violoncel Rubén Gimeno, director Haydn:Sinifo11iamím.6, "Lematin" Cervelló: Anna Frank, 1111 s(mbol Schubert: Simfonia núm. 7, Schumann: Simfonia mim. 4 Cervelló: Divertimento Bru eh: Concert per a clarinet i viola "Inacabadan Dvorak: Simfonia núm. 8 Elgar : Concert per a violoncel i orquestra CONCERT NÚM. 7 D1ssobte, 26 03 20 11. 19 h PREU: Do 12E o 58€ CONCERT NÚM. 4 D1ssobte, 18 12.20 10 . 19 h PREU: De 12€ o 58 € LA DANSA ENS FA LLIURES Scbnstian Breuningcr, violí David Afkham, director Rubén Gimeno, director Txaikovskl: Concert per a violí NOMÉS LA LLIBERTAT Mart in Frost, clarinet Rubén Gimeno, director Brah ms: Sillifonia núm. I CONCERT NÚM. 5 D1ssobte, 15.01 2011. 19 h PREU: De 12€ o 40€ Mourt: Concert pera clarinet i orquestra Hillborg: Concert per a clarinet i orquestra Stravinsky: L'ocell de foc: Suite CONCERT NÚM. 8 D1ssobte, 09 04 201 1 . 19 h PREU: De 12€ o 58€ (versió 1919) LA LLIBERTAT SENSE FRONTERES LA TÈCNICA ENS FA LLIURES Gilles Apap, violi i director Oenis Zhdanov, piano levgueni Starodubtsev, piano David GiménC'LCarreras,director Carta blanca a Gilles Apap moviment) Bartók: Danses romaneses TU ETS EL PROTAGONISTA Perquè pols viure l'experiència del Concert des de l'escenari Perquè pots escollir les obres que pots escoltar Perquè volem compartir emocions amb tu Mozart: Concert pera dos plano.1 núm. lO Txuikovskl: Simfonia núm. 4 Abonaments: Preu: dc 96 a 402 € Venda: del7 de juliol al IS de setembre dc 20 lO Venda d 'entrades: A partir del 7 de juliol de 2010 Organitza I patrocina: r~~1111 li • 19 h ENS FA LLIURES i orquestra Festivals de Valsos i Danses Cervelló: Concertino per a vio/( i orquestra de corda B1trtók: Divertimento(darrer CONCERT NÚM. 1 O Dissabte, 18.06. 20 11 PREU: De 12€ o 40€ LA LLIBERTAT DE SER UN MATEIX '"""""" o~no cATAlA PALAU Dl lA MUIICA Informació i venda: Tel. 902 442 882 Afe: taquilles@palaLtmusica.cat www.palaumusicn.cat Amb el potrocini de: o.., ...... s1m f'on tea "'" ' .... Fundació BancSabadel 05 Amblacol·labomclóde: CatÍ'Aúsica EDITORIAL a informació facilitada des de la direcció general del Gran Teatre del Liceu que les aportacions del Ministeri de Cultura als seus pressupostos en el h·anscurs dels tres pròxims anys disminuiran fins al 30 per cent, constitueix una notícia important que comporta una complexa gamma de matisos no tots ells fàcils d'esbrinar fins a Jes darreres conseqüències. D ' antuvi cal destacar dos e lements: el primer, la voluntat dels dirigents executius del Teatre que aquesta dràstica decis.ió no afecti la línia de rigorosa excel·lència de Ja programació -segons els mateixos arguments exposats en Ja nota informativa oficial-; encara que el matís "de forma significativa" obre una possible escletxa preocupant. I de fet, quelcom més que la rumorologia ja apunta que l'esmentada línia com a mínim serà objecte de retocs d'abast encara inconcretable. I cal no oblidar que de fet el procés ja ha començat amb l'eliminació del creatiu i Iic cicle de concerts al Foyer i també les més prescindibles Sessions golfes. l el segon aspecte destacable és que de moment no s'indica que les aportacions de les institucions catalanes segueixin el mateix camí; sí que s'esmenta el factor "d isminució del mecenatge". En tot cas, la direcció general dels vents no convida a l'optimisme i de passada el fet confirma el deix de dependència acusada del nostre Teatre d'instàncies alienes al seu propi i natural àmbit de projecció. La rotunda claredat i sinceritat del missatge emès pels màxims dirigents executius del Gran Teatre del Liceu, per força ha de ressonar en moltes altres instàncies culturals i no so ls Ja música. Tanmateix, en el nostre art el tema ofereix aspectes particulars que cal tenir en compte. Un dels més destacats, per no dir el que ho és més a l'efecte que ens ocupa, és la convivència en el que podríem anomenar "mercat", de l'oferta privada i la institucional. Una convivència no necessàriament fluida que, per tant, comporta fregadissos, oimés quan aquella també participa del pastís del suport institucional en mesures en molts casos decisives per a la seva supervivència. La manca de recu rsos és el millor brou afavoridor de situacions ingrates. Les conseqüències que es poden derivar de la nova si tuació, d'aquest inevitable efecte dòmino, de moment són imprevisibles, però amb molta probabilitat comportarà haver de trobar-hi sortides imaginatives, en més d'un cas segu rament també traumàtiques, que alleugin al màxim possible els efectes de la nova situació. Molt fa pensar que la sotragada comportarà un replantejament substancial de conceptes, idearis i dinàmiques a la recerca de nous estatus de funcionament. Vist des de l'optimisme, aquesta sotragada pot tenir l'efecte positiu de vita litzar un mar d'inèrcies i de rutines crostificades que pesa massa en el desenvolupament normalitzat de la nostra vida musical. No tot pot estar perdut i fins i tot hi pot haver força a guanyar. Liceu: rebaixes ' . pressupostaries. • • preocupacions I esperances RMC 309-31 o s PANORAMA FESTIVAL CASTELL DE PERALADA 2010 Tornen les grans veus de la lírica i les produccions operístiques Dues produccions operístiques, Don Pasquale i Tosca, amb equips artístics de notable relleu, j una vers16 del Requiem de Verdi, aj xf mateix de gran nivell qualitatiu, reforcen Ja imatge d'un retorn als orígens lírics de l'edició d'enguany del Festival Castell de Peralada després d'uns anys en què aquesta linia havia sofert un perceptible declivi. Uactuació de Zu bin Mehta al capdavant de l'OrquesLra de la Comunitat Valenciana, alhora consUtueix un esdeveniment d'una importància particular. I per ballet espanyol, aportarà la seva idiosincràsia, en bona part en la línia del Béjart Ballet. .. , servida sobre música dc Philip Glass i coreografies del mateix Ulla te. La dimensió més clàssica arribarà amb el BaUet de Miami i la coreografia de Marius Petipa titulada El Corsari sobre música d'Adolphe Adam. El Ballet de Miami és una formació jove, amb prou feines 25 anys, dedicada bàsicament al repertori clàssic que s'ha mogut molt preferentment als Estats Units, encara que també amb alguna notable incursió europea (Festival d'Edimburg). RRMC a presència dc veus importants com Ics dc joan Pons, Isabel Rcy. Cario Colombara, Stefano Palatchi, Elisabete Matos, entre d'altres, i també suports corals com el del Cor dc Cambra del Palau de la Música i l'Or-feó Català atorguen a la veu lírica un reviscolat protagonisme. D'aquesta manera. Peralada acollirà manifestacions dc notable envergadura. i ultra Ics descrites, altres d'igualment importunis en el terreny del concertismc simfònic i del ballet. Don Pasqua/e (23 de jul iol) serà la tert:era proposta del Festiva l -en una product:i6 del Festival dc Urs Palmas de Gran Cana ria Alfredo Kraus- que té el seu màxim exponent en la presència de l'exqu isida soprano valenciana Isabel Rcy en el paper dc Nori na. Amb ella destaca també el baix baríton Cario Colombara (Don Pasquale) i el nostre Manel Esteve en el de Malatesta. Tosca. la gran òpera pucciniana per exceHència, tindrà en joan Pons un Scarpia dc luxe, un dels tres o quatre personatges que més prestigi han donat al baríton menorquí. Al seu costat, l'excel-lent soprano portuguesa Elisabete Matos serà Floria Tosca. Partint del prestigi reconegut d'aquests dos artistes. la sO!·presa pot ser el jove tenor ucraïnès Misha Didyk, que està desenrotllant una meteòrica trajectòria amb debuts en teatTes com La Scala dc Milà i sota batutes corn la dc Barcnboim. La direcció serà del granadí Miguel Angel Gómez Martínez i la producció de I'Staatstheatcr Karlsruhe. El jove titular dc I'OBC Pablo Gonzúlcz dirigirà la seva mateixa orquestra en el Requie111 dc Verdi -el rèquiem més operístic- , en un concert a la memòria de qu i va ser artífex destacat del Festival. Luis Polanco. El suport coral l'oferiran conjuntament l'Orfeó Català i el Cor de Cambra del Palau de la Música L 6 294 ISABEL REY amb un quartet vocal del qual forma part el baix ba rceloní Stefano Palatchi. Zubin Mehta i l'Orquestra de la Comunitat Valenciana, capítol a part. L'actuació de Zubin Mehta amb la també seva Orquestra de la Comunitat V<rlcnciana constitueix un esdeveniment força a part en la programació del Festival. Aquesta orquestra participa de manera molt destacada de la política endegada al País Valencià amb motiu d'inaugurarse el faraònic projecte dc la Ciutat de les Arts. Dotada dc grans recursos, entre els quals poder disposar com a titulars de dos directors tan prestigiosos com Lorin Maazel i Zubin Mchta. El ballet ocuparà bona part de la programació amb tres propostes de relleu i interès. Molt en primer lloc, l'actuació del Béjart Ballet Lausannc. aquesta companyia creada pel gran coreògraf marsellès que ha esdevingut un dels grans referents del ballet europeu des dc pràcticament la segona meitat del segle xx. Dirigit ara pel seu successor Giri Roman, oferirà una corcogralïa ensenya de la companyia, Le Presbytèra ... que, encara que coneguda, sempre constitueix esdeveniment. El Ballet Víctor Ullatc, una formació privada que ha marcat època en el e Norah Jones a Joan Manuel Serrat. En el terreny popular hi ha una oferta de figures molt destacades, començant, perquè a més inaugura el Festival el dia 16 de juliol, per la cantant nord-ameticana Norah )ones, que presentarà el seu darrer CD, titulat The Fall, precedit per una bon·atxera de venda. Cantant i autora, a més d'acompanyar-se amb la guitarra, la seva actuació marcarà un dels plats més forts de Festival. joan Manuel Serrat, incombustible contra tots els elements; Paco de Lucia, recentment graduat amb l'honoris causa per la prestigiosa Universitat de Serklee, i l'uruguaià Jorge Drexler, en completen l'oferta de tall popular de pes, mentre que Miguel Bosé, que clou el festival el dia IS d'agost, hj representa la parcel-la més glamurosa. Capítol a part per a la presència de La Locomotora Negra, aquest conjunt de jazz clàssic, esdevingut un referent estimadíssim "en" i "enllà" dels afeccionats especifics al jazz. La cobla una vegada més tindrà el seu espai, i cal remarcar-ho, en aquest cas amb una proposta heterodoxa comandada per l'heterodox ja força domesti· cat Carles San tos, amb la Cobla Sant )ordi-Ciutat de Barcelona i jordi Molina i el seu sextet de tenores amb la col·laboració de la soprano Begoña Alberdi. D PANORAMA FEST IVAL DE TORROELLA DE MONTGRÍ 2010 Protagonisme creixent de la música antiga La meitat dels catorze concerts programats al Festival, més dos que s'oferiran a sengles poblacions de l'entorn de Torroella de Montgrí, oferiran exclusivament música del període preclàssic, convencionalment música antiga, tot confirmant d'aquesta manera una tendència que protagonitza aquesta manifestació. RONALO BRAUTI GAM I per RRMC a creació i consolidació d' un conjunt estable especialitzat en aquest tipus de música, l' Acadèmia 1750, constitueix un fet que incideix d'una manera decisiva en aquest ideari que tant està marcant la recent trajectòria d 'un festiva l de molt pes en el conjunt dels d'estiu que se celebren a Catalunya, que enguany arriba a la seva trentena edició. L'altre tret característic és el pes que hi ocupa el concertisme pianístic, amb quatre concerts en solitari i un amb acompanyament d'orquestra. Un altre component que cal tenir en compte és que la immensa majoria de programes, set, tenen caràcter monogràfic -en el cas de Bach, fins i tot es triplica-, alhora que també se n'oferiran dedicats a Schumann, Beethoven, Handel i Vivaldi, més els dos d'aquest mateix compositor que s'escamparan a Pals i Verges. Per tant, es produeix una concentració perceptible de l'oferta en un nombre reduït de compositors. Pel que fa a intèrprets, l' Accadem ia Bizantina, amb el seu director Ottavio Dantone, adquireixen la condició d'artistes principals convidats amb protagonisme en dos concerts. Seran el monogràfic Vivaldi, amb l'actuació de la coneguda soprano Sandline Piau i el violinista Stefano Montanari am b Dantone a Ja direcció, clavicèmbal i orgue, i el monogràfic ded icat a Handel, amb el mateix violinista, el violoncel·lista Marco Frezzato i Dantone d irigint i interpretan t a l'orgue. També i lògicament, l'Acadèmia 1750 ocupa un pes important en el cicle amb dos programes més: el primer, que inaugura el Festival el dia 30 de juliol, dedicat a Bach amb tres cantates: jesu, der du meine Seele, !eh habe genug i Wachet au}; ruft uns die Stimme. Dirigirà i actuarà com a concertino Fat-ran }ames i hi intervindrà un exceJ.Ient quartet vocal format per la soprano Raquel Andueza, la mezzosoprano Marta lnfan- L te, el teno r Lluís Vilamajó i el baix Pau Bordas. El segon concert serà dirigit pel nou titular Stefano Demicheli, i tindrà com a al·licient destacat el cabdal S tabaL Mater de Pergolesi en l'avinentesa de 300 aniversari del seu naixement. Bach serà protagonista monogràfic de la insòlita proposta que oferirà el grup Sarband, format en gran part per músics àrabs, i el Modern String Quartet de Munic, amb acompanyament de projeccions. El títol és Passió àrab segons johann Sebastian Bach. És una proposta que pretén, segons el que s'indica, "con- frontar el missatge bacchià amb la miserable situació que viu avui dia el país origen de jesús de Natzaret". Finalment, la tercera proposta monogràfica dedicada a Bach és la versió de les Variacions Goldberg per a trio de corda, feta pel violinista Dmitri Sitkovetski l'any 1984, que comptarà amb un exceJ.lent conjunt d'intèrprets: els germans Capuçon, ben coneguts a Ja vila del Baix Empordà, i el violista Gérard Caussé. Schumann serà present en dos concerts de característiques molt diferents. En el primer amb la versió d'una cantata -gènere poc conegut de la seva producció-, que porta el títol d'Span.ische Liebslieder, que compartirà programa amb una altra composició coral del seu amic Johannes Brahms, els bellíssims Liebeslieder (Waltzer) . La versió serà a cura del Cor Lieder Càmera amb un quartet vocal català de gran nivell format per la soprano Marta Mathéu, la mezzosoprano Mireia Pintó, el tenor David Alegret, el baríton Enric MartínezCastignani i amb els pianistes Josep Suriñac i David Malet. Tal com s'ha indicat, un concert tindrà Beethoven com a compositor exclusiu i un segon, per poc. Aquell serà el que interpretarà el pianista holandès Ronald Brautigam, deixeble de Rudol f Serkin, que compta amb un historial important. I.:excel·lent pianista Rudolf Buchbinder oferirà un programa format per la Sonata "Waldstein", completat pels Estu- dis simfònics opus 13 de Schumann. Schumann i Beethoven també tindran un paper rellevant en el concert que protagonitzaran els pianistes Éric La Sage i Albert Gu inovart en homena tge a la pedagoga Maria Curcio de la qua l va n ser deixebles i que al mateix. temps va desemotllar una important tasca en els anys vuitanta en els ufanosos cursos que se celebraven a redós d'aquest mateix Festival. En el programa destaca l'estrena d'una obra encàrrec, fet per l' Obra Social Caixa de Catalunya a Albert Guinovart dedicada a aquesta insigne professora. María Bayo, una bona amiga del Festival, intervindrà a les seves acaballes en un recital amb obres de Beethoven, Mozart i Schubert acompanyada al piano per Maciej Pikulsi. U na vegada més s'ha. p1·ogramat el concert d'homenatge a l'inoblidable Ernest Lluch, que am b el títol descriptiu d"'El somni dels crepuscle, m(lsica a les corts de la Corona d'Aragó en temps de Joan I i Martí l' Humà", oferirà el conjunt català Tasto Solo en un muntatge amb dramatúrgia i direcció artística de Joan Solana en què hom ofereix la iI· lustració d'un recorregut a redós de l'època dels reis Joan I i Martí l'Humà en el 600 aniversari de la mort d'aquest. El Festival de Torroella seria una altra cosa sense la presència continuada i celebradíssima del profund pianista basc Joaquín Achúcarro, que oferirà un programa molt propi de la seva sensibilitat, format per obres de Schumann i Chopin. Fina lment, l'Amadeus Chamber Orchestra, dirigida per Agnieczsa Duiczmal. interpretarà un programa en el qual destaca el Concert per a piano número 2 de Chopin - una nova commemoració en el cicle-, amb un programa que obre Szymanowski i el completen obres de Mussorgski -els coneguts Quadres d'una exposició en versió per a orquestra de corda- i de Kilar. 7 295 PANORAMA GREC 2010 FESTIVAL DE BARCELONA Jordi Savall i Cesc Gelabert Columnes de l'aportació catalana en música i ballet El concert que oferirà Jordi Savall amb Hespèrion XXI al Teatre Grec i l'estrena de l'especlacle f{i, creat per Cesc Gelabert i Frederic Amat, esdeven en columnes visibles de l'aportació catalana, respectivament en la música i en el ballet, que ofereix la programació d'en guany del Festival Grec. per RRM C A questa nova edició dirigida per Ricm·do Swarcer recolza en alguns conceptes base. com són en primer lloc el protagonisme dc la creació japonesa, invitada enguany, la important oferta musical -Ja parcel·la que presenta més propostes-, la creixent presència del circ, i el destacat pes dc la creació catalana, especialment perceptible pel que fa al teatre -quinze dc les vint-i-una produccions-, però també en la música -onze de vinti-quatre- i en menor mesura dansa ~ua­ tre dc dotze-, tol confirmant el moment de feblesa que pateix aquest art a casa nos tra en aquests moments. Jord i Saval l i l-lcspèrion XXl s'endinsaran en el món turc medieval a redós dc la lïgura dc Demetri Cantemir ( 1673- 1723), que tol i ser d'origen molclau va passar bon<~ part de la seva existència a lstanbul. El músic català esta rà acompanyat per un equip de músics turcs, armenis, grecs, búlgars, israelians i mar-roquins per configurar una de les seves propostes intcl·lectualitzades. Una altra proposta interessant és la que porta el títol dc Ressons de I'AI-Andalus i el subtítol descriptiu de Cançons populars de la Catalunya Nova, València í Mallorca d'influència àrab i anda- 8 296 lusina. Xavier Puig dirigirà un equip integrat pel Cor de Càmera de l'Auditori Enric Granados, la veu solista de Sílvia Pérez Cruz i un conjunt instrumental cambrístic al servei d'un programa format per obres de Feliu Casull. Josep Lluís Guzman-Antich i el mateix Xavier Puig. L'Enscmble de l'Orquestra de Cadaqués dirigit per )ai me Martín amb la cantaora Estrella Mo rente i Jordi Dauder (recitador) interpretaran un molt atractiu programa dedicat a Albéniz amb els seus Poèmes d'bmour, en què la música acompanya poemes del poeta francès Armand Silvestre i El amor brujo amb l'esmentada cantaora. La renovada Banda Municipal de Barcelona dirigida pel seu titular, Salvador Brotons, amb el suport de dos exceJ.Ients cantants, la soprano Marta Mathéu i el de propostes baríton José agosarades, Anlonio Lós'ofere ix ara pez, gratificaran els especal ballet amb l'espectacle titadors amb tulat La Veun concert nus de Wíformat per llendorf, baconegudes àries d'òpera sat en música de la Passíó i de sarsuela. segons sant Cal fer esment de l'esMateu de J. Kl. AMB CESC GELABERT trena de l'òS. Bach, amb coreografia de Jordi Cortés i espai escèpera per a nens Amb els peus a la Llunic del mateix Pericot i del molt actiu, na del compositor Antoni Pa rera Fons i guió de Manuel Maestro i Paco Azorín, en aquest Grec, Paco Azorín. Marta Carrasca, un destacat referent que comptarà amb el luxe de la interdel ballet contemporani català, es posa pretació de María Bayo i també de la direcció de Virgínia Martínez. al capdavant d'una producció inspirada en el Requiem de Mozart com a punt de Ja en el terreny més estrictament popartida i d'i nspiració per e ndegar una pular, Joan Manuel Serrat prend rà una nova quota d'amortització del seu homena de cerimonial profà. menatge al poeta Migucl llcrnanclez, i El ballet, ultra aquestes aportacions el cantaor Miguel Poveda estarà mol t nascudes a casa, comptarà amb altres ben acompanyat per un compe tent equip propostes remarcables, com són Wild que comandarà Joan Albert Amargós. Cursive del Cloud Gate Dance Theater amb la copta com a argument. ofTaiwan,l'espectacle de Butò/Ko MuEl pianista Agustí Fernandcz - d'amrobuslli, una mostra d'aquest gènere d'upli espectre d'interessos musicals- serà na gran fide litat estilística, i l'espectacle acompanyat pel contraba ixista Barry titulat Du nas, en què la bailaora María Guy, especialment fincat en l'àmbit de Pagés s'uneix al ballarí contemporani SiJa música contemporània. di Larbi Cherkaoui en una proposta soLa Cobla Sant Jordi-Ciutat dc Barbre el paper molt interessant. celona ocuparà novament la plaça del El mite de Prometeu inaugura el FesRei en un concert dirigit per Francesc tival. La recreació del mite de Prometeu Cassú. que fa una certa regressió resd 'Èsquil en la versió de Heiner Múller pecte del criteri rupturista de la seva anva inaugurar el Festival amb dramatúrterior presència. gia de Carme Portaceli i amb Carme Elias en el paper justament de Promeesc Gelabert s'immergeix en teu. el món del kabuki. Cesc GeLa presència de la creació catalana labert amb l'artista plàstic Fretindrà fites destacades. com l'estrena de deric Amat col· laborarà en la Fora de joc (amb el futbol com a tema) presència de la creació japonesa amb de Sergi Belbel i direcció de Ctistina Clcuna propos ta nascuda amb motiu dc mente, el muntatge de bombolles de sacommemorar-sc eng uany el cen te nari bó de Pep Bou amb la col·la boració de del teat re kabulci Yachiyoza. Es tracta Jorge Wagensberg amb el dilatat títol de d' un pont entre la Mediterrània i el JaBereshit La història més bella del cospó, o entre els respectius mons poètics, mos. David Selvas dirigirà el muntatge que serà interpretat per un eq uip amb de La Gavina de Txék.hov; T de Teatre artistes el 'aquests mateixos orígens, i presenta el seu nou espectacle, Delicacomptant amb l'espai escèn ic de l'esdes d'Aifredo Sanzol, i júlio Manrique mentat Frederic Amat, un col·laborador se les haurà amb un autor que li és molt habitual del nostre ballarí i coreògraf. fami liar, Neil LaBute, amb l'obra Coses lago Pericot, indes tructible ideador que dèíem al7ui. C PANORAMA SCHUBERTÍADA DE VILABERTRAN 2010 Goerne i Banse Encapçalen una programació de gran nivell líric La Schub ertiada de Vilabertran potencia encara amb un més gran protagonism e la seva vocacional dedicació al repertori líric amb una oferta d'un nivell especialment elevat. per RRMC n un total de nou concerts -secció dedicada a debutants a part-, cantarà a l'esplèndida basílica de Santa Maria de Vilabertran un estol de grans cantants, encapçalats pels habituals Matthias Goerne i juliane Banse --en bona mesura de la família-, als quals acompanyen dos altres artistes dc gran nivell, la mezzosoprano Angelika Kirchschlager i el tenor Christoph Prégardien. Es tracta, i no cal insistir en detalls, de quatre grandíssims intèrprets que atorguen a l'edició d'enguany d'aquest cicle una rellevància i un interès excepcionals. A ells encara ca l afegir el nostre Quartet Casals i el pianista Sebastian Knauer i el director Christopher Konig, que arrodoneixen la bondat de l'oferta. També cal fer esment d'un nom jove i de protagonisme creixent: la soprano també alemanya Mojca Erdmann. Nascuda a Hamburg, ha estat deixebla d'Evelyn Hcrlitzius i de Hans Sotin a la Koln Musikhochschulc. on així mateix va estudiar violí. El seu obligadament curt historial l'ha portada, entre altres fites, a debutar al Festival de Salzburg i recentment a signar contracte en exclusiva amb el segell Deutsche Grarnmophon. Goerne obrirà la Schubertíada el dia 13 d'agost acompanyat al piano per Andreas Haetliger amb un programa dedicat a Schubert. Una setmana més tard Christoph Prégardien oferirà el cicle Oie Schone Müllerin acompanyat al piano per Michael Gaes. Angelika Kirchschlager, amb acompanyant no decidit, interpretarà Montsalvatge, Wolf, Hahn, Brahms i Mahler el dia 24 d'agost; i quatre dies més tard Juliane Bansc tancarà la tetralogia de E grans cantants acompanyada al piano per Aleksandar Madzar i per la clarinetista Ona Cardona en un programa que inclou obra d'Eduard Told rà i també d'Spobr i Brahms. Mojca Erdmann estarà acompanyada per Gerold Huber en un programa Mcndelsohn-Schubert. La jove soprano catalana Susanna Puig s'inscriu dintre d'aquesta àmplia oferta liederística ben acompanyada pel Trio Jess amb un programa format per obres de Schube1t, Pueyo i Xostakóvitx. La veu serà protagonista d'un concen de format mitjà amb clar protagonisme català amb un quartet vocal format per tres cantants nostres de carrera dia rere dia més notable: la mezzosoprano terrassenca Anna Alàs, el tenor David Alegret i el baix Marc Pujol, a més de la jove soprano xipriota Zoe Nicolaidu. Amb ells actuarà el Cor Lieder Càmera que dirigeix Xavier Pastrana, la violinista Catalina Reus i I 'Orquestra de Cambra de la Schubertíada, dirigida per Christoph Konig. Es tracta d'un director alemany que, entre d'a ltres, ha dirigit la Mozarteum Orchestra, Real Filharmonía de Galícia, BBC Scottish Symphony Orchestra, Orquestra de Cambra de Lausana, London Mozart Players, etcètera. Oferiran un programa que encapçala la Simfonia número 5 de Schubert, Rondo en La major per a violí i orquestra de Schubert, Missa número 4 del mateix compositor, Ven i Crea/or per a cor mixt i orquestra de cordes d'Arvo Part i finalment Tantum Ergo de Schubert. La parcel·la instrumental, l'encapçala amb tots els honors el Quartet Casals, que serà acompanyat pel violoncel·lista Eckhard Runge, amb un programa format per obres de Schubert i Boccherini. Els pianistes Sebastian Knauer (Schubert, Beethoven, Mendclssohn i Gershwin) i Tobias Truninger (programa per decidir) completen la programació. A part s'oferi rà un cicle para l·lel titulat "Concerts de debut", en què prendran part la soprano Pi lar Vflzquez acompanyada al piano per Elisa Rapado (Schubert, Brahms. Mahler i Wagner) , la pianista Katia Michcl (Montsalvatge, Albéniz i Schubert) i el duo format per la flautista Laia Babi i el pianista Paul Perera (Bach. Schubert. Widor i Brotons). schubertí~tf~ a Vilabertran 1. Divendres, 13 d'agost · 21h Matthias Goerne, ban'ton Andreas Haeflíger, piano Ueder de F. Schubert 2. Divendres, 20 d'agost · 21h Chrístoph Pregardien, tenor Michael Gees, plano Die Schóne Müllerln, D795 de F. Schubert 3. Dissabte, 21 d'agost · 21h Sebastian Knauer, piano Obres de F. Mendelssohn, L F. Schubert \/ilO Beethoven I 4. Dimarts, 24 d'agost · 21h Angelika l(jrchschlager, Tobias Truninger, piano Mezzosoprano Obres cie J. Srahms, H. Wolf, R. Hahn i G. Mahler S. Divendres, 27 d'agost · 21h Quartet Casals Eckhard Runge, violoncel ~e 309-310 Obres de F. Schubert I Bocherinl 6. Dissabte, 28 d'agost · 21h Juliane Banse, soprano Aleksander Madzar, plano Ona Cardona, clarinet Obres de L Spohr i J, Brahms 7. Divendres, 3 setembre · 21h Susanna Puig, Jess Trio Wien soprano Obres cie D. xostakòvitx I F. Schubert 8. Dissabte, 4 setembre · 21h Mojca Erdman, soprnno Gerold Huber, plano Obres cie R. Schwnann I F. Mendelssohn IHIITITS IISICIIS lliiliiilD • * "=-" 902 10 12 12 iil!·ENTRADA lctcnlrada com CAlXA CATAI.Ut.JVA 4(> Compra entrades al Web: www.schubertiadavilabertran.cat 1 nfo i_~jmf1gueres.cat JOVENTUTS ~lUSICALS DE FIGUERES telf. 972 50 Ol 17 (matms de 9 a !3h) 9 297 PANORAMA MISCEL·LÀNIA DE FESTIVALS 2010 Diversitat de propostes a redós de la música culta Al marge dels festivals més populars i de més solatge que encapçalen la cartellera estiuenca a Catalunya, amb una presència destacada de la música culta, n 'hi ha d'altres qu e Lambé hi paren atenció -amb gran diversitat de propostes-, conscients de l'encant que l'ambient estival suggereix per escoltar música, amb actitud distesa i vacacional. ~~er MERCEDES CONDE PONS ntrc l'àmplia ofer1a, n'hi ha que destaquen per la meritòria atenció al gènere culte, nedant fins i tot a contracorrent de modes i pressupostos. Són. aquests, festivals com el Festival Isaac Albéniz de Camprodon, el Festival Concerts de Mitjanit de Sitges. el Festival de Sant Fruitós de Bages o les Nits d'Estiu al Monestir de Pedralbes (Barcelona), que dediquen una atenció gairebé íntegra al repertoii clàssic. El XXV Festival Isaac Albéniz de Camprodon clo u les celebracions de l'Any Albéniz (2009-20 10) amb diversos concerts al voltant dc l'obra del músic nascut en aques ta localitat. Hi actuaran. e ntre d'alt res: la violoncel·lista Beatriz Blanco, guanyadora del primer premi del Concurs Pcdro Bote de Vilafranca dc los Barres; els alumnes del IX Curs Internacional de Música Isaac AJ. béniz; el tenor Albert Deprius i la soprano Cannen Solís en un concert amb l'Orquestra dc Cambra de Barcelona sota la direcció dc Ricardo Estrada amb fragments d'òpera i sarsuela; el pianista Gustavo Díaz-Jérez, que interpretarà íntegrament la lberia d'Albéniz, i el pianista finlandès Marko Hilpo, guanyador del Premi del Concurs Maria Canals al millor intèrpret dc música d'Isaac Albéniz. El concert de clausura inclourà la recuperació després de 125 anys del Concierto fantastico d'Albéniz a càrrec del fagotista Vasil Nikolov, el flautista jo rdi Cendra, el pianista josé Menor i l'Orquestra Simfònica de la Ràdio de Sofia sota la d irecció d'Enric Ferrer. El Festival Conce rts de Mitjanit de Sitges acollirà el Trio Arriaga - format pe r Daniel Ligorio, David Apellaniz i Feli pe Rod ríg uez- amb un programa amb obres dc johannes Brahms, Gaspar Cassadó i Dmitri Xostakóvitx. El pianista Alcx Alguacil farà un recital amb obres dc Salvador Brotons, Aleksandr Skriabin i Manuel de Falla, mentre que el també pianista ikolai Lugansky de- MIREIA PINTÓ I MANEl CAMP E 10 298 NIKOLAILUGANSKY dicarà un recital a obres de Chopin, Debussy. Granados i Albéniz. El tenor Àlex Vicens oferirà un recital de cançó italiana i sarsuela. El XVI Festival Sant Fruitós de Bages inclou el recital de música nord-americana a càrrec de la mezzosoprano Mireia Pintó i el pianista Manel Camp; un concert a cà rrec del Trio Medite rrani -Pier Francesco Fiorda liso, Gianluigi Fiordaliso i Guennadi Dzubcnko- amb obres dc Brahms i Schubert: un concert a càrrec del Cuarteto Vocal Cavatina amb obres de Haydn. Rossini, Guastavino i Copland i un recital de la violinista Helena Satué amb el pianista VIa- dislav Broncvetzki amb obres de Chopin, Schumann i G1ieg. Les Nits d 'Estiu al Monestir de Pedralbes ofereixen un programa que té com a temàtica la relació entre música i aigua. La soprano María Hinojosa cantarà música barroca amb l'acompanyament del violinista Francesco Colletti i el clavicembalista Jordi Reguant. El tenor Roger Padullés interpretarà La bella molinera de Franz Schubert, acompanyat al piano per Alan Branch, i el pianista Lluís Rodríguez Salvà farà un recital amb obres del romanticisme impress ionisme. Destaca també l'estrena del Concert per a guitarra i orquestra. op. 70 de Jaume Torrent, que tindrà Uoc el l 5 d'agost en el marc del X Festival de Música de la Vila de Rialp a càrrec del mateix compositor com a solista i l'Orquestra Simfèr nica Nacional Txeca. sota la direcció d'lmma Shara. En darrer terme, el Festival Castell de Santa Florentina acull una progr·amació amb un alt contingut líric. Hi haurà un concert amb cors d'òpera; un doble programa amb I'Stabat Ma ter i La serva padrona de Pergolesi en què intervindran , entre d'altres, Filippo Mineccia, Marc Pujol i EUsenda Melian; un recital del tenor granadí josé Manuel Zapata i una gala de tenors amb Àlex Vicens, Ji Min Park i josep Fadó, amb l'acompanyament pianístic de Rica1·do Estrada. Resulta com a mínim sorpre nent que festivals que tenen pressupos tos molt més elevats que els esmentats, deixin el repertori clàssic en un espai gairebé anecdòtic i amb propostes rebregades i sense atracti u. PANORAMA FESTIVAL PAU CASALS DEL VENDRELL 2010 Fidelitat al protagonisme del violoncel per RRMC l violoncel serà protagonista de tres dels onze concerts programats en la trentena edició del Festival Internacional de Música Pau Casals que se celebra al Vendrell cada estiu. D'aquesta manera es manté el tret més ca¡·acterístic d'aquest esdeveniment i alho ra la fidelitat a la figura de Pau Casals, inspirador espiritual de la vida musical de la seva vila nadiua. A més, el referent del gran músic vendrellenc es manifestarà en la seva faceta de compositor, ja que en el concert inaugural Lluís Claret amb el grup Violoncel·listes de Barcelona i el pianista Gerard Pastor oferirà un programa amb obra seva entre Ja qual la versió per a conjunt de violoncels de la famosa sardana de concert Sant Martí del Canigó orquestrada pel seu germà Enric. La segona presència del violoncel serà de la mà de l'important violoncel·lista canadenc Gary Hoffman, que interpretarà la Suite número 5 de). S. Bach, la Suite per a violoncel de Gaspar Cassadó i la Sonata per a violoncel de Kodaly. I la tercera la protagonitzarà el violoncel·l is ta Petr Nouzovs ky, que amb el violinista llian Garnet i I'Siovak Sinfonietta interpretaran el Doble concert per a volí i violoncel de ). Brahms. E JOAN ALBERT AMARGÓS Aquesta mateixa orquestra, amb el segell eslau propi dc formacions viatgeres, haurà actuat abans en un programa de gran espectacle. Antecedent del violoncel, la viola de gam ba tindrà un protagonisme destacat en el cicle, amb l'actuació de )ordi Savall amb els seus companys de nombrosíssimes iniciatives de pes, l'arpista Andrew Lawrence-King i el percussionista Pedra Estevan. En el terreny de les figures estel·lars, la de María Bayo ocupa un Lloc important en un recital en què interpretarà obres dc Beethoven, Mozart, Schubert, Mompou, Guastavino i Ernesto Lecuona. El grup I Solisti Yeneti que dirigeix el simpàtic i veterà Claudio Scimone oferirà dos concerts fid els al seu repertori transalpí, el segon dels quals amb la versió del Gloria de Vivaldi. El conjunt de música antiga Academia 1750. nascut en el si del Festival dc Torroella de Montgrí. projectarà un dels seus programes d'aquesta temporada en el qual destaca l'Stabat Ma ter dc Pergolesi. El Vendrell manté, de manera insòlita en el panorama dels festivals d 'estiu, la presència cada any d 'un concert de cobla, capítol en el qual s'altemen Ics millors formacions catalanes. Enguany correspon a la Mediterrània, en un concert de gran exigència que serà dirigit pel seu titular. Bernat Castillejo, i també per joan Albert Amargós en dues obres pròpies de molt pes, Variants de colors i Sinfonietta Concertant. aquesta amb la presència solista de la violinista Carlota Amargós, el pianista T01·di Vilaprinyó i el violoncel·lista Manuel Martínez del Fresno, mentre que el saxo Francesc Gregori serà protagonista de la Suite traumàtica per a saxo. percussió i cobla de joan josep Blay. En altres concerts, hi intervindrà l'Orquestra Camcrata XXI que dirigeix Tobias Gossmann amb el clarinetista Oscar Agücles, el duo que f01men el viola Ashan Pillai i el pianista Albert Giméncz i el Trio Guarneri, que oferirà dos concerts, el segon dels quals catalogat com a "familiar" amb la col·laboració com a narrador de David Puertas. ~ C 309-31 O FESTIVAL DE MONTPELLER 2010 Cinc òperes dins d'una allau musical I per JORDI MALUQUER _ _ l més proper dels festivals europeus de música és el Festival Radio France et Montpellier Langucdoc-Roussillon. que enguany es du a terme entre el 12 i el 30 de juliol i que arriba a la seva 25a edició dirigit pel compositor René Koering. És un festival hiperactiu, que als matins o fereix concerts de nous talents, al migdia conferències o cinema musical, a la tarda valors emergents, als vespres concerts importants i a les nits activitats musicals off A banda d'oferir concerts orquestrals i recitals - enguany Borís Berezowski, Sandrine Piau i Fazil Say-, sempre ha destacat en el camp operístic oferint novetats o recuperant obres oblidades. La majoria les ofereixen en E versió de concert o lle ument actuada, ja que és un festival patrocinat essencialment per Radio France amb la finalitat de ser retransmès per aquesta emissora. Enguany presenten una òpera escenificada i quatre en versió de concert. L'escenificada és Andromaque d'André Grétry ( 174 1-1 813) amb direcció escènica de Georges Levaudant i musical d'Hervé Niquet amb Le Concert Spirituel, els I 2 i 13 de juliol. En versió de concert es presenta, el dia 14, l'òpera de l' americà Bernard Herrmann (19 1 11975) Wuthering 1-Jeights sobre la novel·la del mateix títol d'Emily Bronte amb l'Orquestra acional de MontpeLler i solistes -Laura Aikin i Yincent Le Texier- dirigits per Alain Altinoglu. El 24 interpreten el drama musical de Francesca Cavalli ( 1602-16 76) Artemisia pel conjunt La Venex.iana que dirigeix al ela- ve Claudio Cavina. El 22 s'hau rà interpretat l'intermezzo tràgic en dos ac tes Piramo e Tisbe de )oha1m Adolf Hasse ( 1699-1783) amb Vivica Genaux i l'Europa Galante que dirigeix Fabio Biondi. Finalment. una òeera de Vincent d'lndy (1851-1931 ), L'Etranger, que interpreta el baríton Ludovic Tézier amb el Cor de Radio France i l'Orquestra acional de Montpeller dirigida pel seu titular, Lawrencc Fostcr. el 27 de juliol. Ca l esmentar el concert que l'Orquestra Naciona l de França donarà el dia 14 dirigida per juanjo Mena amb obres dc Picrné, Manuel de Falla i joan Albert Amargós. D'aquest, el Concert per a dos pianos i orquestra, .. Paisajes de Espmia "(2009) amb Ics germanes Labèque, i per a Falla compten amb la cantant Mayte Mar- tí n. 11 299 PANORAMA Juanüncina Un altre senyor de Barcelona El dia 29 de desembre del2009 va morir Juan On cina, te- nor calalà que havia triomfat pels escenaris europeus, però que avui dia és molt poc r ecordat I per ALBERT VILARDELL e família alacantina, va néixer a Barcelona el 15 d'abri l de 1921. en un barri amb molts teatres, el ParaJ.Iel. Quan només tenia nou anys es va traslladar a Orà (Algèria), on va viure fins als vint anys; allà va fer els primers estudis, que després continuà durant tres anys al Conservatori de París. Finalment va tomar a la seva ciutat natal, on va perfeccionar la seva tècnica amb la gran soprano Mercè Capsir, amb qui va debutar l'any 1945 al Teatre Municipal de Girona, amb l'obra Manon dc Juies Massenet, de la qual sempre va fer una gran creació, i amb la qual tot seguit va fer una gira per terres catalanes. Arran d'aquestes actuacions fou contrac tat per Estcban Lcoz, tenor i empresari dc l'època, per actuar a Bilbao cantant La son11ambula i 11 barbiere di Siviglia i debu tant al Liceu el 22 de maig dc 1947 amb una única l'unció de La vida breve. Seguint els consells de la seva mestra, es trasllada a Milà per millorar el seu repertori, encara que abans va haver dc fer el servei militar. A la capital italiana va passar tota mena d'entrebancs, fins que va anar a una de les sessions que feia Tullio Serafin a La Scala per descobrir noves veus, i el gran director va dir que tenia bona veu per a Rossini. però que el seu italià s'havia de millorar molt. Per consell dc la mezzo espanyola Rosa Salagaray, va anar a veure Eduard Fornarini, braç dret dc Toscanini -que en principi el refusava-, però veient la voluntat del jove. li va donar classe fins que va veure que les lliçons li estaven essent molt profitoses. Fruit d'això va fer la seva primera visita al San Cario de Nàpols, o n havia dc cantar La figlia del reggimento, però en no aparèixer les partitures, van representar Fidelio, de la qual interpretà el paper de jacquino. Més tard hi va cantar el Fen ton de Fa/staff. Encara e ra a Milà quan el gener de 1949 tornà al Liceu amb // matrimonio segreto, obra amb la qual també debutà a París. i comença així la seva can·era que el va dur a Trieste. on cantà amb gran èxit L'elisir d'amore. amb Tatiana Menotti. que més tard s'havia de convertir D 12 300 en la seva esposa. L'any 195 1 intervingué a la RAI, en la commemoració del cinquantenari de la mort de Verd i, interpretant Un giorno di regno, que va gravar el mateix any per al segell CET!~. mentre que al Liceu el trobem amb Don Gil deA/calcí de Penella l'any 1953 i La Cenerentola la temporada següent. Una de les fites més emblemàtiques de la seva carrera liceista va ser Don Gio11anni el gener de 1962, en la qual va fer un Don Ottavio musical i estilístic tenint com a companys de repartiment Teresa Stich-Randall, Montserrat Caballé i Cabriel Bacquier. dirigits pel gran mestre Georges Sébastian. Quan va fer aquest paper de l'obra de Mozart, la seva carrera ja estava molt desenvolupada. ja que havia actuat a Egipte, Itàlia i Brasil acompanyat de grans figures, la qual cosa va propiciar que el director del Maggio Musica lc Fiorenti no, que el coneixia de Milà, el contractés per cantar Armida de Lully i L'osferia portoghese de Cherubini, cosa que li va permetre conèixer el di rector musical Vittorio Gui i va donar peu al seu debut a Glyndebourne, festival en el qual va intervenir amb gran èxjt diverses temporades. Durant aquesta plimera etapa era considerat, per la seva veu i per la f01ma de cantar. com un tenore di grazia, i es va especialitzar en les obres de tenor líric lleuger, especialment Mozart i Rossini, i veiem que va cantar el seu repertori per tot el món. amb obres com La flauta màgica, La Generen tola, 11 barbiere di Siviglia, Le Comte Ory. etc. Amb el temps va anar ampliant la veu i després d'un temps d'estudi, pel canvi de repertori. va passar al repertori líric i /irico-spinlo, com es va poder comprovar aJ Liceu amb !Vgoletto el 1964, Mefistofele el 1969, essent les seves últimes actuacions l'any 1972 amb 1'osca. En aquest nou període va actua r molt a l'Òpera de Viena, on agradava el seu estil noble i la seva línia aristocràtica, i des d'on va posar fi a la seva carrera el 1977 amb Un ballo in maschera. Va vi ure molts anys a Itàlia, però el I 985 es traslladà a Barcelona, amb la seva esposa, on es va dedicar a l'ensenyament de joves cantants i també va participar com a membre del jurat dels con- cursos Francesc Vü'las i Manuel Ausensi, on vam coincidir uns anys i vaig poder comprovar la seva noblesa. els seus coneixements i la seva clarividència a opinar sobre els cantants, i dedicant-los sempre el seu consell, però amb una visió molt conshuctiva. Eren una parella molt unida, sempre els veies junts, per això quan va morir Tatiana Menotti es va quedar una mica desemparat. però va saber superar-ho, i recordo que quan el vaig visitar a casa seva estava animat perquè acabava de celebrar amb els seus amics el seu 84è aniversari; els amics li havien fet una recopilació en un CD d'interpretacions seves en el qual es pot sentir des de Mozart (Gosi) i Bizet (Les pêcheurs de perles) fms a La fona del destino, Manon Lescaut o Fedora. Més tard va decidir passar els últims temps en una residència fins a la seva mort. Iuan Oncina va comptar poc per a les companyies discogràfiques, especialment quan en el primer temps el seu repertori no era gaire apreciat i també pels compromisos que tenien les grans marques. A més a més d'Un giorno di regno, que abans he esmentat, hi ha també Le Comte Ory, procedent de Glyndeboume. i La Generen tola, ambdues cluigides per Gui i editades per EMI; // giovedi grasso de Donizetti, que va publicar Nuova Era; un interessant Don Pasqua/e, de Decca, amb Graziella Sciutti, Tom Krause i Pernando Corena, dirigida per Kerstez. i la seva gran creació del Fenton de Fa/staff amb el bariton Diehich Fischer-Dieskau. i una direcció acurada de Leonard Bernstein. Alguna cosa enregistrada en viu. la podem trobar procedent dels teatres, com Beatrice di Tenda l'any 1964, amb la gran Leyla Gencer, dirigits per Vittorio Gui; Tosca, editada per Myto, procedent de Viena l'any 1967, dirigida per loseph Krips, amb Sena Jurinac, i Don Cario representada a Ve nècia la temporada de 1969, amb l'esplendorós Felip U de 13oris Chris toff. Recentment s'han recuperat en DVD dos enregistraments televis ius de la Rai de 1955, amb una qualitat limitada per les condicions de l'època, que són La Cenerento/a. i especialment el seu Werther, amb la gran Leyla Gencer. en el qual el tenor renecteix l'esperit romàntic i malaltís del poeta. PANORAMA La nova veu de Ha estat una llarga espera. Han hagut de passar més de cent anys perquè la basílica de Mon tserrat pogués estrenar una nova veu. Un esdeveniment que es va produir el passat 25 d'ab ril , data en què va tenir lloc el concert inaugural del nou orgue del temple, el primer de nova construcció des del1896. Un instrument monumental, obra de l'orguener Albert Blancafort, que arn b els seus 12,5 metres d'alçada i 12 tones de pes es projecta com el més gran de Catalunya. per ANA MARÍA DAVILA L acte, revestit d'una gran solemnitat i retransmès en directe pel Canal 33, va estar presidit pel secretari d'Estat del Vaticà, Tarsicio Bertone, i va comptar amb la presència de nombroses autoritats del món civil, polític i eclesiàstic. Entre les quals, el president de la Generalitat, José Montilla; el seu predecessor, Pasqual Maragall, i l'arquebisbe de Barcelona, Lluís Martínez Sistach. Especialment ideat per satisfer totes les necessitats del santuari, des de la majestuositat d'una gran missa fms a l'acompanyament de les delicades veus de l'Escolania, el nou orgue va fer una generosa demostració de les seves possibilitats sonores al llarg d'un concert dividit en dues parts. En la primera, el pare benedictí suís Theodor Flury interpretà la Passacaglia de J. S. Bach -en record del P. Abat Cassià M. Just, desaparegut el2008-, una Improvisació sobre el Virolai i la Toccata i fuga en Re menor de J. S. Bach. En la segona, un cop completat l'acte oficial de lliurament del nou instrument que féu el seu constmctor a l'abat de Montserrat, P. Josep M. Soler, l'Escolania i la Capella de Música del monestir, l'Orfeó Català, l'Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida i els solistes voca ls Roger Pad ullés (tenor), Xavier Mendoza (baix), Marta Mathéu (soprano) i Gemma ComaAiabert (contralt) , varen oferi r el Te Oeum d' Anton Bruckner, sota la direcció de Salvador Mas. Aquesta, però, no era la primera vegada que el nou orgue deixava sentir la seva veu en públic. Un mes enrere, el 20 de març, havia tingut lloc la benedicció de l'instrument, un antic ritual que ' es celebrà en el decurs de l'ofici de Vespres. En aquella ocasió correspongué als monjos organistes de Montserrat fer sonar l'instmmcnt en el decurs de l'ofici, que va incloure la interpretació, per primera vegada, de dues composicions escrites especialment per a l'ocasió: el Salm 150, per a cor, orgue, trompetes i timbals, obra del P. Jordi-Agustí Piqué, i la Sah1e montserratina, del director de l' Escolania, Bernat Vivancos. Així, amb aquests dos actes culmina un Uarg camí que Albert Blancafort -fill del recordat mestre orguener Gabriel Blancafort i nét del compositor Manuel Blancafort- i el seu equip. integrat per vuit persones, varen començar a recórrer ra més de tres anys. quan van rebre ¡·encàrrec dc dissenyar i construir un nou instrument que s ubstituís el deteriorat orgue en servei, modificat, ampliat i resituat al presbiteri el 1957. Construït en lluminosa fusta d'auró i situat a l'esquerra de l'altar major, seguint una tradició catalana de més de 500 anys, el nou orgue està dotat amb 4.242 tubs, accionats per quatre teclats manuals i un de pedal, i disposa dc 63 registres, ret que li proporciona un enorme ven tall de possibilitats expressives. "El primer pas a l'hora de construir w1 orgue és detem1inar com és l'espai i quin ús tindrà. No és el mateix fer Lm orgue per a una catedral que per a un auditori. En el cas de Montserrat es tracta d'un instrument amb funcions litúrgiques, concertístiques i culturals i això determina unes característiques especials'", assenyala Albert Blancafort, un jove però experimentat mestre orguener que, recollint la tradició mil·lcnària del seu ofici. es proposa situar-lo en ple segle XXI. Per la mateixa raó, Blancafort ha volgut "dissenyar un instrument actual, però que al mateix temps no desentonés amb l'entom de la basílica v. El nou instrument ha tingut un cost d'I ,S milions eu ros, 800.000 dels quals han estat aportats per J"Obra Social de Caixa Penedès. La resta ha estat possible gràcies a l'ajut dc més de 4.000 ciutadans i institucions que van respondre a la campanya d'apadrinament dels tubs dc l'instrument. El nou orgue de Montserrat. que vol esdevenir sím bol del monestir en el nou segle. podrà ser escoltat determinats diumenges d'acord amb un calendari que el passat mes de maig s'obrí amb Ics actuacions de Montserrat Torrent (dia 2). i continuà amb les de josep M. Mas (dia 16) i Juan de la Rubia (dia 30). Els concerts continuaran fins al 21 dc novembre. 13 301 Músiques d'estiu per PERE ARTfS n arribar la calor anual es produeix com un acord tàcit col·lectiu entre els programadors de música i de festivals, per importants que siguin, d'incorporar obres que al costat de les clàssiques tinguin un aire popular. Jo he assistit a un concert en què juntament amb els autors clàssics hi havia música de festa major, d'envelat, de les veus del carrer. etc. Tot en un marc de qualitat. I acompanyat dc l'ambient festiu estival. Personalment, ho considero una molt bona notícia, perquè aquest aiguabarreig es cotTespon amb la multiculturalitat social i el pluralisme lingüístic. Cada època té la seva característica pròpia i la nostra és la globalització; que aquesta globalització arribi als concerts n'és la conseqüència lògica. Que ningú no se n'estranyi, perquè això en altres temps ja havia passat. Concretament en el segle XVIII. Que en un concert hi hagi una pluralitat de músiques és en el fons un enriquiment per a l'oient, que pot comprovar en una mateixa sessió la música de l'aristocràcia, la de la noblesa i la del poble ras. És com un maridatge entre les dues parts que es complementen mútuament. I el fet que els organitzadors ho facin vol dir que han comprès les exigències de la globalització musical. Cal estar amatent als signes del temps. I el nostTe té tendència a anivellar els coneixements de tothom. Òpera més rock, simfonies al costat dc sardanes. concerts de solistes amb crides populars. És un panorama prou engrescador perquè tothom el conegui. en gaudeixi i el faci saber als seus amics. I és que, de fet, els conservatoris ja havien iniciat aquesta línia quan van començar a incloure a les seves matèries docents assignatures com el sac de gemecs, la tenora i el flabiol. Felicitem-nos-en, doncs. perquè tots hi sortim guanyant. I estic segur que els grans compositors s'abellirien de veure aquestes músiques populars -algunes extraordinàries- al costat de les seves obres que el temps ha situat com a modèliques i clàssiques. E RMC 309-31 o 14 302 L'exercici del 2009 del Consorci del Palau de la Música presenta superàvit n la reunió del Patronat del Consorci del Palau de la Música Catalana que va celebrar-se el dia 19 de maig al Palau de la Generalitat, es va presentar el balanç provisional corresponent a l'exercici del 2009, el qual registra un superàvit d'1.013.649 euros; partida que es va acordar deixar com a romanent per fer front a les necessitats derivades de la situació en què es troba el Palau de la Música. En la mateixa reunió es va aprovar el pressupost per a l'exercici 20 I O, que preveu una reducció de despeses del 19,28% respecte de l'exercici del 2009, gràcies sobretot a l'estalvi de retribucions de personal i disminució d'obres. El pressupost del2009 presentava uns ingressos de 7.905.994 euros, 3.125.000 dels quals van correspondre a ingressos d'explotació de les instal·lacions del Palau (lloguer de sales a promotors, explotació d'espais, prestació de serveis diversos, etcètera), mentre que 3.011.600 eren per les transferències con-ents dc les diferents administracions que formen part del Consorci (Generalitat de Catalunya, Ajuntament de Barcelona i Ministeri de Cultura). Alhora, aquestes administracions van aportar 1.628.000 e uros destinats a manteniment dels immobles. Pel que ra a despeses, la partida més important corresponia a personal, 2.585.800 eu ros, i 2.167. 700 euros a serveis i manten iments de les instaJ.Iacions. El pressupost aprovat per al 201 O és de 6.009.84 1 eu ros, tal com s'ha indicat un 19,28% inferior respecte del 2009. E Presentat el 'Codi de bones pràctiques en l'àmbit de la creació i la interpretació musicals' E l passat abri l va tenir lloc a la Sala Lluís Millet del Palau de la Música Catalana l'acte de presentació del Codi de bones pràctiques en l'àmbit de la creació i la interpretació musicals promogut pel Consell Nacional de la Cultura i les Arts (CoNCA). En el preàmbul d'aquest document s'assenyala que "en el marc d'un futur «Es- tatut de l'Artista», és a dir, d'un règim específic que tingui en compte les peculiaritats dels professionals de l'art i la creació, es proposa l'establiment d'un conjunt de pautes d'actuació dels diversos actors que intervenen en l'àmbit de la creació i fa interpretació musicals, mitjançant l'elaboració i fa subscripció d'un codi de bones pràctiques que fomenti i doni rellevància a l'esperit de cof·laboració entre els esmentats actors, imprescindible per a la millora de les condicions existents i que permeti assolir el màxim equilibri entre els diferents interessos en joc". En un nivell més tangible, el codi té per objecte aconseguir la màxima seguretat jurídica en les relacions professionals, laborals, mercantils o de qua lsevol altre tipus que s'estableixin entre els autors i intèrprets d'obres musicals i qualsevol persona física ilo j01ídica que es relacioni amb ells i que intervingui en l'àmbit de la creació i de la interpretació. El document no té caràcter legislatiu, perquè dc fet tot el que s'hi exposa ja està legislat, i per tant esdevé un marc de referència genèric. L'elaboració d'aquest document ha comptat amb les aportacions d'instàncies vinculades a la professió musical com, entre d'altres, l'Associació Catalana de Compositors; Associació Catalana d'Intèrprets de Música Clàssica; Associació dc Músics de Jazz i Música Moderna de Catalunya; Associació Professional de Representants, Promotors i Mànagers de Catalunya; Associació dc Sales de Concerts de Catalunya; Grem i d'Editorials de Catalunya, i Unió de Músics de Catalunya. Corrigenda. En l'article de Jordi Maluquer sobre Francesc Taverna-Bech aparegut en el passat número de juny (308), per error de transcripció dc l'autor va saltar una ratlla i semblava que la peça que la Coral Càrmina va cantar a les noces de Taverna-Bech fos la Suite Catalana, quan en realitat era la seva Missa, composta l'any 1965. No T 1e I A R Jordi Masó presenta el primer CD de la integral de l'obra per a piano de Montsalvatge E l pianista granollerí jordi Masó acaba de publicar el primer volum dc la integral de l'obra per a piano de Xavier Montsalvatge. Aquest enregistrament inclou tres composicions essencials de l'opus pianístic del compositor gironí: Sonatina pour l vette, Impromptus i Divertimentos, així com Re· condita Armonia per a piano i orquestra de cordes amb la col·laboració de l'Or· questra de Cambra de Granollers. Al mateix temps ha completat l'emegistrament de la integral de l'obra pianística de Frederic Mom pou, que va realitzar entre els anys 1997 i 2000. amb un nou CD format per obres que mai no van ser publicades e n vida del compositor; es tracta, per tant, de primers enregistraments mundials i hi figura la partitura original pe r a piano del ballet Don Perlimplín. També hi figura Ballet, que és una col·lecció de peces breus, a manera de 12 epigrames que el compositor va escriure per publicar en un llibre de bibliòfil amb poemes dc Ricard Pe rmanyer i dibuixos de Josep Mompou, germà del músic. El CD es completa amb les tres ún iques obres de música de cambra del catàleg del compositor. Estrena d'una cantata infantil de Ricard Gimeno E l dia 27 de maig tingué lloc al nou AuditOii de Vilafranca del Penedès l'estrena de la cantata Polsim de papallona de Ricard Gimeno sobre el text de Jesús Nieto. L'obra és pensada per ser interpretada per infants de 6 i 7 anys. Ricard Gimeno és professor de l'Escola de Música de Molins de Rei, dels Escolapis de Sarrià de Barcelona i de la Universitat Autònoma de Barcelona i -a més d'aquesta darrera obra- és autor d'altres cantates pensades per a infants. L'obra va ser cantada pels nens del CEIP Estalella Graells i va ser dirigida per Mònica Calaf i va ser molt ben acollida pels assistents. TANGENTS Wolfgang Wagner per JORDI MALUQUER I passat 2 1 de març, a l'edat de 90 anys, moria Wolfgang Wagner, que des de J 951 fïn s al 2008 va dirigir el Festival de Bayreuth. Fins al 1966 va compartir responsabilitats amb el seu getmà Wieland, que va morir als 49 anys, i des d'aquella data afrontà tot sol el repte. Wicland es va fer més popular per la seva concepció de despullar les obres deixant l'espai escènic amb el mínim d'ingredients i jugant sobretot amb els efectes de llum. Va sintonitzar amb el seu temps fugint del recarregament que havien sofert les òperes del seu avi Richard. Després Wolfgang, en comptes dc ser un fidel guardià del fons i la forma wagnerianes -aquesta fidelitat se l'ha fet seva la Metropolitan Opera House-, va aposta1· sovint per la renovació de les produccions escèniques, tot provocant no pocs aldarulls entre el públic assistent. Trial i remenat al cap dels anys s'ha vist com a través de les idees més diverses, a vegades ucròniques o contradictòries, la música de Wagner n'ha sortit preservada i quasi sempre ben servida per una orquestra excel·lent, per uns cantants adequats i per un espai escènic i acústic absolutament ideal. D'aquest home polèmic, bon gestor, director d'escena i preservador de la seva saga -de fet l'han s ucceït dues filles seves, Eva i Katharina-, vold ria s ubratllar-ne el fort caràcter e mpresarial que tenia. En recordo un exemple dels Festivals Wagner de 1983 quan Rainer Goldbcrg havia d'interpretar el paper protagonista de Siegfried i va ser expulsat dels assaigs pe r indisciplina. L'havia de substituir un altre bon tenor, però jus t abans d' iniciar Ics representacions es va indisposar i va haver de ser substituït per Manfred Jung, que havia interpre tat el Loge de L'or del Rin. Va fer un primer acte limitadet i va ser esbroncat. Aleshores. en un cop de geni, va sortir Wolfgang Wagner i, dirigint-se al públic, va dir que en ple mes d 'agost e ra imposs ible trobar un tenor amb garanties que cantés Siegfr ied , que lung s'havia prestat a fer el paper i resoldre el problema, que li ho havíem d'a· grair i, si no el volíem, se suspenien les funcions. Un aplaudiment general va cicatritzar el connicle i vam poder veure tant Siegfried com El crepuscle dels déus sense altre problema que veure el personatge Siegfried sense un Siegfricd satisfactori. E liiJ;i:C•I¡#;i.'.r;l ARS SUBTILIOR Fi de festa i traca fi na I per XAVIER CHAVARRIA ' etapa Oue al capdavant de l'OSC ha ani bat al fmaJ, i tota la música que ha dirigit aquestes darreres setmancs ha tingut regust de comiat, de fi de festa, d'homenatge. El caràcter extravertit. l'apassionament de les versions, els gestos de complicitat, l'excèntrica bonhomia que ha exhibit tots aquests anys li han permès connectar emocionalment amb el públic, posar-se'l a la butxaca i crear-se una legió de segu idors incondicionals. Els aplaudiments que ha rebut aquests últims programes en sortir a l'escenari a l'inici del concert ja ho diuen tot: hi ha hagut una predisposició especial del públic a gaudir dels moments finals d'una aventura que ha estat bonjca, excitant i un pèl esbojarrada, i que ha provocat fins i tot una ce1ta disbauxa en les fo1mes. amb cridòria del sector hooligan corejant el seu cognom a ritme d'eslògan "futboler" (aquest ja el va predir el company Jordi Maluquer fa quatre anys quan Ouc va arribar a l'OSC!). ovacions personalitzades i dilatadíssimes. munts de fans esperant-lo a la sortida, i fins i tol amenaces als caps visibles del sector c rític (ja siguin crítics. premsa o directius responsables del seu comiat) a través de les xarxes socials i els mitjans: la sensació d' injustícia també hi és latent. Certament, Oue sempre ha most1·at amb vehemència l'enamorament quasi foll que sent per l'orquestra, pels seus músics, pel seu públic, per la ciutat, pel país, fins i tot pels seus símbols (les senyeres i les samarretes del Barça sota el frac tindran un lloc d ' honor e n l'anecdotari musical). l és que ens ho ha fet passar bé: no tenim gaire clar si l'orquestra toca millor o pitjor, però les seves versions ens han fet sortir de L'Auditori emocionats, commoguts. excitats (d'aquí, suposo. la idea de vendre l'enregistrament del concert als assistents tot just acabar). El sotrac que ens espera serà d'escala Richter, perquè el relleu està als antípodes: Pablo Gonzalez només hi comparteix la categoria musical; les maneres canviaran bruscament i costarà fer oblidar el follet japonès. També els músics de l'orquestra, que han demostrat amb escreix la seva estimació pel mestre japonès tot i haver-los robat el protagonisme, s'han mostrat especialment receptius i connectats amb la batuta. Ha estat una mena de Carpe diem. o com ell mateix ha signat en l' últim programa de mà de la temporada, "no ploreu perquè s'hagi acabat: somrieu perquè ha passat··. Doncs ho farem, i ens mjrarcm amb simpatia i certa nostàlgia aquesta etapa, mirant d'obviar per uns dies tol el que no ha funcionat, i posposant-ne la valoració o bjectiva i serena ... , perquè no tot han estat flors i violes. i no en sabem de la missa la meitat. Em temo que el final dc lïdil·li no obeeix a cap caprici. Ho sabrem mai? L ~C 309-3 I O _lS_ _ __ 303 DEL SEU AFFM. Sr. Eduard Toldrà (en agraïment per una fidelitat salvadora) Estimat amic: Que no sap com em dol no haver-ho pogut ser des del tracte personal directe. Si em permet una confidència íntima, enmig de Ics moltes relacions plivilegiades que m'ha ofert la meva professió, la de vostè i la de Pau Casals són les que més sento no haver pogut disfrutar. Aprofito l'avinentesa per manifestar-li la meva profunda estima, alimentada per una autèntica allau de referents de primera mà dc què he.: gaudit -els més valuosos sens dubte els dc la seva filla Narcisa. gran senyora i gran amiga-, que em permeten considerar-me fins a un cert punt un bon coneixedor dc la seva persona i trajectòria. Ara m'adreço a vostè en l'avinentesa del Tema que vàrem publicar el mes d'abril amb el títol de ''Músics catalans a la diàspora". No es pot imaginar com m'ba fet pensar en vostè, i més concretament en una decisió seva que va transcendir en una realitat d'una cabdal importància històrica per a la música catalana. Suposo que ja li xiulen les orelles. M'estic referint a quan, cap al 1944, unes sirenes procedents de la capital de l'Estat -ja resulta incongruent com a imatge marinera- li van fer ressonar uns cants encisadors que el conduïen a acceptar la direcció de I'Orquesta Nacional de España, l'única simfònica estable que existia a la Pell de Brau. Eren uns cants, recordem-ho, que es produïen en uns moments en què l'ofici de músic -fins i tot de músic gran com vostè- no permetia precisament sobreviure amb dignitat: i arribar a fi de mes. fos de gener o de juliol, era més que costerut: no li sàpiga greu que li recordi fins quant dc temps va defensar un sobresou actuant a les tardes amb quartet dc corda al bar l'Oro del Rhin , acompanyat pel desinterès i la indiferència més o menys totals dels entaulats. Aleshores un grup dc persones cultes i sensibles a la música -crec que encapçalades pel llibreter josep Porter-, van moure el grisós cel i l'encara socarrimat terra de Barcelona i van aconseguir que un regidor de Cultura culte -que no diré que sigui un rara a11is, però sí que no n'han sobrat, d'aquesta espècie-, el catedràtic d'Ètica de la Universitat de Barcelona Tomàs Carreras i Artau, acollís la proposta i així va néixer l'Orquestra Municipal de Barcelona, avui OBC. l d'aquesta manera la seva enorme categoria va poder retre a casa nostra els seus impagables serveis i el simfonisme es va instal·lar de manera progressivament normalitzada a Barcelona i a Catalunya; i lot el que és ben conegut que va venir després. Des d'aquesta evidència, no és difícil pensar com haurien anat les coses si la seva decisió hagués estat "l'altra", segurament la més còmoda per a vostè. 304 Del seu affm. Jaume Comellas Homenatge a Francesc Burrull Resultats del concurs Operalia 2010 l passat d'abril e l compositor, aJTanjador, director i intèrpret Francesc Burrull va rebre un sentit homenatge de la professió arran de la reedició del disc Homenatge musical als "Setze jutges" (Concèntric), un àlbum que Burrull va enregistrar l'any 1965. Aquesta reedició ha anat a càrrec de la revista "jaç'', que dedicà e l número d'abdl-maig al músic. Aquest homenatge va ser promogut per l'SGAE. la Fundació Autor i el Grup Enderrock. Aquest disc (que estava descatalogat) és considerat una suite jazzística basada en quaranta melodies de les cançons dels pioners dc la Nova Cançó i va ser un encàrrec del responsable de la discogràrica Concèntric, Ermengol Passola, per prestigiar la qualitat musical dels Setze jutges. a soprano búlgara de 28 anys Sonya Yoncheva i el tenor romanès de 23 anys Stefan Pop han resultat guanyadors dels primers premis (de 30.000 dòlars cadascun) femení i masculí del concurs de cant Operalia, promogut per Placido Domingo. El segon premi femení (de 20.000 dò lars) fou atorgat a la soprano italiana dc 23 anys Rosa Feola, i el segon masculí va ser ex aequo per al tenor italià de 22 anys Giordano Luca i el baix ucraïnès dc 26 anys levgueni Orlov (amb 20.000 dòlars cadascun). Els tercers premis (de I 0.000 dòlars cadascun) van ser per a la soprano russa de 20 anys Dinara Alieva i per al baix sudcoreà de 28 anys Chae jun Lim. Els premis especials de sarsuela (de I0.000 dòlars cadascun) van ser atorgats a Rosa Feola i al tenor nord-americà de 29 anys Nathaniel Peake. E 16 Si m'ho permet, recordaré que més o menys aqueU mateix any, un altre gran músic català, amic seu -Joan Lamote de Grignon-. residia a València i no precisament per causa d'encisadors cants sirènics. Gràcies al seu exili com a represaliat polític, aquella ciutat va veure néixer la seva Orquestra Simfònica, que com és sabut va fundar, l'única de què ban disposat allà fins a la política de grandeur musical desbordada que s'ha desfermat recentment per aquelles contrades. Mentrestant la Banda Municipal barcelonina vegetava molt lluny de la vitalitat qualitativtl que li havia fornit el gran mestre joan. Com que el pensament és lliure, no li costa transitar per paisatges imaginaris que per força apareixe~molt més rics si no s'haguessin produït altres exilis imposats en aquells anys negres, com els del seu bon amic Ricard Lamote de Grignon, dc Robert Gerhard, Conxita Badia, etcètera, i especialment, és clar, el de Pau Casals. Obligat o no, exili en el sentit polític i diàspora en l'altre, són conceptes que connoten empobriment. 1 molt sovint resulten fills d'una circumstància comuna. La manca de condicions per desenvolupar unes potencialitats. I aquesta és la importància que té tot el que es refereix a l'esmentat Tema. Vostè, estimat senyor Toldrà, va tenir la sort que aquestes condicions Ics hi posessin a l'abast d'una manera més o menys generosa. El problema. per tant, i definitivament, és que avui dia manquen les que podrien evitar tant exili i tanta diàspora. Hi ha una situació de manca de terreny de joc per enquibir i desenvolupar el seu talent. El que hi ha és massa esca nan sit i no cal entrar en el detall, que prou evident és. ja sé que cm diran que això no és propi només de casa nostra i que en un món globalitzat com l'actual, la dispersió professional és quelcom definitori de l'època i que fins i tot és saludable. No ho nego; però ho negaria menys des de dues premisses: la primera és que la nostra realitat fos sobradament ufanosa i rica que permetés, per saturació, prescindir de tant de talent. 1 Ja segona. s i allò que ho substitueix pot aportar i aporta, per una part l'alçària qualitativa compensadora d'allò que s'allunya i. fonamental -i estic segur que vostè, músic arreladíssim al país ho entendrà molt bé-, si pot tenir la sensibilitat fina i el coneixement imprescindibles per entendre i servir de manera adequada el nostre panimoni i Ja nostra realitat musical, considerats de manera plena: des de la història al moment present; des de la tradició creativa a la seva actualitat, el context professional, etcètera. Ja m'agradaria no poder tenirne dubtes. L Francesc Taverna-Bech COBLA Homenatjat al Palau 'Perpetuum concursum ' per JOSEP PASQUAL es d'aquest espai hem expressat en més d'una ocasió la sensació que el món dc la cobla es belluga massa sovint a cop dc concurs. És una sensació amb poca demostració empírica, però en absència d'estudis exhaustius, el rigor informatiu d'aquesta mateixa Revista permet comprovar que, tot i mantenir la subjectivitat, la idea està prou fonamentada. Els concursos són. en el món de la cobla. un fenomen gairebé inherent. N'existeixen gairebé des del naixement de la mateixa fom1ació instrumental, i si bé en aquell origen primigeni podia tenir senti t mirar de forçar ia creativitat a través de la competició, amb els anys aquesta faceta sembla haver perdut el sentit, especialment quan la sensació (tornem a Ics subjectivitats) és que els podis els ocupen obres que aporten més aviat poc a la pretesa evolució del fet musical. Un fet que demostra el poc interès que susciten els concu rsos és que sovint les obres guanyadores no es tornen a programar. mentre que d'altra banda es constata que els compositors del sector hi participen cada cop menys, però sense que els compositors de fora del sector se sentin atrets ni tan sols a través de sucoses dotacions econòmiques en premis. Això fa que la nòmina de participants sigui cada cop més mimètica, i el fet que els membres dels jurats pertanyin a una nòmina encoti llada, fa que l'estètica dominant sigui força homologable en diverses convocatòric . El resultat de tot plegat és que així com ara fa uns anys el públic afecte tenia l'interès d'escoltar les obres premiades, ara no hi presta gaire atenció. El Certamen Ceret-Banyoles que promouen els Foments de la Sardana de les ducs ciutats és. a més d'un dels concursos de composició més veterans del país de qualsevol gènere musical. Ull dels que ha ofert més pàgines cèlebres a la literatura per a cobla. El criteri musical és marca de la casa, i el recel per les cotilles és un dels fets que ha provocat que hagi sobreviscut a tota mena d'inclemències socials. Després d'un bon nombre d'edicions i un cop copsat l'estancament, enguany ha obert un període dc renexió per reinventar-se i donar-se un nou impuls. Tot just ara han aparegut les bases d'una 26a edició de circumstàncies en què ha optat per la fórmula de l'encàrrec directe (encetada pel cicle Cobla, Cor i Cobla i desenvolupada també pel Memorial Joaquim Serra) per donarse temps i trobar el camí més apropiat. Estar atents a les conclusions serà sens dubte interessant. però de moment el que suscita més interès és que, després d'haver espremut la fórmula fins a l'extenuació, per fi algú gosa fer:se unes preguntes que, dc tan òbvies, clamaven al cel. D I passat dia 8 de juny la "Revista Musical Catalana" va retre homena.tge a Francesc Taverna-Bech, compositor i també crític, assagista icolumnista de la Revista durant pràcticament tota la Segona Època. Hom va comptar amb el suport del Consorci del Palau de la Música Catalana i la col·laboració del Gremi d 'Editors dc Música de Catalunya i de l'SGAE. jordi Maluquer va parlar de Taverna-Bech com a persona, Josep Lluís Guzman es va referir a la seva obra com a compositor i Jaume Comellas va llegir una selecció de fragments de diversos escrits que sota l'epígraf ''Impromptu" va publicar els darrers tres anys. Finalment, Fina Sitjes va trametre una salutació en nom de l'SGAE. Tot seguit es va oferir un concert amb obres de l'homenatjat, interpretat pel flautista Peter Bacchus, el pianista Jordi Vi laprinyó i el duo de piano a quatre mans format per Maria Lourdes i Lluís Pérez Molina. L'acte es va clou re amb la projecció d'un document audiovisual corresponent al programa Nydia de TV3, que dirigeix Jordi Lara, dedicat a Francesc Taverna-Bech. Una àmplia assistència va omplir de gom a gom la Sala dc Cambra del Palau, tot reforçant una imatge global de gran calidesa i afecte pel nostre company. E Nova col·lecció de partitures de piano de compositors catalans ' editorial Dinsic acaba de posar en marxa una nova col·lccció de partitures dc compositors catalans. Es tracta d'una iniciativa editorial que dirigeix la compositora i professora de piano del Conservatori Municipal dc Músit.:a de Barcelona. Maria Rosa Ribas, l'objectiu de la qual és afavorir que els intèrprets i estud iants coneguin la varietat i riquesa de creació per a piano catalana del moment. En alguns casos, l'obra editada ha estat escrita expressament per a aquesta col·lecció; i de fet, la iniciativa ajuda a engrescar la composició de partitures. La col·lecció es posa al mercat en tongades de deu obres que abasten diferents nivells de dificultat, a fi que puguin ser afrontades per estudiants i intèrprets de diferents nivells de maduresa. i en el cas dels primers, això permet que sigu in analitzades pels alumnes amb els seus professors. Hom pretén donar a conèixer aquests blocs de deu partitures en interpretacions públiques a cura d'alumnes del mateix conservatori. De moment, s'ha publicat el primer bloc de deu partitures i hi ha una llista d'una quarantena de compositors que comprenen un ampli ventall de corrents estètics, ja que en aquest sentit no s'estableixen criteris excloents a l'hora de fer la tria del que s'ha de publicar. La portada dc la col·lecció ha estat confegida per la pian ista Ludovica Mosca. L ~C 309-3 1 O 17 ---- 305 CONVOCATÒRIES I I XXI PREMI JOVES COMPOSITORS. Convocat per la Fundació Autor de l'SGAE i el Centre per a la Difusió de Ja Música Contemporània (CDMC), s'hi poden presentar els compositors de qualsevol país del món, socis de l'SGAE, amb obres dc qualsevol llenguatge o tendència estètica de música contemporània, i que no hagin fet els 35 anys d'edat el dia 30 de setembre de 201 O. Les obres (necessàriament inèdites) han de tenir una durada entre set i dotze minuts, i s'han d'ajustar a una plantilla instrumental en format de cambra integrada per un màxim de 9 fonts sonores acústiques i s'hi pot incloure la utilització dc mitjans electroacústics. S'hi atorgaran tres premis: 6.000 eures, 3.000 eUt·os i 1.200 cu ros, més una menció honorífica de 1.200 eures. La Fundació Autor edito cada any un disc de promoció amb les obres guanyadores del Premi. La data límit dc presentació d'obres és el dia 30 de setembi·e de 20 10. Per a més informació: <www.fundacionautor.org>. 111 PREMI INTE.RNACIONAL DE COMPOSICIÓ JESÚS VILLA-ROJO. Organitzat per la Fundación Siglo Futuro de Guadalajara, hi poden prendre part tots els compositors nascuts després del dia 31 de desembre de 1970, amb obres per a clal'inet i conjunt de cambra (clarinet amb qualsevol tonalitat més trio), inèdites i d'una durada entre IO i 15 minuts. S'hi atorgaJ·à un premi de 6.000 euros i l'estrena i publicació de l'obra guanyadora. La data límit dc presentació d'obres és el dia 30 de novembre de 201 O. Per a més informació: <www.fun dacionsiglofuturo.org> 1 XCURS DE UEO PER A PIANISTES I CANTANTS. Organitzat per Paper de Música de Capellades, tindrà lloc en aquesta localitat entre els dies 1 I i 18 de juliol de 20 IO i estarà dedicat a Robert Schumann i Hugo Wolf, en commemoració dels 200 i 150 aniversaris del seu naixement (respectivament). Serà impartit per la mezzosoprano Mitsuko Shirai, el pianista Francisco Poyato i l'educador somàtic Hervé Baunard. Informació i inscripcions: <www.paper dcmusica.cat>. Per a més informació: Marga Humanes, tel. 93 801 40 43 (feiners dc 8 a 16 h). lllè CONCURS DE COMPOSICIÓ DE LA FUNDACIÓ RIUS I VIRGILI. La Fundació Privadtl Rius i Virgili convoca l'onzena edició d'aquest concurs dc composició amb la linalitat de premiar el treball musical de música clàssica dc grau mitjà, adreçat a alumnes que hagin acabat el sisè curs del nivell mi tjà de qualsevol conservatori dc música. Per a més informació: <www.fundacioriusivir gili.org>. 1 CURSOS A l 'INSTITUT JOAN LLONGUERES (Barcelona). Formació Musical Willcms: Curs de postformació, dies 24 i 25 de juliol; Sensibilització i introducció a la pedagogia, dics 24 i 25 de juliol. Música instrumental a l'aula: el Mètode Orff. de l' I al 3 d'octubre de 2010, impartit per Carles Brenús; data límit d'inscripció, 17 de setembre de 2010. Formació permanent del professorat (Certificat en rítmica Jaques-Dalcroze), impartit per Anna Alegre, Marta Amat ria in, Pablo Cernik, Gemma Cunill, Neus Femandez, Jordi Pérez-Bravo, M. Antònia Pujol. !ramar Rodríguez i Brigitte Witschi; de setembre de 201 O a maig de 20 Il . Per a més informació: <www.joanllongueres.com>. 1 CURSOS D'ESTIU DE l'~SCOLA INTERNACIONAL DE MÚSICA DE LA FUNDACIÓ PRfNCEP D'ASTURIES. Tindran lloc a Oviedo del 20 al 3 1 de juliol de 20 IO. S'hi ofereixen classes en forma de lliçó magistral d'instrument en petits grups i individuals (mínim sis sessions) i classes de conjunt instrumental. La data límit d'inscripció és el dia 9 de juliol de 2010. Per a més informació i professorat: <www.escuelaintemacionaldemusica.org>. I 18 306 CONCURS DE MÚSICA DE CAMBRA MONTSERRAT ALAVEDRA. Organitzat per Am ics de les Arts i JJMM de Terrassa, se celebrarà a Terrassa del 19 al 2 1 dc novembre de 20 IO i és adreçat a joves músics professionals dc l' Estai' espanyol. Els grups de cambra han de tenir entre 3 i 9 membres dc 28 anys d'edat com a màxim, i es permet la presència d'un director~ si cal. S'hi atorgaran tres premis: 4.000, 2.000 i 1.000 euros, així com diversos concerts remunerats. La data límit d'inscripció és el dia 1S d'octubre de 201 O. Per a més infor1nació: Amics de les Arts i Joventuts Musicals. Sant Pere, 46. 1r. 08221 Terrassa. Tel.: 937 312 232. Fax :937 316 043. Afe: terrassa@jovcntutsmu sicals.cat. lnternet: <www.caixaterrassa.es/es/Obra-social/Cultura>. Resultats del Concurs Teresa llacuna En la 6a edició del Concurs internacional de Piano Teresa Llacuna, celebrat el passat mes de maig a la localitat francesa de Püet-Laval (a prop de Montélimar), van resultar guanyadors amb el primer premi, atorgat ex aequo, el francès Rotian Puddu i l'espanyola Milena Martínez Alicino. El segon premi fou per al xinès Li Guo Chao i el tercer per a la japonesa Kim Chakma. Florian Puddu també en guanyà el Premi Mozart i va ser el millor intèrpret de música espanyola. Doble premi per al Cor Vivaldi El Cor Vivaldi-Petits Cantors de Catalunya participà el passat mes de maig a la 12a edició del Gran Certamen Coral Antigua Abesbatzak Lebiaketa i va resultar guanyador dels dos premis que s'atorgaven: premi a la millor intel·pretació de l'obra del compositor obligat, )osu Elberdín, i el premi al millor cor participant. Aquest premi permetrà al Cor Vivaldi participar en el Gran Premio de Canto Coral 20 I I, com a representant de l' Antigua Abesbatzak Lehiaketa, que tindrà lloc a Ejea de los Caballeros durant la tardor de 20 Il. Premiat el DVD de 'la valquíria' de la Fura Aquest DVD és el segon títol de la Tetralogia wagneriana L'anell del nibelung (editada per C Major) escenografiada per La Fura dels Baus i ha estat distingit com un dels millors DVD del primer trimestre de 2010 per l'associació de crítics discogràfics de països de parla alemanya. L'enregistrament dels quatre DVD va tenir lloc al Palau de les Arts de València amb Zubin Mehta al capdavant de l'Orquestra de la Comunitat Valenciana. Aquesta sèrie de L'anell delnibelung és una coproducció del Palau de les Arts Reina Sofía de València i el Maggio Musicale Fiorentino. Concurs Permanent de JJMM d'Espanya Celebrat a Banyoles el passat abril, van resultar guanyadors d'aquesta 73a edkió en la modalitat d'instruments d'arc: pl'imer premi ex aequo, Miguel Colom, violí, i Beatriz Blanco, violoncel; segon premi, Bo Kyung Shin, violí; i menció d'honor: Olga Gonzalez, viola. En la modalitat de guitarra: primer premi, Isabel María Siínchez Millan, i segon premi, Carles Alberto Almoril. Premiada l'escenografia de 'Król Roger' L'escenografia de Król Roger, l'òpera de Ka rol Szymanowski que es va representar el mes de novembre darrer, ha merescut per al seu autor. Raimund Baucr, el prestigiós premi Opus Stage Design Award concedit en el marc de la Fira de Frankfurt. Krol Roger és una coproducció del Festival de Bregenz i del Gran Teatre del Liceu. Debut d'Àiex Alguacil a Chicago El pianista Àlex Alguacil debutà el passat abril a la ciutat de Chicago, als Estats Units, en la reconeguda sèrie de concerts Myra Hess Memorial Concert Seties, al Chicago Cultural Center. Així mateix, aquesta temporada s'ha presentat en gira en altres ciutats amel'icanes, com Filadèlfia, Portland, Boston o Connecticut. PANORAMA Entre la història i la crítica Amb el títol d'Història Crítica de la Música Catalana, el Servei de Publicacions de la Universitat Autònoma de Barcelona acaba de treure al m ercat un volum coordinat per un dels seu s pr ofessors m és il·lu stres, Francesc Bonastre. Uinsigne m usicòleg ha capitanejat un equip d'experts per fer, d'aquesta, una obra de referèn cia. dels segles XlX.-XXt". sinó que ha coordinat els episodis finals de l'obra i, com a tal, comparteix autoria amb Francesc Bonastre a la portada d'aquesta Histò- per ALBERT TORRENS N o és la primera vegada que m'ho pregunten", res pon ria Crítica. "Gràcies a elL i els seus col·labora dors, aquesta època comença a ser coneguda, perquè desconeixíem moltes coses del segle XIX i fins i tot del Francesc Bonastre quan li demanem què és exactament una "història crítica". O, si més no, com l'entén ell en tant que responsable últim d'un projecte que, d'entrada, ho sembla tot menys senzill. Part de l'explicació que busquem la trobem en les seves pròpies paraules en el pròleg: "cadascun dels autors dels diversos capítols és especialista en la matèria i ha treballat sobre fonts originals, per la qual cosa la seva tasca esdel'é el resultat de la recerca directa, susceptible d'aportar critetis per a avaluar el pes específic de la música catalana i de les seves relacions amb la resta de la cultura universal." I l'autor ho corrobora de viva veu: "Hem volgut fugir de l'ampuf.lositat i creiem justament que és un apef.latiu molt discret." Certament, l'obra respon a una concepció a la qual estem poc acostumats. Q ue una munió d'experts es "reparteixin" l'extens pastís de la història de la nostra música -del cant gregorià i el repertori trobadoresc lïns a la Nova Cançó i el rock català-, n'estudiïn cada capítol amb deten iment, n'ana litzin les fonts de primua mà, en redactin les seves conclusions -algunes, com veurem, autèntiques tesis doctorals- amb exhaustivitat i que algú ho condensi tot en un volum de sis-centes pàgines no passa cada dia. I aquí apareix un altre aspecte clau en la redacció d'aques ta Història Crítica: la de definir uns continguts afins amb el format que es vol donar a l'obra. Francesc Bonastre s'avança a una pregunta lògica: "Som conscients dels límits que ens hem d'imposar en no poder abastar totes les facetes: no és e/ nostre propòsit fer una enciclopèdia." La qüestió entl·a en relació di1·ccta amb un aspecte formal que hom detecta en fu llejar el Uibre: "No hi ha pràcticament cap il·lustració: només deu al final de tot, una per cada capítol." Dotze segles, de u capftols. "La Catalunya comtal va participar activament en la gènesi d'aquest gènere musical", referint-se al cant gregorià, comença dient el primer capítol del llibre, dedicat a la música medieval í que signa Joaquim Garrigosa. Entre aquesta primera afirmació i l'última del llibre, dedi- XVIII", a firma Bonastre a propòsi t del seu col·lcga. 1afegeix a les seves parauIcs un agraïment general: "Estic molt content de tots els cof.laboradors: ho han fet seriosame111, m'han aguantat-jo sóc inaguantable!- i tothom ha volgut donar-hi el millor de si mateix. jo els vull agrair la se11a capacitat, el seu sacrifici i la seva if.lusió ... cada a la ciència de la musicologia, transcorren dotze segles d'història - i, per tant, de creació musical- que Francesc Bonastre s'ha encarregat de "parcel·lar" amb criteri no només musicològic, sinó també històric, perquè "hem de poder avaluar quin valor té la nostra música no només de cara endins, sinó en el context que li és propi: el de la música hispànica i el de la música europea". Bonastre descriu el conti ngut dc cadascun d'aquests episodis amb el convenciment, lògicament, que cadascun dels autors a qui l"ha confiat és el millor especialista en el seu terreny. Així, trobem sovint musicòlegs í experts que ja havien publicat prèviament sobre aquells aspectes - Joaquim Garrigosa, Josep M. Gregori o el mateix Francesc Bonastre-, però també noms que sorprenen en aquest entorn, com és el cas d'Aiejandro Zabala, algú que estem molt acostumats a veure en els programes de concert com a pianista acompanyant de les millors veus solistes. Francesc Bonastre ho deixa clar: "La seva dedicació és ex- traordinària perquè [... ] no estd coniell/ fins que el seu producte arriba a la perfecció, cosa que és molt difícil i de vegades, fins i tot, enutjosa. Els lectors podran veure de seguida com el tema està tractat amb exhaustivital L... j, i l'obra guanya molt amb el treball tan honest i extraordinari de Zabala". Completen aq uesta llista d'experts: jordi Riré, Jaume Ayats, Llorenç Soldevila. Enric Puig i Antonio Martín. Un punt í a part mereix Francesc Cortès. que no només ha redactat el capítol novè, titulat .. La música catalana E I caçador caçat. Un dels aspectes que més pot sorprendre el lector ja en un primer í ràpid repàs dels continguts míljançant l'índex que trobem a les pàgines finals del volum és el fet que el relat cronològic no s'acaba en arribar als nostres dies, sinó que ho fa amb un capítol ti tulat " La musicologia catalana, des de Pedrell a l'actualitat" -escrit per Antonio Martín. És a di r que una obra bastida sobre els ciments d' uns determinats criteris d'estudi acaba fent referència, justament, als orígens i l'evolució d'aquests criteris: "La :RM-C 309 3 1 0 - musicologia és la ciència de la música". explica Bonastre, "no només el coneixe- ment del solfeig, sinó veure què hi ha al darrere de la música". Tot plegat no deixa de semblar una decisió encertada, sí tenim en compte que. avui dia, en la societat mediatitzada, qualsevol publicació tradicional amb voluntat antològica està condemnada a la caducitat. Però tot ho ha previst Francesc Bonastre: "És lògic que pugui arri- bar un dia que e11 caduqui la vigència. Això quedarà per als recopíladors, perquè la vigència de la música i la literatura és limitada". Mentre això no passi, sortosament, valdrà la pena tenir a les nostres mans i a la nostra biblioteca un exemplar d'aquesta singular Història Crítica de la Música Catalana que, com a tal i per satisfer l'objectiu d'esdevenir obra de rererèncía, ha de ser asseq ui ble a tot hom qu<.: s'hi acosti: "Estem pensant en un públic ge11èric. no especialista ni molt menys, sinó aquell a qui agraden totes les disciplines humanístiques: l'art, la literatura, el cinema ... i, per descomptat. la música'·. 1_9_ __ 307 PANORAMA Andrew- Gourlay guanya el Concurs de Direcció de l'Orquestra de Cadaqués El dimarts elia 8 de juny, Andrew Gourlay, de 27 anys, va guanya e la desena edició del Concurs Internacional de Direcció de l'Orquestra de Cadaqués, en una dispu tada fmaJ que, per motiu de la convocatòria de vaga dels treballadors de l'Auditori de Barcelona, va tenir lloc a l'Auditori de Girona. I per JOSEP_J _O _F_R_É_ _ __ es dc 1992 l'Orquestra de Cadaqués convoca biennalment el Concurs Internacional de Dil'ecció de I'Orquesn·a de Cadaqués amb la voluntat dc descobrir i promoure directors joves, tot donant-los l'oportunitat de fer una gira amb una trentena dc Ics orq uestres més importants d'Espanya i algunes prestigioses orquesI res internacionals. Du rant lo primcru prova del Concurs Internacional dc Direcció dc l'Orquestra de Cadaqués que es va celebrar el d ia 5 dc juny a la Sala de l'Amistat dc Cadaqués, els membres del jurat, presidit per Gucnnadi Rozhdcstvcnski i format per Burkhard Glashoff, Lutz Kohler, Huw l-lumphreys, Gloria Isabel Ramos i la mateixa Orquesu·a dc Cadaqués. van seleccionar disset directors dels setanta-quatre que s'hi havien presentat. Els concur· sants van tenir deu minuts per dirigir I"obra d'lgor Stravinsky: Histoire du soldat. Suite. En la segona prova, ja a l'Auditori de Girona. els concursants seleccionats van disposar dc quinze minuts per dirigir la Simfonia núm. I O en La major de josep Pons i la versió per a orquestra de jesús Rueda de Lavapiés. d' /beria d'Isaac Albéniz. Dels set directors que van passar a la tercera prova, celebrada el dia 7 dc juny al mat!, tant sols tres van ser seleccionats per a la prova següent: Domingo Garcia llindoyan de Veneçuela, And rew Gourlay de la Gran Bretanya i el colombià )orge Alcjandro Salaza•· Ostina. Per tal dc poder passar a les semifinals, els joves participants en la tercera prova van disposar dc 30 minuts per dirigir la Serenata per a orquestra de cordes en Mi major. op. 22 d'Antonin Dvorak i també. D RMC 309-310 20 308 o la Simfonia núm. 104 en Re major "London ~ de Franz Joseph llaydn o bé la Simfonia núm. 5 en Si bemoll major. D. 485 de Franz Schubert. En la quarta prova. els tres semifinalistes van disposar de 45 minuts per dirigir l'obra d'encàrrec del concurs d'aquest any, Hekkan I V, encomanada al compositor granadí José María Sanchcz-Verdú, i que va ser lliurada a tots els concursants el dia 3 dc juny en la presentació del con· curs que va ten ir lloc a Cadaqués. El mateix compositor, fent referència a aq uesta obra d'encàrrec explica: ''La paraula hekkan fa referència al japonès, a una pràctica de tipus contemplatiu que es pot traduir com «contemplació del mun>. Aquest plantejament té uns resultats molt particulars en la construcció de la forma musical i en els seus processos i estructures internes. Aspectes com la repetició. el joc amb la memòria, l'arrossegament d'informació, l'erosió en la memòria i la percepció, l'estructura gairebé en finestres, etc. creen una superfície sobre la qual ens podem moure (amb la vista, o amb l'oïda en aquest cas) i traçar Ull viatge en el qual està la superficie de ritmes, moviments. geometries, retorns «Com en un laberint» i la seva contemplació (en sentit gairebé místic) confereixen a la peça /com a les anteriors del cicle, 1-lekkan I, per a quintet dc vent, Hekkan 11 , per a trio amb piano, i Hekkan li I, per a quartet de corda I una estructuració i un joc amb la percepció molt particular i de grati interès per ami. ·• En acabar la prova. Domingo Ga rcía Hindoyan i Andrew Gourlay van ser els dos seleccionats per d isputar el primer premi en la fina l del dia 8. Durant la final del Concurs lntcmacional de Direcció dc l'Orquestra dc Cadaqués a l'Auditori de Girona, els dos últims participants van disposar d'una ho- ra per assajar per última vegada amb !"Orquestra de Cadaqués la direcció de tres composicions, l'obra d'encàn-ec d'enguany Hekkan IV de José Ma1ía Siínchez-Verdú, el motet per a soprano i orquestra Exultate, fubilate de W. Amadeus Mozart i l'obertura Die Hebriden, op. 26 de Felix Mendelssohn. Acabada la prova, els membres del jurat van escollir Andrew Gourlay com a guanyador. Andrew Gourlay va néixer fa 27 anys al Carib, i va viure també a les Filipines i al Japó. Als 11 anys va arribar a Lon· dres, on ha crescut i s'ha format en tols els sentits, fins a considerar-se en essència un londinenc amb vocació de ciutadà del món. La seva mare toca la flauta i la seva getmana, el piano, però no hi ha precedents coneguts de músics professionals a la seva família. Ell va començar amb el piano, però aviat es va passar al trombó i, els últims anys, ha combinat aquest instrument i la batuta, preparant orquestres per a altres dh-ectors o com a director suplent o assistent. L'octubre passat, però, va decidir que aparcava el trombó per cenn·ar-se en la seva carrera com a director. En la roda de premsa del dia I O dc juny, Gourlay, acompanyat per Llorenç Caballero, director artístic de l'Orquestra dc Cadaqués i del seu concurs biennal dc direcció, deia amb referència a la final: "Vaig quedar molt impressionat de/ nivell de Domingo i, quan tots dos vam arribar a la final, vaig pensar que la cosa es posava realment difícil. Per això crec que en aquests concursos també hi té molt a veure la sort. " A partir d'aquí, Andrew Gourlay treballarà amb 29 orquestres diferents. gairebé totes les de l'Estat espanyol i d'altres, com ara la Royal Liverpool Philhar· monic i l'Orquestra Simfònica de Xile. PANORAMA A PROPÒSIT DE... La publicació d'un mètode de piano a partir de contes musicals Liliana Maffiotte La pianista barcelonina, formada i premiada aquí i a l'estranger, acaba de treure al mercat un treball que beu directament de la seva experiència de dècades de catedràtica de música de cambra i d'intèrpret de música contemporània: Piano actual: contes musicals per a nens de 7 a 99 anys. per ALBERT TORRENS -Quina intenció hi ha al darrere d'a· quest projecte? -Està pensat per introduir el llenguatge contemporan i als estudiants de conservato ris: que els nens puguin divertir-sc explorant els registres i les textures del piano i que, sense adonar-se'n, treballin aspectes com la posició o la psicomot ricitat, amb els quals també hem dc ser rigorosos. -Com se li va acudir la idea? -jo he estat intèrpret de molta música contemporània, i he fet molts cursos als conservatoris per introduir aquesta música que, d'entrada, sol fer una mica de mandra. I si bé hi havia interès. no hj havia gaire eines a part del mètode del compositor hongarès Cyorgy Kurtag, que és fantàstic però molt dens. Per això m'hi vaig posar a treballar. -Quines aplicacions té? Es tracta tan sols d' una primera entrega? -Sí, i tant, perquè això només és una introducció que es pot ampliar per ajudar qualsevol persona -fins i tot nens discapacitats o amb dificultats- i també en cursets de coachi11g per a gent gran: si a un executiu li fas fer un conte d'aquests, aquella persona que té tan assumits el rigor i la por dc no fer el ridícul, pot jugar com un nen. Aquesta època exigeix molt a la gent jove, i la competitivita t a regeix una càrrega importantíssima dc tensió que cal alliberar. Per a mi, la música serà la gran teràpia del futur. - Ha parlat del mètode Kurtag. Com LA TROBADA AMB r!AUTOJ\A INFON SENTU' l PASSIÓ A UN PRODUCTE BIBLIOGRÀFrC QUE, DE BELL NOU, PODRIA SEMBLAR COMPLEX O'rNTERPRETAl\. UN FORMAT INNOVADOR, QUE COMBINA A LES SEVES PÀGINES !L'LUSTRACIONS, FOTOGRAFIES l EN ELS P ENTAG~ES QUALS APAREIXEN SIG ES QUE 1 0 HAVÍEM VIST MAl , REQUEREIX EL GUIATGE D 'UNA MÀ EXPERTA QUE, D'ALTRA BANDA, HA FET ELS POSSIBLES PERQU È EL LLI- I®C BRE SIGUI APTE, TAMBÉ, ALS 309-3) o AUTODIDACTES. D ESP1\ÉS D'UNA VIDA DEDICADA A LA DOCÈNCIA I LA 1N'TER PRETACIÓ, M AFfiOTTE CULMINA LES SEVES EXPERIÈNCIES AMB AQUESTA APORTACIÓ PRÒ PIA AL MÓN DE LA PEDAGOGIA. IJjga el seu llibre amb una formació reglada? -Totalment. )o ho estic presentant a diversos conservatoris com una eina complementària a la feina dura i rigorosa dels inicis. Així, pots dedicar uns moments a tocar, de manera divertida, coses que d'altra banda trigaries anys a fer: escales, glissandi ... -Tot plegat ens sembla molt fàcil d'entendre amb vostè aJ davant, però... és un mètode per autodidactes? -Ho pot ser, perquè si t'espaviles i t'ho mires, hi està tot explicat. Però, en principi, és per seguir-ho dirigit per algú. Per això es ven a botigues de música. També pot servir per a mestres dc primària o secundària que han d'ensenyar música però que només ho fan amb la flauta: si tenen un mínim dc curiositat, ho poden aplica r, perquè no cal saber tocar una peça. Sobretot. interessa que els nens que estan començant tinguin l'estímul amb la imaginació. He presentat el mètode al Casal dels Infants del Raval, amb gent que no pot accedir fàcilment a la interpretació. i va ser fasci- nant, i ara he entrat en un programa dc «la Caixa» d'ajut a col·lectius socials. -A banda de la música, al llibre trobem contes literaris i un disc compacte. D'on els ha tret i qujn n'és el contingut? -Les històties me les he inventades jo mateixa. o són contes. dc fet són escenes: jo buscava coses que pogués reflectir en música. 'hi ha algun que fins i tot se m'ha acudit de matinada! I el disc és una guia on està gravada la lectura dels contes en tres idiomes (català, castellà i anglès) i els exercicis associats a cada escena. Si no te'n surts en tre el glossari i el que està esctit, vas al disc i hi trobes els sons. - Qui ha col·laborat amb vostè en l'edició del p•·oducte final? -Molts amics: Ca rme Soriana ha fet Ics il· lustrac.:ions i la narració en cata là i castellà. el tècnic de so per a l'enregistrament, etcètera. Finalment, quan vaig presentar el projecte a I'Editolial Boileau, el van acceptar de segujda perquè no hi ha cap mètode semblant a Espanya ni, segurament, a l'estranger. 21 309 Entre l'exhibició i la música elevada PALAU 100. london Symphony Orchestra. Hakan Hardenberger, trompeta. Dir.: Daniel Harding. Wagner, Gruber, Dvorak. PALAU DE LA MÚSICA. 1DE JUNY DE 2010. per Mer cedes Cond e Pons a London Symphony O•·chestra és una formació excel·lent i aquesta afin11ació, avui dia, tindrà poques objeccions. Però perquè una orquestra excel·lent faci concerts extraordinaris no n'h i ha prou amb això. En el concert que va oferir la formació britànica al Palau de la Música s'hi va poder observar una gran diferència entre l'aportació donada a la primera part i l'oferta a la segona part. Començar la vetllada amb el Preludi i mort d'amor d'Iso/da (de l'òpera Tristany i /solda) és. com a mínim, ambiciós. Per moll que els hàbits situïn aquest episodi com a escaient per començar un concert sim fònic, no deixa de ser el final d'una òpera; el moment culminant dc tot un desenvolupamcnl musical i emocional que porta tota la càrrega d'allò que s'ha esdevingut amb ante- L I®C 309-310 rioritat i que, a la fi, en condiciona la comprensió. Ben al contrari, començar directament amb aquesta música suposa un esforç afegit tant per a orquestra, director i, per descomptat, per al públic. I aquí l'esforç de Daniel llarding per construir un tot musical, amb un discurs que anés dc menys a més, dilatant els temps i les dinàmiques fins a l'extrem, no va reeixir. Aerial (Concert per a trompeta i orquestra) del compositor vienès Heinz Karl Gruber ( 1943) va descol·locar un públic que no esperava una demostració de capacitats sonores de la trompeta en diverses versions: trompeta piccolo i corn de vaca incloses. L'obra obliga l'oient a observar - més que no pas escoltar- com el solista destiJ.Ia cada truc i enginy susceptible de fer amb la trompeta. Passada la sorpresa ini- cial, aquesta dóna pas a l'admiració per la dificultat dels requeriments mostrats per Hakan l-lardenberger i a la incredulitat en prendre consciència de l'excessiva extensió d'una pàgina en la qual el solist11 té escasses opcions per al lluïment expressiu. Això sí, ningú pot discutir que Hardenbergcr és un mag amb la trompeta. A la segona part, la London Symphony i, sobretot, Daniel Hm·ding, van tenir oportunitat de demostrar l'evident connexió que existeix entre ells amb una versió trepidant de la magistral Setena Simfonia de Dvorak, que condensa el millor de la seva inspiració poètica de procedència bohèmia -genèticament assimiladaamb reminiscències brahmsianes i, fins i tot, wagnerianes. Una autèntica joia del simfonisme romàntic que en aquesta versió aixecà el vol i permeté copsar la personalitat musical de Harding: introversió, complexitat i un apassionament tremendament exa ltat, però, que la London Symphony Orchestra va traduir en l'habitual flegma britànica amb una precisió i devoció envejables. Minkowski fa volar I'OBC TEMPORADA OBC. Dir.: Marc Minkowski. Mendelssohn: Simfonia núm. 3. "Escocesa": Bruckner: Simfonia en Re menor, Nul/te. L'AUDITORI.16 DE MAIG DE 2010. per Xavier Chavarria A 22 310 quest concert ha confilmat, un cop més. que I'OBC es creix quan està en mans d'un bon director: canvia de tarannà, dóna més rendiment i sona millor. Ho dic perquè encara hi ha qui diu (i ho f11 p(lblicament) que aquesta orquestra no té remei, que alguns dels músics que la integren no tenen el nivell exigible i que són una colla de dropos, hi posis qui hi posis al davant. I això no és cert. Encara que no sigui sempre fàcil de veure (i és cert que a vegades costa molt). la qualitat dels músics dc l'O BC es veu d'una hora lluny. Una altra cosa és que no tots els bons directors que s'hi posen al capdavant (ja siguin titulars o convidats) siguin capaços de treure'n un bon rendiment. Entenem que sempre hi poden haver fílies i fòbies, allò que en diem feeling, que els engresqu i a treballar amb més rigor; però una major regularitat sí que és exigible. I és que darrerament ens fan parar bojos: poques formacions deuen haver suscitat mai opinions tan contraposades com les que s'han publicat en els últims temps, que poden anar de l'admiració a la detracció, de la devoció a la difamació. Què ha de tenir un director per seduir l'O BC? Queda clar que no n'hi ha prou de ser bo ... Què necessita la batuta dc I'OBC? Això sí que és un enigma. I desespera a molts. Acostumat a gm ps i fonnacions flexibles, elàstiques, receptives i que responen al mínim estímul (perquè així ho ha volgut i així se les ha treballat), Marc Minkowski és d'aquells directors que atorga responsabilitat als músics: no estira del cano. sinó que atia el foc. I no ha dc ser fàcil infondre a una orquestra dc grans dimensions com I'OBC (i en tan pocs assajos) aquesta versatil itat. aquesta cintura (i més, si no hi està habituada). Aquest còctel podia convertir l'Escocesa dc Mendelssohn en una exhibició o en un despropòsit calamitós: tot depenia d'aquest misteriós i exasperant feeling ... Cert 'i. ment, els ritmes espumejan(s i les innombrables anacruses que esquitxen aquesta simfonia des de bon principi no van quadrar fins a la reexposic.:ió del primer tema, però el ver- tiginós accelerando que hi condueix va despertar els músics, que van llevar el pilot automàtic i es van encomanar de l'esperit proposat pel d irector. L'esbalaïdora naturalitat amb què Minkowski va enllaçar els quatre moviments va contribuir a mantenir la tensió de la música i la cohesió discursiva del que va acabnr sent una versió convincent, amb excel·lents prestacions dc la fusta i del metall. I quan Minkowski va demanar múscul, I'OBC el va treure amb orgull: i això va ser a la segona part , a la Sim fonia Nullte de Bruckner, exposada amb un so dens i compacte però net i homogeni (més tímbricament que no rítmicament), i amb uns violins molt inspirats, especialment a !'"Scherzo". L'aposta va funcionar, però no podem tenir un Minkowski cada diumenge... lnbal ofereix un Mahler refinat i profund ment identificada amb una concepció centreeuropea en detriment d'aquelles més esplendoroses que en resulten de les interpretacions americanes. Davant seu tenia una orquesh1l d'una qualitat indubtable i que es correspon plenament amb les seves intencions cstè· tiqucs. Un Mahler refinat i profund , meditatiu i contemplatiu en !'"Adagio" - únic moviment que Mahler va deixar del tot acabat- i avesat cap a unes sonOt·itats d'unH densitat penetrant i colpidora en !'''Allegro pesante'' fina l perfilaven aquella concepció musical que sempre va mostrar amb les orquestres de Frankfurt i Simfò- nica de Berlín en el seu període de titularitat. Un Mahler que contenia tota la força colpidora i el sentit d'aquesta simfonia sorgida després del comiat que l'autor va fer amb la Novena; un Mahler en el qual quedava in1plícit:a aquella força emfàtica de Ja Simfonia 7ïtà, que recollia el cant esperançador de la Simfonia Resurrecció que traspuava els temes recurrents de l'home, de la mort, de la salvació. Una interpretació plenament centreeuropea a nivell sonor i dotada de la fortalesa de continguts que requereix una obra que a manera pòstuma ve a completar un cicle culminat amb la Novena. nar el poema Don joan dc R. Strauss. El pitjor dc tot és que l'orquestra ja no reacciona a aquest gest. s'hi ha insensibilitzat: el so que treu, sense ser mediocre, ja no es cor- respon amb les instruccions visuals que rep. L'indiscutible mestre Manuel Cabero sempre deia. a les classes de direcció. que cal saber treure el major rendiment sonor amb el mínim gest possible, i així aquest es torna més precís, subtil, magnètic: apallissar visua lment els músics acaba per anestesiarlos, minimitza la seva capacitat dc reacció i genera una inflació dc l'estímul. Insistim-hi: el so de l'orquestra no fou dolent. pet'Ò té poca dinàmica, poca maniobra. Ravel va posar color cinquanta anys més tard als Quadres d'una e.'(posició que Mussorgski va compondre per a piano el 1874, amb una orquestració formidable que realça l'obra, posa a prova totes les seccions i els regala solos dc vertigen que van permetre lluir els excel·lents primers faristols de l'O BC. entre els quals la prodigiosa dolçor de la trompeta de Mireia Farrés mereix una menció especial. Eiji Oue hi va donar un aire solemne i scnyotívol ("Catacombac". "La gran porta de Kiev''), de textura mòrbida ("Bydlo"), amb detalls d'articulació i algun pianíssim exquisit ("Tulleries", "Ballet"), però la hipertròfi a gestual i rítmica van convertir alguns fragments en autèntics paquiderms musicals, feixucs. com "Baba-Yaga" i especia lment ''Gnomus", que va patir un final desmanegat. Una lectura irregular, massa amiga de l'efectisme, sorgida més del cor que del cap. Llarga vida a un nou conjunt de cambra retreure un cert afany excessiu de portar massa enllà aquest criteri: o simplemem aquesta forma de viure i sentir la música. I això es traduïa en una certa uniformitat i manca d'atenció al matís, i fins i tot en determinats moments, a un diàleg massa "combatiu" -si se'ns permet l'expressió-, que afectava l'equilibri sonor entTe els dos intèrprets. Però això és peca/la minuta davant d'una actuació que va fer gaudir de valent el públic. que va mantenir un elevat to d'autenticitat i d'una proposta de nou gmp de cambra que seria molt saludable, per a la climatologia i el mediambient musical del país, que pogués consolidar-se. IBERCAMERA. Orquestra Filharmònica Txeca. Dir.: Eliahu lnbal. Mahler: Simfonia núm. 10. l 'AUDITORI. 10 DE MAIG DE 2010. per Lluís Trullén E l director israeliii Eliahu lnbal. titular de la Fi lharmònica Txeca des d'aquesta temporada, ha estat considerat un dels més grans especialistes en l'obra simfònica de Mahler. Les seves actuacions a Barcelona interpt·ctant la Quarta i la Novena -els anys 2004 i 2006, respectivamental capdavant de la Simfònica de Berlín van resultat· memorables. Ara lnbal. en aquest any que es commemora el l50è aniversari del naixement del compositor, tornava a Barcelona amb la Desena de Mahler, la simfonia que el compositor va deixar inacabada i que el musicòleg Derick Cooke va cloure en tres versions realitzades entTe 1960 i 1972. Lnbal ha estat sempre un defensor de la Desena; amant d'un Mahler basal en la sonoritat densa i pastosa, allunyat d'un excés de brillantor i fortalesa tímbrica, la seva proposta resulta plena- Els quadres d'Que TEMPORADA OSC. Dir.: Eiji Oue. Borgunyó: Nocturna sevillano, R. Strauss: Don Joan, Mussorgski: Quadres d'una exposició. l 'AUDITORI. 23 DE MAIG DE 2010. per X. Ch. n el penúltim repertori al capdavant de l'OBC, i amb regust de comiat i homenatge, Eiji Ou e va tornar a desplegar tot l'arsenal gestual i coreogràfic que tant cm badaleix propis i estranys, amb resultats desiguals. Nocturno sevillana d'Agustí Borgunyó és una evocació sensual, al· mosfèrica , quasi impressionisla, en la línia dc Ics Noches... de Falla o de la Rapsòdia espanyola de Ravel, de l'exotisme andalús que enlluernava els nord-americans que tan bé van E acollir el sabadellenc a principi del segle passat (ells li van fer l'encànec). Borgunyó va saber-se escapar del folklorisme de cartró pedra i va elaborar un fresc simfònic deliciós, amb moments refinadíssims però de tensió vaciJ.lant. Tot i algun excés de so al metall, la versió va ser interessant, amb magnífics solos de flauta, fagot i especialment els de josé Mor al violoncel. Però l'excés de gest va malmeh·e la màgia i el recolliment que tan bé li escaurien a aquesta obra: un gest a voltes exagerat, innecessari, pertorbador, que també va contami- CLÀSSICA MAS I MAS A L'AUDITORI. Helena Satué, violf; Vladislav Bronevetzky, piano. Schumann, Ravel, Grieg. l'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 24 DE MAIG DE 2010. per J. Comellas os excel·lents virtuosos catalans - Yiadislav 13roncvetzky s'ho ha ben guanyat, ja-, van fer la scva presentació com a duo estable amb un concert inscrit en un cicle ded icat justament a músics nostres -dc manera genèrica i com a grup- massa poc presents a la vida musical del país. Encara que separats per gairebé una generació. el D seu recital a L'Auditori va posar en evidència que els uneix una manera molt similar d'entendre la interpretació cambrística. Si bé la possessió del ple domini dels recursos tècnics i expressius ja es dóna per fet en intèrprets a partir d'un cert nivell, en ells aquesta circumstància s'evidencia en grau superlatiu; i en el cas de la violinista, compta amb el suport afegit del privilegi d'un inStt'U· ment extraordinari, un Guarnetius del Gesu que li dóna un so d'una rodonesa i una qualitat de color excepcional; en si mateix un autèntic espectacle. Helena Satué i Bronevetzky són dos músics vitals, que viuen -valgui la redundància- la música amb un apassionament d'enamorats juvenils, amb una energia encomanad issa, amb una efu sió sentida i amb una enorme capacitat per transmetre afecte per la música; o per transcendir el seu alcctc i el seu goig per l'acte dc fer i dc crear música. Per això Ics seves interpretacions arriben fàci lment a l'espectador. perquè posseeixen un deler molt intcrioritzat dc comunicació. Tanmateix, potser es podria nM .rx:; C 309 _3 1 0 23 311 Que divertida és l'òpera surrealista LES MAMELLES DE TIRÉS/AS de Francis Poulenc. Llibret: Guillaume Apollinaire. Marra Bayo. Gabriel Bermúdez. Gemma Coma-Aiabert. David Menéndez. Manel Esteve Madrid. Michelle Marie Cook. Thorbjorn Gulbransoy. Dimitrios Flemotomos. lnés Moraleda. Marc Pujol. Cor Madrigal. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: Emilio Sagi. Dir. musical, Josep Vicent. Coproducció Gran Teatre del Liceu, Teatro Arriaga (Bilbao). LICEU. 27 DE MAIG DE 2010. per J . C. C. a imatge d'una respectable senyora en un vagó del Metro lluint satisfeta un dels globcts que van repartir els components del cor a la fi de la representació de Les mamelles de Tirésias esdevé signilïcativa del clima de festa gairebé lúdica en què es va constituir l'estrena barcelonina d'aquesta òpera. L'obra consti tueix un monument a la imaginació desbordada, al sense sentit intel·ligent, a l'humor desbaratadament lúcid, a la inconseqüència més imaginativa i finalment a un tot que lliga, que atrau, que condueix amb mà de cotó fluix i brúixola segura vers una conclusió en què la dimensió festiva i lins i tot esbojarrada acaba tenint sentit i coherència i L RMC 309-310 també un fi alè poètic. I una capacitat extraordinària per configurar un espectacle farcit dc joia de viure. "Eh! Fumeu la pipa pastoreta I Que jo us lacaré la xeremia li tanmateix la fornerela I Cada set anys de pell canvia.'' És només una dc les moltes perles que se succeeixen al llarg de l'hora de representació, i que malgrat la seva càrrega absurda no són altra cosa que peces esparses d'un edifici ben estructurat i sòlidament bastit damunt un llibret que sap què vol, agombolat per una partitura que podríem dir que li "segueix la veta" de manera exemplar. O sigui que sap identificar-s'hi plenament, sap seguir Ics giragonses i sortides de mare cons- tants. amb un ús de recursos variats que no defugen ni els referents al jazz, ni al cabaret, ni als valsos endolcits. Emil io Sagí, a qui mai no havíem pogut considerar més que un correcte dramaturg figuratiu, o ortodox, aquí ha jugat amb valentia i desimboltura la carta de la informalitat i de la barrila intel·ligent, confegint un treball ple d'imaginació, brillant i creativament servidor dc l'esperit de l'obra en un exercici que té quelcom dc genial. Els intèrprets van tenir el mèlit de saber contagiar-se sense reserves dc Ics essències més pregones dc l'obra, amb una deliciosa María Bayo transves- lida, amb també excel·lents aportacions de Gabriel Bermúdez superant la tessitura molt alta de la seva part, i el també baríton David Menéndez. Voldria fer esment de dos comprimru·is nostres que mereixen una atenció a part. La mezzosoprano gironina Gemma Coma-Alabert i el baríton Manuel Esteve Madrid són dos ru·tistes cada dia més madurs i, per tant, més capacitats i més exigents de responsabilitats més elevades. Esplèndid el Cor Madrigal, també en la funció de figurants prou protagonistes, i direcció de tot l'equip plena de vida, petites llacunes a part, de Josep Vicent. tesi doctoral de referència so, brc l'evolució d'aquest instrument. La interpretació va ser exquisida. A la segona part l'Orfeó Català es va afegir· a l'orquestra per interpretar la Missa Ne/son dc Haydn. que va ser dirigida per josep Vila. Ni l'obra ni l'orquestra demanaven tant de gruix vocal. però les 70 veus de l'Orfeó no van resultar en cap moment excessives per a aquesta versió de sonoritat tènue i baixa intensitat. El cor va mostrar un bon so, especia lment al Sanctus i a l'Osanna; hi destacà la cor-da de contralts, potent i compacta. mentre que la pobresa d'aguts continua sent el ta ló d'Aq uíl-Ies de Ja corda de sopranos. Irregular i desequi librat el quartet de solistes: els millors, sens dubte, la soprano Marta Almajano, dc veu un pèl mctàl·lica però àgil i ncxible. i adequada estilísticament: i el baríton Enric Martínez Castignani, impecable i amb el seu habitual so potent, noble i elegant, que va IJuir especialment al Qui lo/lis. Miguel Mediano, en canvi, és un tenor de tim bre incisiu més adequat per a papers lírics que per a oratoris del XVIII: va estar correcte però desubicat de context; i la veu engolada de la contralt Pilar Vazquez va resultar Lnaudible en els /ulli i concertants. L'orquestn1 va proveir un acompanyament equilibrat i discret per a una versió que no passarà a la històtia. Sense pena ni glòria ELS DIUMENGES AL PALAU. Orfeó Català. Orquestra Barroca Catalana. Dir.: Josep Vila. Manuel Pla, Anselm Viola, F. J. Haydn. PALAU DE LA MÚSICA. 9 DE MAIG DE 2010. per X. Ch. ----------------------------------- quest concert reunia dues formacions excel·lents però de conjunció incerta i delicada, que es van trobar a mig camí dels estils que escauen més a l'una i a l'altra en el Haydn brillant i extravertit de la Missa Nelson. una obra que permetia lluir totes ducs f01macions sense trair-nc l'esperit. ni d'elles mateixes ni de l'obra. Amb no poques renúncies estilístiques i dc concepció. l'equilibri va funcionar. però no va ser més que això: un equi libri tebi i contingut: tot a lloc, en la més absoluta i anodina correcció. Va ser interessant, però, tastar en bones condicions interpr·etatives ducs obres de compositors catalans del barroc A 24 312 tardà pràcticament inèdites. L'Orquestra Ban·oca Catalana. liderada sàviament pel seu concertino, Santi Aubert, i amb un so polit i homogeni, va treure tot el que dóna de si l'Obertura en Fa major composta pel cèlebre oboista del segle XVT il Manuel Pla, una peça simple i de poca volada. Anselm Viola, coetani de Pla però més il·luminat creativament, va compondre la petita joia de la música concertant d'escola montserratina que va sonar a continuació. el Concert per a fagot, violins, oboès, trompes i baix, una obra més ambiciosa i elaborada, que va tenir el millor solista possible: josep Borràs, intèrpret virtuós i dc gran sensibilitat. i autor d'una lfiH''• A DUES VEUS I És músic, un DJ? Aquest mes hem plantejat a un sonòleg i a un musicòleg si consideren que els DJ poden ser considerats músics professionals. Perfecta Herrera, sonòleg, i Isaac Alamo, mu slcòJeg, no dubten a afirmar que sí, tot i que, fr uH de la seva formació, ho fan a partir de pJanLejaments diferents. Perfecta Herrera isaac Alamo Cap del Departament de Sonologia de I'ESMUC Estudiant de Musicologia Històrica de I'ESMUC os Dl es troben i l'un li diu a l'altre: "Vols venir a veure la pel·lícula P?" I l'altre li 1·espon: ''Qui és el projeccionista? ·· L'acudit il-lustra un punt de vista tòpic sobre què són i què fan els DJ, i potser justifica la pregunta que ens fem al títol. Primer cal definir què vol dir ser músic. Tots els éssers humans som músics. de la mateixa manera que tots som lingüistes. en el sentit que Chomsky donà a aquesta darrera afirmació. Ilo som perquè: a) podem detetminar si un fragment musical és o no adient, "correcte" o no, segons un marc musical dc referència; b) mostrem creativitat i podem generar fragments musicals que mai a la vida no havíem sentit. No cal postula r gramàtiques innates sinó simplement entend re que el nostre ccrvull , des de mesos abans del naixement, ja està processant la informació musical i, a partir d'aquesta, generant representacions mentals de les regularitats estadístiques que defineixen la cultura musical en què naixem. L'aprenentatge musical s'esdevé de manera natural pel fet de viure immersos en una cultura, en un grup social; d'estar exposats a estímuls altament estructurats (la música. per exemple) i disposar d'una maquinària dc còmput-com és el nostre cervell- especialitzada en l'anàlisi. categorització i generació d'expectatives referides a aquests estímuls. En un segon nivell de desenvolupament, alguns humans (com ara els músics, els jugadors d'escacs, els esportistes o els metges) dediquen un nombre considerable d'hores a convertir-sc en "experts'' d'una disciplina (s'estima que unes I 0.000 hores en els primers 20 anys de vida) mitjançant l'estudi, la rcncxió crítica i l'exercici i perfeccionament d'habilitats cognitives i motores. Un bon DJ també ha passat per aquest procés i així es converteix en paradigma de la postmodernitat: amb l'ajut de tecnologies i d'instruments musicals del segle XX (el plat, el mesclador, pedals de control, processadors de so, samplers i sintetitzadors) mescla, juxtaposa, superposa i Ireu dc context els materials musicals amb els quals treballa, lot plantejant noves maneres d'escoltar i entendre una peça, recuperant música oblidada o poc coneguda, i mostrant-nos possibles connexions entre músiques aparentment remotes. Si el Dl ha desenvolupat habilitats específiques per analitzar, categoritzar i memoritzar la música que manipula. organitzar i justificar un programa de concert, i operar expressivament un seguit d'instruments musicals, ¿podem encara considerar que només ''projecta'' música i que -per tant- no és un músic? D 2 ESMUC uè és un músic? Un músic és aquell que fa, produeix, interpreta o compon música. Què es la música? Des d'una definició (etno)musicològica, la música és so humanament organitzat, so estèticament viscut i allò que la societat reconeix com a música. Un Dl no és només un punxadiscos, un que posa cançons. Ni tampoc un tècnic especialitzat en la difusió de música a locals o per la ràdio. Des de la definició de música, un Dj ha de ser necessàriament un músic professional, i hem de refutar qualsevol identificació del DJ amb el punxadiscos perquè el Dl és un actor musical, un mediador i un intèrpret que a través dc la tecnologia apropiada elabora un discurs musical. Com que tota la cu ltura és un discurs, tots els actes interpretatius s'insereixen en l'acte comunicatiu com un esdeveniment li ngüístic. Un Dl executa un discurs musical utilitzant un mitjà que fa possible la seva acció. Però en la seva acció hi ha un espai que és cultural i cognitiu, en tant que com a subjecte emissor d'una comunicació, el DJ ha de tenir un context cognitiu o enciclopèdia cognitiva "on hi ha emmagatzemats el coneixement i l'experiència de cada individu" i que són el conjunt de "coneixements de les coses i del món i que conformen el nostre univers físic o mental'', 1 que en el cas del Dl coincideix amb tota la cultura musical popular acumulada que entra en la dialèctica de l'acció musical. Però la relació entre cuJtura musical i el paper del Dj és intrínseca. està centrada en l'aspecte del treball d'un material musical. propi o aliè. en el qual es modifiquen paràmetres sonors com la freqüència, la velocitat, els efectes, etc. Malgrat això, el paper del Dl no és autònom, sinó que esdevé funcional-parlant des del punt de vista social- en tant que l'acte interpretatiu ha de tenir cura del públic, de les seves expectatives, dels ritmes socials (i musicals) i de tots els factors socials i culturals en què la música mai no és autònoma, sinó un joc simbòlic i representatiu. Si un intèrpret de música clàssica, com ara un pianista, genera unes expectatives determinades i té una funció musical que consisteix a actualitzar l'obra d'art, un D) també Lnterpreta una determinada visió de la música com un organisme viu que és apreciat mitjançant el valor de la mateixa música i de Ics accions interpretatives d'aquest acte. El valor atorga autenticitat no a l'obra sinó a la interpretació i, a més, dóna sentit i reconeix en el Dj un paper del músic com a agent social que col·lectivitza l'apreciació musical, de manera semblant a la funció del mag. del bruixot o del sacerdot. Q 1. Josep M. Castellà. De Iu frase al text. Teories de l'ús lingüístic. Barce· lona: Empúries. I 992. pàg. 67-69 i 112. j SOSTINGUT ifj,i,(lij Seminari de Musicologia a càrrec de Christa Bruckner-Haring i passat divendres 14 dc maig, la pianista i musicòloga austríaca Christa Bruckner-Haring ens va presentar, al Seminari de Musicologia, l'estudi sobre el qual està treballant en el seu doctorat: Interpreta/ions of Cu ban music genres by Gonza/o Rubalcaba, en què analitza les tècniques de composició d'aquest pianista i compositor de jazz, i el seu mètode per combinar elements musicals dels gèneres de la música cubana, elements compositius propis i d'altres tradicionalment característics del jazz. A partir de les transcripcions que ha fet la mateixa musicòloga d'interpretacions del músic cubà, i de l'anàlisi molt detallada d'aquestes. l'estudi ofereix una visió global de la hibridació musical expressada en la música de Rubalcaba. Amb la mateixa claredat amb què Bruckner-Haring va ofe- E rir les explicacions sobre les estructures, els elements rítmics, les melodies. les ham10nitzacions. la mostra d·exemples gràfics i auditius, i la predisposició per establir un espai obert a lïntercanvi d'idees durant el seminari. els resultats del seu treball revelen que tant el jazz com la música cubana tenen capacitats per creuar les seves fronteres musicals. En aquest cas, el de la música ct·una de les figu res con temporànies més rellevants del jazz. es crea un nou llenguatge a partir de la interacció d'altres, amb una enorme elegància. Resulta per tant un plaer viure aquesta música, ja sigui escoltantla o tenint l'oportunitat de comprendre-la musicològicament a través de Christa Bmckner-llaring. Ariadna Saez. Estudiant d'Etnomusicologia Joan Chamorro en la seva labor pedagògica s diu de la didàctica que és l'art d'ensenyar i el terreny tangible de les teories pedagògiques. Ara, com és aquest art en l'ensenyament de la música? joan Chamorro va donar algunes de les seves claus el passat 7 de maig en una conferència titulada "Conjunts instrumentals: objectius, continguts i dinàmiques de treball", organitzada a I'ESMUC dins el marc de l'assignatura Seminari de didàctica. joan Chamorro és un reconegut intèrpret de jazz i tam bé un professor de referència al Taller de Músics i -especialment- a l'Escola Municipal de Música de Sant Andreu, on ha consolidat l'agrupació Sant Andreu Jazz Band amb alumnes del centre. Acollida amb molt d'èxit, aquesta formació ha estat possible gràcies a una fructífera dinàmica amb els nens des del seu inici. Segons E Chamorro. aquest inici no ha dc desdenyar l'aprenentatge dc la tècnica instrumental. però llegir la partitura pot convertirse en una trava. ··Fes la música que llulguis ··és la primera '·pauta" que cal donar, ja que la música que el nen coneix i que li agrada és la música que té a l'oïda, interioritzada. L'instrument es converteix en el mitjà per expressar-la, i l'oïda condueix la tècnica per tal de trobar el so. Assegu ra que oferir enregistraments en comptes de pa rtitures fa que l'afinació, l'agògica i el ritme passin pel cap i no tan sols pels codis, necessaris quan l'alumne "ja està enganxar. Sense dubte, la didàctica d'en )O· an fa tangible el veritable fi: la comunicació amb la música. Maria del Mar Poyatos. Estudiant de Musicologia Estrena en el concert de percussions de l'ESMUC E n el concert de percussió del passat divendres 2 I de maig va tenir lloc l'estrena de l'obra Polymorphisme. Es tracta de la segona obra mixta de Núria Giménez, per a una formació de quartet de percussions, quartet de clarinets baixos i electrònica en temps real. La idea generadora de l'obra, tot i que va anar evolucionant mentre s'escrivia, fou un inten t dc traslladar sensacions que podem atribuir als diferents estats de la matèria (gasós, líquid, sòlid, etc.) a l'element sonor. L'interès rau sobretot en els estats intermedis i sobre com es passa d'un moment sonor a un altre per articular així el discurs musical. D'estats eteris passem a textures d'una fluïdesa sonora incessant i a moments d'estatisme i d'aparent trencament del so, per arribar finalment a un estat granulós cada vegada més viu i amb més energia. L'electrònica en temps real transforma els sons dels ela- rinets i intenta establir una relació tímbrica amb el món sonor de la percussió. També hi ha sons preenregistrats i transformats de la percussió que, amb la possibilitat d'envoltar el públic. fan efectes d'ecos i a més actuen en alguns punts orquestrant el so global. En el concert, que va ser una representació molt completa del ventall musical del segle xx, també es va tocar una obra ja clàssica del repertori de percussió del segle xx, com és lonísation d'Edgard Varèse. l'obra per a tres djembes Okho de lannis Xenakis, la Història del soldat d'Stravinsky i la Sonata per a dos pianos de Béla Bartók. Gcorges-Eiie Octors va dirigir les obres, que necessitaven la mà del director amb una impecable precisió i una gran subtilitat. Núria Giménez. Estudiant de Composició 3 ESMUC iJj.: CIIj ARTICLE Leonid Sintsev La dedicació d'un mestre Aproximació a la seva filosofia d'ensenyament per ANNA SERRA L 4 ESMUC anys al Conservatori Rims ki-Kórsakov de Sant Petersburg, ac tuant corn a solista i amb les mi llors o rquestres i directors de l'antiga URSS. El 1975 va tenir la primera oportunitat de sortir del país e n ser seleccionat com un dels representants de Rússia per presentar-se al prestigiós Concurs Vianna da Motta de Lisboa. Aquesta vessant interpretativa es va combinar amb la professionalització en la docència al Conservatori Superior dc Novosibirsk ( 19711980) i, posteriorment, al Conservatori Rimski-Kórsa kov. El procés de transformació produït a l'URSS a final dels anys vuitanta conegut com la Perestroika va significar un procés de reformes profundes del règim soviètic; entre Ics quals, l'obertura a l'estranger. Això va permetre a Leonid Sintsev ampliar els contactes amb altres paï- eonid Sintsev ( 1944-2008) va ser un dels pianistes i pedagogs russos més destacats de la seva generació. Després d'una intensa activitat interpretativa i docent al seu país d'origen, va desenvolupar una abundant tasca per millorar tant el sistema com la metodologia de l'educació pianística a Catalunya. La vocació pedagògica i el compromís envers la seva professió es reflectien en l'entusiasme i en la profunda dedicació amb què es lliurava a la formació dels seus alumnes. Leonid Sintsev ha deixat un valuós llegat que avu i dia, tant e n el camp de la docència com en el de la interpretació, continua actiu i es projecta en futurs des ignis. ' En aquest article es pretén fer un pe tit compe nd i, a tall d 'homcmHge, de la seva vida i de la LEONID SINTSEV EN UN CONCERT seva fi losofia d'ensenyament, tot conc retant alguns dels principals fonamen ts de la seva metodologia. As pectes més destacats de la seva vida . Leonid Nikolàievitx Sintsev va néixer a Novosibirsk l'any 1944 durant l'evacuació provocada per la Segona Guena Mundial. En finalitzar el conflicte, la família es va traslladar a l'antiga Leningrad, on la seva educació es va orientar professionalment a la música, sent admès a l'Escola Especial per a nens amb talent del Conservatori RimskiKórsakov. En aquesta mateixa institució va realitzar els estudis super·iors amb el professor Samara Savshinsky ( 1891-1968), de qui va aprendre els trets fonamenta ls de la sos, amb la realització dc concerts i classeva pedagogia. Més endavant i sota el ses magistra ls a la Ju illiard School de mestratge dc N. Pcrclman, va realitzaT Nova York i a conservatoris de Bulgàels estudis de postgrau, i l'any 197 I va ria, Alemanya, França i Itàlia. En aques t obtenir el doctora t i el títol honorífic últim país va fo rmar part dels jurats de d'artista emèrit de Rússia. d iversos concursos internacionals. Lconid Sintsev va dedicar gran part Precisament un conc urs de piano en dc la seva vida a la interpretació. i va ser aquest país (el Concurs Internacional dc reconegut i aclamat amb cxccHents críPiano de la Ciutat de Marsala de l'any tiques. L'activitat com a concertista va 1991 ) va esdevenir un punt clau en la començar mentre estudiava a l'escola esseva vida personal i professional. D'upecial per a nens i va continuar durant na banda, va conèixer Maja Borgova, que s'havia de convertir en la seva esposa, acompanyant i principal punt de supo1t per a la resta de la seva vida. D'altra banda, va fer amistat amb Concepció Grau, pedagoga de gran experiència, i de qui va rebre faciJitats per establirse a Catalunya. L'any 1992, Leonid Sintsev va participar al Festival Internacional de Torroe!Ja de Montgrí, on va iniciar la seva relació, tant professional com sentimental, amb el nostre país. A partü· d'aquest moment, Leonid Sintsev va començar a donar classes i recitals a escoles i conservatoris de música d'arreu de Catalunya: Cardedeu, Cambrils, Premià de Mal', Ba1·celona, Girona, Lleida i Tarragona, entre d'altres. Això va comportar que. de mica en mica, s'anés establint més a Catalunya, sense perdre el contacte amb Sant Petersburg. La tasca pedagògica de Leonid Sintsev a l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC) va començar l'any 2000, just un any abans de l'obertura del centre. Des de l'inici, es va il·lusionar amb el projecte i va col·labora r plenament en la seva fundació i desenvolupament. El seu caràcter inquiet i creatiu va calar dins del grup de professors dc piano i va contribuir a establir unes bases de convivència i un clima de confiança mútua entre ells. La seves aportacions van tenir una incidència decisiva en la definició dels criteris d'avaluació dels alumnes de piano que, al mateix temps, van influir directament en els paràmetres de les proves d'accés. També va aportar altres propostes per fomentar la relació de I'ESMUC amb l'entorn educatiu musical. Una de les quals, crear un vincle de comunicació i unió entre el professorat de pia no d'escoles de música i conservatoris de grau elemental, mitjà i superior. Aquesta idea es va dur a la pràctica l'any 2006 amb la Conferència de Professorat de Piano de Catalunya celebrada a I'ESMUC. Una altra de les seves inquietuds era crear una escola de música per a nens vinculada al grau superior, per tal de donar una fonnació sensible ARTICLE LEONID SINTSEV AMB ESTUDIANTS DE l'ESMUC. D' ESQUERRA A DRETA (DRETS): SANTIAGO BLANCO, MARIA LORENZO. YAMINI PRABHU. SANTIAGO MEIJIDE. ENRIQUE LAPAZ. LEONID SINTSEV I ANNA SERRA. D' ESQUERRA A DRETA (AJUPITS): GERARD ALONSO. ANNA ROIG. SA IOA MARTfNEZ I TONI COSTA amb projecció al professionalisme. Leonid Sintsev va motir sobtadament d'un atac de cor el 17 de juny de 2008, havent viscut fins a l'últim moment lliurat a la seva professió. La seva aportació a la pedagogia musical a Catalunya no s'ha traduït únicament en la formació d'alumnes, sinó també en l'establiment d'unes bases per al seu desenvolupament futur. ilosofia d'ensenyament. L'escola musical russa es caracteritza per una Uarga tradició musical i un elevat compromis amb la societat i amb la mateixa professió de músic. Aquest sistema d'ensenyament conté unes estructures internes molt sòlides que fomenten la cerca d'alt rend iment professional. Tot això, en una societat que dóna un gran valor a la disciplina. la responsabilitat i la vocació. Leonid Sintsev era fill d'aquesta escola i societat. La seva filosofia d'ensenyament estava innuenciada pel seu aprenentatge com a alumne i com a professor dins aquest marc. L'essència de la seva ideologia mantenia el principi d'ensenyar a viure per a la música per poder formar p rofessionals dc l'art. La formació pianística era una tasca que implicava ed ucar no només musicalment, sinó personalment i intcl·lectualment. En establir-se a Catalunya va mantenir aquesta filosofia, tot i que va adequar els recursos metodològics a un alumnat fotmat en un context diferent. D'acord amb una recerca fonamentada en entrevistes amb els seus alumnes i companys, es poden destacar alguns dels aspectes que caracteritzaven el seu ensenyament. Formació basada en la personalitat de l'alumne. Leonid Sintsev creia que l'ensenyament és un camí en el qual el professor condueix la personalitat artística de l'alumne. Dirigia la formació de la manera com vivia la música. en conjunció amb les individualitats de cada persona. Transmetent amor i passió F 1 per l'experiència de crear i reproduü· bellesa amb el piano, innuenciava el desenvolupament personal de l'aprenent. La seva experiència de més de quaranta anys com a professor el va dotar de grans capacitats pedagògiques, entre les qua ls la visió del talent d'una persona en escoltar-la tocar i la intuïció per saber orientar la seva formac ió. Adaptava els objectius i recursos pedagògics basant-se en les necessitats i característiques, tant musicals com personals, de l'alumne. A la vegada. Lconid Sintsev perfeccionava el talent a partir de donar suport a les qualitats amb elements que fomentaven la personalitat musical de l'alumne. Sabia aprofitar les característiques de cada un per desenvolupar la seva formació com a músic. Per exemple, en cas que l'aprenent fos molt dependent dc Ics indicacions del professor, Leonid Sintsev li proposava un repertori amb el qual pogués desenvolupar la seva imaginació i fantasia. A la vegada, però, aprofitava aquest tret per incidir en aspectes que milloressin la seva capacitat d'autonomia. Les pròpies paraules de Leonid Sintsev2 són el millor rctlex del seu pensament: "Tot i les limitacions que pugui presentar un alumne, s'han de potenciar les seves qualitats per desenvolupar el seu creixement. No s'haurie/1 de fixar objectius impossibles, sinó esperar a obtenir els resultats gradualment. S'ha d'estar en complicitat amb l'alumne i intentar entendre'/ personalment i sentimentalment." Establiment d'una base pianística. Una de les característiques que la majoria dels alumnes destaquen de l'aprenentatge amb Lconid Sintsev és l'amplitud del sentit de tocar el piano. La seva disciplina dc treba ll procurava prendre consciència dels detalls de l'execució pianística i comprendre la fun ció dels recursos que s'empraven. D'aquesta manera. l'alumne s'apropava a la música trobant el sentit d'allò que feia. Aquesta metodologia dc treball exigia una formació orientada a adquirir ducs habilitats que estan ú1timament relacionades: assolir el control del resultat sonor i concebre l'instrument com una prolongació del cos que petmet expressarse a través de la música. Per millorar el primer aspecte, Leonid Sintsev fomentava l'escolta conscient, fent atenció als detalls de la polifonia i l'equi libri entre les veus. Tot seguit es mostra un decla ració que reflecteix la seva manera dc trebal la r, apresa del seu mestre S. Savsxinski: "S. Savsxinski. per sobre de tot. va perfeccionar la meva interpretació. A partir de l'atenció auditil'a i del control sonor, polia la incoherència generada per la velocitat inútil i per les exageracions sense sentit. Per a mi va ser molt important la idea d'organitzar el material sonor amb relació a di11idir el so verticalme11t. També em 11a ajudar a optimitzar l'esforç i a reflexionar sobre la meva interpretació a partir de tocar amb una quantitat mínima de gestos però que creessi11 el màxim efecte. ·· Pel que fa al segon aspecte, Leonid Sintsev facilitava un contacte natural i orgànic amb l'instrument, a través de la "tècnica de l'impuls". Aquesta tècnica petmct accedir a una sensació conscient del pes i dc la velocitat de l'atac, a partir d' un gest que s' integra amb el moviment corpora l. Aquesta tècnica, amb la qual s'aconsegueix apropar-se mi llor al so crcut mentalment, ajuda a desenvolupar amb facilitat altres tipus dc tècniques. El treball d'aquests dos aspectes era simultani i es feia a través de recursos expressius com l'entonació. el fraseig, l'articulació i el pedal, entre d'altres. La finalitat d'aquest treball era integrar els moviments fisiològics al control sonor d'aquests. A l'inici del seu ensenyament est reballava especialment amb). S. Bach i E Chopin, a qui considerava grans pedagogs dc la història de Ja interpretació pianística. Aquests dos autors ofereixen unes característiques molt apropiades als aspectes que s'han comentat sobre el control sonor i el contacte amb l'instrument. A partir de les obres de Bach. es treballava principalment l'agrupació motívica, la polifonia, l'articulació i l'estructura de Ja forma. Amb les obres dc Chopin , a pa rt d'aquests elements, introduïa la tècnica de l'impuls i treballava els recursos expressius dc l'època romàntica. Aportació de recursos d'autonomia. Des dc la perspectiva d'un ensenyament personalitzat i restabliment d'una base dirigida a prendre consciència de com 5 ESMUC 6 ESMUC tocar el piano, Leonid Sintsev proporcionava una formació pianística professional, que es basava principalment en dos aspectes: aportar recursos que garantissin la capacitat d'autonomia de l'alumne i transmetre els valors de qualitat de la interpretació pianística. En relació amb el primer assumpte, la qualitat interpretativa s'enriquia a partir del perfeccionament tècnic i el contingut intel·lectual que donava sentit a l'execució instrumental. El segon aspecte estava orientat a ensenyar una metodologia d'estudi molt ciu ra i concreta. A partir d'un petit fragment, Lconid Sintsev aportava Ja comprensió dc l'essència de l'obra i els recu rsos necessa ris per poder-la interpretar. D'aquesta manera l'alumne havia de traslladar les eines treballades a classe al seu estudi independent. L'exemple següent pot iJ.Iustrar aquesta metodologia d'ensenyament. A partir dels diferents estils tècnics que ofereixen les Nou variacions sobre un Minuet de Duport de W. A. Mozart, un alumnc aprenia els recursos expressius de l'època clàssica. Des d'un petit fragment, Leonid Sintsev mostrava tècnicament com realitzar l'articulació d'un motiu en relació amb la seva sintaxi. El treball sobre aquest fragment es realitzava en una mateixa sessió fins que l'alumne havia après com pronunciar l'articulació requerida o, si més no. de quina manera l'havia dc prttcticar. A parti r d'aquest material, l'alumne tenia els recursos tècnics per obtenir claredat en l'execució, adquirir l'entonació que exigia l'estil i, a la vegada, donar sentit al discurs musical. El perfeccionament d'aquests elements concrets facilitava a l'alumne el poder traslladar el material après a situacions interpretatives similars, mentr-e prenia consciència del procés i la metodologia de treball. Leonid Sintsev fomentava aquest aprenentatge a partir d'un treball molt intens a l'aula. Tot i que feia una planificació pedagògica a llarg termini, aquesta implicava assolir gradualment uns objectius a curt tcnnini. A cada classe s'esforçava per aconseguir un resultat que reflectís l'aprenentatge. que no deixés indiferent l'alumne. Es lliurava amb entusiasme i afecte a l'ensenyament, i el dirigia sense severitat però amb perseverança. El re pertori. La interpretació d' una obra musical és un acte que exigeix intensitat espiritual i habilitat tècnica de l' instrument. Es pot entendre com una fina litat en si mateixa, però Leonid Sintscv també l'entenia com un mitjà. El repertori era la font de treball per desenvolupar les qualitats de l'alumne. Leonid Sintscv feia una anàlisi personal i una reflexió profunda sobre cap on havia d'orientar l'ensenyament per tal dc saber quines obr-es s'ajustaven mi- A cada classe s'esforçava per . aconsegmr un resultat que reflectís l'aprenentatge, que no deixés indiferent l'alumne. llor als objectius pedagògics. L'elecció del repertori es feia d'acord amb diferents criteris com, per exemple, mil lorar aspectes tècnics, preparar habilitats concretes per a un futur repertori o bé ressaltar les habilitats de l'alumne. La finalitat d'ensenyar un repertori variat no era tan sols tocar unes obres i saber interpretar-les amb l'estil corresponent, sinó dotar els alumnes dels recursos per saber exportar els coneixements adquirits d'una obra a una altra. Així és com ho demostra una afirmació de Leonid Sintscv: "És molt impor- tant ensenyar a un alumne la manera de traslladar el sentit i el contingut d'un material en particular a un altre. Es pot recomanar estudiar un Estudi de F. Chopin amb els mateixos elements que s'utilitzen en un Preludi de j . S. Bach. Es treballa amb la mateixa claredat polifònica, l'atenció a les imitacions, la precisió de les línie~;, la bellesa i /"equilibri dels passatges, la u11ió de dij'erents articulacions... ·• nsenyament global. Leonid Sintsev creia que l'educació d'un músic s'ha de complementar amb una formació inteJ.Iectual i cultural paraJ.Iela. Per enriquir el desenvolupament, tant espiritual com creatiu, oferia un ensenyament integral que agrupava filosofia, art, estètica, pedagogia i literatura. Recomanava lectures que estiguessin en relació amb Ics obres per tal de donar contingut a la interpretació i desenvolupar la fantasia i el coneixe- E ment de l'alumne. Per exemple, en els estudis transcendentals de Liszt recomanava conèixer la ftlosofia de Kant, així com llegir poemes de Victor Hugo. Per ampliar coneixements de pedagogia, recomanava La lectura del quadern de Wilhelm Friedemann Bach per conèixer les digitacions de J. S. Bach. A part de les lectures recomanades, Leonid Sintsev fomentava el creixement de l'alumne, tot enriquint les seves vivències. Creava l'oportunitat de col·laborar i d'ajudar en el procés d' aprenentatge entre els companys, i fomentava el contacte i la relació fent classes col·lectives i reunions al final de l'avaluació. Això donava solidesa al grup i ajudava a enfortir el creixement i el desenvolupament individual. L'interès de Leonid Sintsev per enriquir l'ensenyament, també es tradueix en els diversos viatges que va organitzar a Rússia, tot brindant l'oportunitat d'interactuar amb un entorn totalment diferent, on l'ensenyamentaprenentatge cobrava noves dimensions més enllà de l'àmbit de l'aula. A través de la música, Leonid Sintscv transmetia el valor i el respecte que es mereix l'aprenentatge artístic, la inquietud pel futur de les nostres generacions, els paral·lelismes entre la vida i la música mateixa, la passió i la saviesa per apreciar el valor dc viure. Leonid Sintsev ens ha ensenyat a ser sensibles a allò que ens ofereix la vida i a donar-li contingut amb cultura i espiritualitat. La multitud d'homenatges que s'han rea litzat tant a l'ESMUC com a Sant Petersburg, mantenen viu el seu record i mostren l'admiració i el respecte cap a la seva figura. L'aportació de Leonid Sintsev a la pedagogia musical de Catalunya ha contribuït a l'establiment de les bases i les idees per oferir una formació musical sensible enfocada al professionalisme. Avui dia, aquesta filosofia d'ensenyament està conduïda per la tasca que, amb responsabilitat i compromís, realitzen els seus alumnes i companys.> El seu llegat ens orienta per enriquir la qualitat de l'ensenyament musical del nostre país, i ens obre un llarg camí per recórrer. Gràcies Leonid, pel teu mestratge. NOTES 1. És el cas dc la tasca que actualment reali tzen: Rafael Salinas i Xavier Barbeta, professors a l'ESMUC, joves valors com ara Ferran Cullell. Santiago Blanco, Maria Lorenzo, Laia Tor i En rique Lapaz, el polifacètic Toni Costa, els creatius Pau Baigès i Clara Peya, els compositors Sergi Casanel les i jordi Lalanza, el sorprenents duos Nexus (formatper Mireia Fornells i joan Miquclller.míndez) i MusAr! (format per M. Teresa Sierra i Raúl Prieto) ... i així fins a arribar a més de quaranta pianistes formats al nostre país. 2. EntTevista realitzada per Marina Evreison a Leonid Sintscv. Traduïda del rus ni castellà per Maja Sintscva. 3. Col·laboracions de Gerard Alonso, Pau Baigès, Xavier Barbeta, Santiago Blanco, Vladislav Bronevetski, Sergi Casancllcs, Toni Costa, Ferran Cullell, Maria jesús Crespo, Jordi Lalanza, Enriquc Lapaz. María Lorenzo, Saioa Martínez, Santiago Meijide, Yamini Prabhu, Anna Roig, Rafael Salinas i. especialment. Maja Sintseva. Anna Serra és graduada en pedagogia per IESMUC María Zuazu María Zuazu (Tudela, 1981) és musicòloga li tulada per l'ESMUC l'any 2007. Aquest any ha aconseguit una Beca Fulbright per ampliar els seus estudis amb un doctorat a la CHy Uni versi'ty of New York (CUNY). La seva passió per l'estudi i la investigació musical s'ha cen lral en la relació entre mú sica i imatge. Sempre amb un esperit críti c i una certa visió irònica, Zuazu té molt clars els seus objectius acadèmics i afronta els n ous reples amb il·lusió malgral la nostàlgia provocada per haver de deixar Barcelona durant una temporada. per ÍNGRID PUJOL - Des que vas saber que et concedien la Beca Fulbright, els tràmits i les gestions per accedir a la universitat nordamericana no ban parat. .. -Després de trucades, inscripcions i incertesa, finalment em van acceptar a la universitat que volia, la CU Y. Llavors em vaig haver de vacunar dc la meningitis, fer una prova de la sífilis, de la tuberculosi ... , perquè si has de ser resident de l'Estat de Nova York has d'eslar net. Ara toca enviar documents acadèmics i arribar allà el 19 d'agost. - Cal marxar a l'estranger per aprofundir en la recerca? - Realment no desitjava marxar a estudiar fora, però aquí em sento frustrada. He estat molt feliç vivint set anys a Barcelona, però tinc la sensació que després de la meva expeliència a la universitat, estudiar allò que vull, aquí em condemnaria a l'ostracisme: no tinc accés a cap tipus de beques i, per tant, he de malviure amb treballs puntuals, corn repartir revistes ... Sembla que allà estaré en un context musicològic amb llibertat d'investigació en qualsevol àmbit musica l, amb més mitjans i possibilitats de treballar. Vull estar excitada intel·lectualment. - l per què Nova York? -Doncs perquè sóc molt europea. Crec que Nova York és allò més semblant a no viure als Estats Units. Novolia estar en una ciutat aïllada amb un centre comercial o un Estat on les a1111es fossin legals ni on la gent parlés amb vaques, sinó que volia una ciutat que pel·metés moure'm. En aquest moment, Nova York és com una Atlàntida monstruosa i tinc ganes de viure en aquest monstre i el seu costat utòpic. -Què vols aprofundir a la CUNY? -En teoria, estudiaré la música en re- lació amb el coneixement en els miijans audiovisuals contemporanis. Crec, però, que el primer any no m'hi podré centrar, perquè hauré de fer assignatures obligatòries d'anàlisi i d'història: hauré d'aprendre a analitntr fugues, que no en sé. No estic gaire contenta amb alguns aspectes de la meva formació i prefereixo aprofitar aquest any per immergirme altre cop dins la música. enfrontantme a una partitura. mentre vaig preparant la tesi. -El 2007 començaves un doctorat a la UAB. Com has viscut la investigació a la un iversitat d'aquí? -La meva impressió en fer el doctorat no va ser gaire bona. Tenia una idea utòpica de Ja universitat, que va caure a terra el segon dia d'estudiar-hi. Amb desconeixement del món dels doctorats, em vaig posar en un programa de doctorat que no tenia grup d'investigació, la qual cosa no em va permetre accedir a beques. A més, amb la meva personalitat outsider, no em venia de gust buscar professors que em poguessin endollar a un grup d' investigació. Però sobretot em va sorprendre el poc amor cap al coneixement d'alguns professors. Tot i que vaig aprendre, em vaig desmoralitzar. - Llavors aquí surt la idea de demanar la Fulbright? -La beca em sonava ... L'any passat vaig parlar amb una musicòloga del CSIC i em va recomanar que anés als Estats Units. Allà podria fer el tipus de coses que volia i valorarien el meu tipus de personalitat i enfocament. Vaig demanar la beca dc «la Caixa», però no va funcionar. Després vaig omplir el formulari de la Fulbright. - Però com s'aconsegueix una beca com la Fulbright ? -Vaig redactar un projecte de la Fulblight on explicava el meu camp d'estudi i la seva importància: vaig parlar dels problemes que veig als estudis de musicologia a Espanya. Sobretot vaig voler mostrar que necessitava que la mcva veu fos més forta perquè ten ia coses a dir, és a di t~ tenir més paraules, més coneixement i un context enriquidor, un lloc on explotar. Estimo l'estudi i aprendre, escriure-ho i compartir-ho. Crec molt en el meu projecte i suposo que ells van valorar aquesta actitud i aquestes ganes. No ho sé, suposo que aquest esperit ianqui de superació els va atreure. -Al teu projecte de la Fulbright parlaves de la musicologia a Espanya... com la veus? -No sé si és un problema de la musicologia, de la universitat o de les ciències socials en general. He tingut la sort d'estudiar a I'ESMUC. on el professorat m'ha transmès un esperit crític, una mirada àmplia, unes ganes d'entendre la música com una via d'accés al coneixement dc la nostra societat. Però això no té res a veure amb el que es fa o es publica. El camp de la música en els mitjans audiovisuals a Espanya té un nivell paupèrrim. La musicologia espanyola, almenys aquella que crec que remena les cireres, és casposa, lligada a un pa radigma positivista i amb una gran preocupació per mantenir els marges de la musicologia i no barrejar-se gaire entre diferents àmbits. -Com veus el pròxim any? -Em venia de gust fer el DEA [Diploma d'Estudis Avançats previ a la tesi doctorall, però un cop rebuda la beca tot es va transformar en papers, metges, estudi d'anglès, matemàtiques ... I una vegada acabat això, veig que s'està acabant una vida en una ciutat meravellosa amb amics que estimo molL Sé que allà seré molt feliç, però no tinc captipus d'imatge que em petmeti projectarme en un futur. M'estic acomiadant, però no assumeixo la condició de comiat. Llavors, estic en uns llimbs estranys i l'únic que faig és fer vida de guiri. 7 ESMUC Oue deixa un regust agredolç en el seu adéu TEMPORADA OBC. Orfeó Català. Marta Mathéu, soprano. Lilli Paasikivi, contralt. Dir.: Eiji Oue. Simfonia núm. 2 "Resurrecció" de Mahler. L'AUDITORI. 5 DE JUNY DE 2010. per M. C. P. la el dan·er concert d 'Eiji Oue com a director titu lar dc I'OBC i, donades les tortuoses i contradictò· ries re lacions entre orquestra i director, d ' una banda, instituc ió i músic japonès dc l'altt·a, hi havia molta expectació - potser fins i tot morbo- per sentir e l seu darrer concert en el dit càrrec. El cas és que l'obra escollida per al seu acomiadament venia a dir molt de la naturalesa del director japonès i, després de les darreres declaracions a la premsa i actuacions davant el públic, la ··Resu"ecci6" mahletiana havia de ser entesa en clau de redempció gairebé sacrificial per la via de l'amor i la divinitat, entengui's potser aquí la música. El mateix Oue s'acomiadava de paraula en un text s ituat a la pàgina interio r de la portada E del programa de mà amb una frase del Dr. Seuss prou carregada de significat: "No ploris perquè s'ha acabat, somriu perquè ha succeït. " Però la veli tat és que de passa•; al darrer concert d 'Oue com a titular, van passar moltes coses, però no les que s'esperaven al tenor de l'obra escollida. El cas és que l'orquestra va tocar f1ancament bé, amb concentració i ganes de fer-ho bé -i segurament això sigui mèrit d'Oue-; l'Orfeó Català va sonar esplèndid i, fins i tot, commovedor al final de l'ob1a: Marta Mathéu va brodar el poema de Klopstock per la delicadesa amb què Ja seva veu es va fondre amb l'orquestra i Lilli Paasikivi va dir amb un caràcter molt íntim la sobrenatural "Ur/iell[ ... Al final de l'obra es va n sentir aplaudí- ments, ovacions, reiterades mostres d'entusiasme. Es van repartir nors i Oue va I'CCollir fin s i tot una ovació a to futbolístic d'un públic que entonava "Oue. oue, oue, oueeee''. En fi. banalitats. Però de dimensió profunda, transcendent. que tanta en té la Segona Simfonia de Mahler, no n'hi va haver. Ni tan sols es va ensumar. La sensació de buidor. de manca de missatge era, de tant evident, gairebé insultant. I. francament, això és l'últim que un espera trobar en una audició en viu de la .. Resurrecció .. de Mahler. Ja fos pels temps extremadament. dilatadament lents -en total vint minuts més de la durada "estimada" en les versions habituals!- o bé perquè no hi havia, en realitat. res important a dir, el cert és que es van produir moments d'autèntic silenci emocionaL d'una manca de comunicació. en el fons. molt desalcntadora. Com un enorme pastís de nata cobert de sucre de diferents colors que a sota amaga una simple estructura de cartró sense contingut. Més que ganes de somriure pel ''que va succeir". venien, més aviat, ganes de plorar. 'RM- e 309-3 10 "Re-alment" "re-marcable" PALAU 100. Tafelmusik. Ronald Brautigam, fortepiano. Dir.: Bruno Weil. W. A. Mozart, F. J. Haydn. PALAU DE LA MÚSICA. 20 DE MAIG DE 2010. per Josep Barcons Palau afelmusik (literalment "música èle taula") és el terme que a l'Alemanya dels segles xvt i xvn servia per designar aquella música que es tocava en banquets i celebracions i que havia d'acabar dclivant en allò que després es va conèixer - i Mozart en fou un mestre- com a divertimenti. Música incidenta l, vaja. com moltíssima de la gran música que avui escoltem -amb més o me nys silenci, que sempre hi ha a lgun caramel obert a deshora- a Ics sales dc concerts. Però Tafelmusik és també el nom que porta una de les millors orquestres ban·oques del món. fotmada al Canadà fa poc més de trenta anys, i dirigida des de la seva posició de con- T cerrino per Jeanne Lamon. En la seva visita a Barcelona, però. els Tafelmusik eren dirigits per Bruno Weil, un col·laborador habitual de la formació, i comptaven amb l'acompanyament fortepianistic de Ronald Braurigam. Amb Brauligam van interpretar el Concert per a piano núm. 20 en Re menor de Mozart, precedit - sense solució de continuïtat- de l'obertura d'ldomeneo, també en Re, i amb la qua l presenta evidents pare ntius temàtics. Exccl-lent, doncs, el crileli de programació, i excel·lent també la realització musical, potser més blillant en l'obertura que no en el concert. Una excel·lència que es feia evident no sols per la profunditat de Ics versions. sinó perquè e ls Tafelmusik tenen un so i una manera de fer mús ica meravellosos, als qua ls - per desgràcia- encara no estem acost u mats a casa nostra. La Sim[o11ia núm. /Ol dc Haydn. en Re major, coneguda com ·'el Re llotge". fou interpretada fugint del tòpic del tic-tac del segon moviment. amb un tempo considerablement més ràpid que no pas el dc Ics busques del rellotge. En la introducció lenta del primer moviment, Bruno Weil imprimí un caràcter que. tol i ser profund, evitava l'excessiva transcendència, per deixar pas a l'explosió joiosa i elegant del " Presto''. El tercer moviment, pleníssim dc bones idees i amb sonoritats excepcionals en el T1io, deixà pas al •·y¡_ vace" final que, tot i sonar un xic atropellat en certs passatges fugats. posà el colo-fó a un concert -tot ell en Re -"re-alment" re-marcablc''. 4 25 313 Jugant amb la música IBERCAMERA. Staatskapelle Weimar. Orfeón Donostiarra. Ruth Ziesak, soprano. Rebecca Martin, mezzosoprano. Agustín PruneiiFriend, tenor. Dir.: leopold Hager. Schubert, Mendelssohn. L'AUDITORI, 24 DE MAIG DE2010. per M. C. P. ------------------------------- eopold llager sembla un vai let jugant a la pilota quan es posa al capdavant d'una orquestra. Un vailet de 75 anys capaç dc contagiar no només als membres de l'orquestra sinó també al públic present a la snla que allò que estil fent és el més divertit i, nlhora, el més important de In seva vida. Només calia veure l'actitud del conce1iino. contagiat per l'entusiasme del director, i com aquesta es u·ansmetia com un corrent elèctric a cadascun dels membres de l'orquestra. Així. doncs, és lògic que el resultat del concert fos magnífic i amb una càrrega extra d'autenticitat. Perquè un bon partit no ha dc tenir en compte només el resultat final, sinó el seu desenvolupament; i d'això. el concert que va protagon itzar I'Staatskapelle de Weimar, en va ser un exemple. L Aconseguir que la Simfonia núm. I en Re major de Franz Schubert, el seu primer exercici simfònic de grans dimensions, permetés a l'oient descobrir noves dimensions dc lectura de l'obra és un mèrit del qual no moltes orquestres es poden vantar. Cert que aquesta obra de joventut de Schubert -tenia J 6 anys quan la va compondre!- és molt deutora de Haydn. i és clar. de Mozart: però també hi ha el germen d'un romanticisme que tant ell com Beethoven desenvoluparen a bastament. I sí l'ombra del gran Beethoven va flotar sempre per sobre de l'ànim del compositor vienès, això no li va impedir mostrar el seu geni en joies com aquesta que. amb la lectura àgi l i entusiasta de I'Staatskapelle i Hage1~ va predisposar l'ànim per a un Mendelssohn festiu. L'extensa partitura de la Simfonia núm. 2 en Si bemoll major "Lobgesang" de Fel ix Mendelssohn exigeix una lectura àgil i dinàmica, però que no resti solemnitat a una obra de missatge joiós i tanmateix profund: ''Alies was Odem hal, lobe den llerrn!" (Que tot el que respira lloï el Senyor!). Missatge que clou una simfonia de la mateixa manera com comença i que en tot el seu decurs exposa les raons per les quals aquest missatge és cert. Una idea molt racional-coherent amb l'esperit de l'època-. però alhora molt espiritual que en l'obra dc Mendclssohn troba un punt, si no d'equili bri, sí de convivència. Això es posa de manifest en una obra majestuosa, en la qual l'orquestra cedeix el protagonisme als solistes i el cor en un perillós exercici de responsabilitat. Aquesta la van assumir a nivell vocal molt solvent la soprano Ruth Ziesak i la mezzosoprano Rebecca Martin. El tenor Agustín Pruneii-Friend, en substitució al darrer moment del solista previst, va mostrar una professionalitat molt meritòria , ma lgrat no tenir un timbre massa grat a l'oïda. Llàstima que I'Orfeón Donostiarra confongués solem ni tat amb excés de decibels. voltes -a nivell purament vocal- en la precisió d'algunes entrades. Més ferrn aparegué, en canvi, el cor a l'oratori, amb moments especialment rodons com el coral central "Nun fieget alies un ter dir". Els recitatius foren ben resolts pels dos membres del cor que se'n cuidaven (Aniol Botines, tenor; i Oe1man dc la Riva, baix). mentre que les àries dc contra lt i soprano comptaren amb la presència d'O l'iol Rosés i Marta Mathéu. L'ària de Mathéu, si bé fou l'ica en matisos vocals, resultà feixuga en el conjunt, a causa sobretot de la disgregació de la finor contrapuntística entre fustes i cordes. mcn- tre que la de Rosés -menys subtil vocalment- tingué en canvi un caràcter global més ajustat. La Suite, amb algunes estridències en el compromès paper dels metalls i malgrat algunes imprecisions esporàdiques d'afinació, tingué el seu punt àlgid en l'amalgama sonora de la segona gavota. Les bones indicacions de Daniel Mestre (formulàries només en alguns ritardando de final de moviment) no tingueren sempre la translació sonora més precisa, tot i que - amb l'excepció d'algunes ineKplicablcs cues finals de la secció greuacabaren propiciant una lectura meritòria de conjunt. Bach de tarda CONCERTS DE TARDA AL PALAU. Orquestra de Cambra Terrassa 48. Cor de Cambra del Palau de la Música. M. Mathéu, soprano. O. Rosés, contratenor. A. Botines, tenor. G. de la Riva, baix. Dir.: Daniel Mestre. PALAU DE LA MÚSICA. 31DE MAIG DE 2010. per J . B. P. --------------------------------- i el segon concert del cicle Concerts de Tarda al Palau es dedicava integralment a W. A. Mozart, el cinquè ho feia integralment a ). S. Bach. Sota la direcció de Daniel Mestre, l'Orquestra de Cambra Terrassa 48 interpretava la Tercera suite orquestral. nanquejada per ducs obres vocals: l'Oratori de l'Ascensió i el motet Konm1, jesu, komm. Al llarg dc tot el concert, els tempos escollits per Daniel Mestre foren àgils. precisos i diligents, apostant per una Iee- S 26 31-1 tura de les obres que -a còpia de reforçar la direccionalitat del discurs- alleugeria la densitat de les textures. Un encert, doncs, en tractar amb una plantilla que no tocava pròpiament amb insh·uments històtics, i a la qual el moll bon treball de les timbales ajudà a afegir frescor i dinamisme. En el motel inicial, amb una més que remarcable realització del continu, els dissenys norits de la part vocal no sempre foren resolts amb la màxima cura, que també mancava a I Rakhmàninov de premi TEMPORADA OSC. Nikolai Lugansky, piano. Dir.: Ernest Martfnez lzquierdo. Ives: La pregunta sense resposta. Guinjoan: Simfonia núm. 3, Sincrotró-Alba. Rakhmàninov: Concert per a pianó núm. 2. L'AUDITORI. 7 DE MAIG DE 2010. per Lluís Nacenta ot programa de concert estableix entre les peces que I' intcgrcn un joc d' inten elacions que condiciona la percepció que el públic en tindrà de cadascuna. En el cas que ens ocupa, la perspectiva d'escoltat; a la segona pa11, el Concert per a piano ntím. 2 de Rakhmàninov. una peça que desperta l'adhesió acñtica, si no incondicional, del públic, va fer que l'estrena dc la Simfonia núm. 3, Sincrotró-Alba de Joan Guinjoan, que va sonar a la primera part, es donés en un ambient d'indiferència, o fins i tot de discreta hostilitat El concert de Rakhmàninov convida a la modalitat més pobra de gaudi musical: el pur encantament de melodies que hem sentit centenars de vegades, que en comptes d'escoltar T taral·legem menta lment i el caràcter previsible de les quals esbon·a tota cutiositat, tota sorpresa, tota reOexió; esboiTa, en suma, un factor clau per a l'experiència artística plena: la incertesa davant d'allò desconegut. En aquest estat mental, el públic es toma impenneable a la riquesa sonora i la complexitat constructiva de la nova simfonia de Guinjoan, que no té res de críptica ni d'abstrusa, com tants melòmans s'afanyen a protestar així que els manca un acord consonant a què aferrar-se. Acabada la simfonia, la imatge del mateix Guinjoan rebent, com a resposta a l'extraordinària inteJ.Iigència compositiva que acabava d'exhibiJ; una ovació d'allò més tèbia era depriment. Tot plegat semblava una farsa: un encàrrec i una estrena políticament con·cctcs, per complir amb la quota nacional i contemporània, i, passat el tràngol i havent quedat bé, l'esperada recompensa: Rakhmàninov! Però tampoc Rakhmàninov no va sortir ben parat del joc d'interrelacions que s'establia entre les peces d'aquest programa. Quan una obra fa el paper de recompensa, no es pot apt-eciar amb l'atenció que mereix. Si davant d'un premi ens fem els primmirats, qui no ens acusarà de desagraïts? És un cas semblant al dels bisos: els bisos són un regal. i criticar-los no deixa de ser una manca dc del icadesa. Així, tot i que la interpretació de Nikolai Lugansky donava arguments per a la polèmica -un interès per la precisió i la contenció que. essent d'una gran clegàn· cia, no s'ajustava a l'èmfasi romàntic que se sol esperar d'aquest concert-. va desencadenar una pluja de bravos i un esclat d'aplaudiments que, a més de premiar el solista. el d irector i l'orquestra per una interpretació que no dubto que havia agradat, semblaven tenir un inconfessable regust de desgreuge: "Això sí que és m úsica! A ixò sí que és bonic!·· ~e 309-3 1O ------------------------------------------------------------------------------------------------- Subtil i refinada Pires IBERCAMERA. Maria Joào Pires, piano. Pavel Gomziakov, violoncel. Chopin-Glazunov: Estudi per a piano núm. 7, op. 25 (transcripció per a piano i violoncel). Chopin: Sonata núm. 3. Masurques núm. 45, 47, 51. Sonata per a violoncel i piano, op. 65. Liszt: La góndola lúgubre per a violoncel i piano S134. L' AUDITORI. 1 DE JUNY DE 2010. per LI. T. a pianista Maria joiio Pires i el violonceJ.Iista Pa· vel Gomziakov clausuraren la 26a edició de la temporada Ibercamera en un recital celebrat a L'Auditol'i i dedicat a Chopin, compositor, de qui sc celebra el biccntcnal'i del naixement. Pires buscava un recital d'un equilibri perfecte, en el qual es demanava pràcticament l'absència d'aplaudiments i en el qual abans dc començar ja s'anunciava que no s'ofetiria cap ree,otició. L Pires havia planificat una posada en escena com ja ha fet altres ocasions fi ns i tot a L'Auditori: dues cadires més sobre l'escenari - per a l'espera del violoncel·lista o la noia que girava fttlls-, una taula, una gerra d'aigua i una llum tènue. Dues parts, la primera amb l'epicentre de la Sonata núm. J emmarcada per l'Estudi núm. 7, op. 25 en transcripció per a piano i violoncel de Glazunov i l'enigmàtica i punyent Góndola lúgubre de Liszt; la segona, dedicada al Chopin de la darrera etapa -amb Ics Masurques de l'opus 67 i l'opus 68 mim. 4. testament musical de Chopin-, i la Sonata per a violoncel i piano ntím. 65. Pires va estar subtil, refinada, mostrant una delicadesa extrema en els passatges lents (sublim en els ''Largo'' dc Ics ducs sonates i en La lúgubre góndola que Liszt va escriure arran de la mort de Wagnet·) i en tot moment cercant una sonori tat equilibrada, no gens desbocada i tendent a certa rapidesa de tem pi - no dc rotunditat- en els passatges més fogosos de la Sonata. Màgica en les masurq ues, Pires va desplegar el seu pianismc personal amb una clara predisposició cap a la recerca d'una poètica intimista. un fet idoni pels trets musicals del violoncel·lis- ta Gomziakov. Un recital que l'estiu passat ja es va poder escoltar al Vendrell i que en la seva major part forma part de l'enregistrament d iscogràfic aparegut el passat 2009, tot esdevenint un homenatge a Chopin de màxima elegància i sobrietat. 27 315 La paradoxa del folklore escrit TEMPORADA DE CAMBRA DE L'AUDITORI. Ensemble Me· diterrain. Martinu: Quartet per a clarinet, trompa, violoncel i tam· bor, H. 139 i Nonet núm. 2 per a quintet de vent, violí, viola, vio· /once/ i contrabaix, H. 374. Albéniz: Suite espanyola, op. 47, en arranjament per a septet de Bruno Borralhinho. L'AUDITORI. 31 DE MAIG DE 2010. per LI. N. al com apunta el compositor i fil òsof' Dan iel Charlcs a Le temps de la volx, el tret essencial dc tota trad ició musical folklòrica és l'oralitat, el l'e t dc no haver estat escrita sobre un paper, tret que li concedeix una Ouïdcsa i una variabilitat permanents. Un cop algú l'e~criu en un pen· tagrama. la música queda fixada i es converteix immediatament en el que s'anomena músíca culta. Aquesta és la di· ficultat principal amb què topa la músicu dita nacionalista: T la de reproduir sobre el paper un impuls vital que només pot donar-se en la variabililat cons· tant d'allò oral. Mm·tinu resol el dilema, en les dues obres que I'Ensemble Mediterrain va interpretar a la primera part del concert que ens ocupa, de for· ma admirable: pren els motius i l'aire de la tradició txeca i en fa un ús radicalment personal. Produeix ai>..'Í una música que conserva un cert aire folklòric, però que, de fet, només Mart i· nu podria haver escrit. L'Ensemble Mediterrain va Emporitans del Vallès RMC )09- ?)10 ORQUESTRA NACIONAL CLÀSSICA D'ANDORRA. Orquestra de Cambra de Granollers. Cobla Sant Jordi. Dir.: Antoni Ros Marbà. Obres de Josep M. Ruera TEATREAUDITORI DEGRANOLLERS. l3 DE MAIGDE2010. per Josep Pasqual uera és d'tlquclls com· posilo"s que se sent poc però que sempre és present. i d'això. hom sc n'adona especialment quan se l'escolta, que és molt menys del que scria estrictament necessari. Una dc Ics virtuts de Granollers és que provoca que Ruera sorgeixi amb una certa cadència, R i enguany ho va fer ressuscitant Empúries, el poema simfònic que culmina una carrera de sensibiütat i mestria. La dilatada gènesi de l'obra, que ocupa unes quantes dècades per contingències socials i personals, remarca amb més força el caràcter de proesa del tema que vol musicar. mentre que per altra banda. complementant orquestra simfònica i co- Perfecte equilibri sonor EUROCONCERT. Mozart Piano Quartet. Mendelssohn: Quartet op. 2 núm. 2. Schumann: Quartet op. 47. Mozart: Quartet K. 493. PALAU DE LA MÚSICA. 26 DE MAIG DE 2010. per LI . T. uroconcert va cloure la seva vint-i-cinquena temporada amb la presenta· ci6 a Barcelona del Mozart Piano Quartet, conjunt cam bristic fundat a Berlin l'any 1997 i que amb poc més de deu anys d'història ha actuat en els destacats festivals i sales de con- E 28 316 certs europeus i nord-americans. Un programa dedicat a Mendelssohn, Schumann i Mozart - interpretat en aquest ordre- ens va permetre copsar unes qualitats musicals notà· ries dins d'aquest conjunt, plenament integrat a nivell interpretatiu i que fonamenta el seu èxit en un perfecte equilibri SO· nori una perfecta comunió d'i· fer-ne una interpretació d'una precisió. un equilibri i un bon sentit musical excepcionals. Opino que, al contrari del que el repertori més conegut pot fer creure, la més important de les configuracions instrumentals clàssiques no és el solista ni l'orquestra simfònica, sinó el conjunt de cambra. En el conjunt de cambra es dóna l'e· quilibri entre la riquesa de timbres i de plans sonors específica de l'orquestra simfònica i la precisió en el so, en el ritm e i en el fraseig que només els solistes poden tenir. L'Ensernble Mediterr·ain és, en aquest sentit, paradigmàtic: uns solistes d'altíssim nivell (van colpir-me especialment la clarinetista Laura Ruiz Ferreres i el contrabaixista lliroaki Aoe) i un treball de conjunt perfilat amb molta cura. La Suite espanyola d'Albé· niz, que constituïa la segona part del programa, topa Crontalment amb la dificulta! de la música nacionalista que he apuntat al principi: vol ser fi. del, sobre el paper, a una tradició folklòrica que és essencialment oral. El que en la forma popular palpitava dc vida, a les pàgines d'Albéniz es mosh·a artificiós, carTincló i cobert del polsim de caspa inherent a tot nacionalisme espanyol. L'arTanjament per a septet que n'ha fet Btuno Borralhinho, director artístic de I'Ensemble Mediterr·ain, aconsegueix mitigar alguns dels defectes de l'obra: la major precisió i varietat tímbrica que, com deia, permet un conjunt de cambra, dissimula la pobresa de l'original per a piano, i li concedeix certa sofisticació; incomparable, però, a la de la música de cambra de Martinu. bla, Ruera s'erigeix sense pre· tendre-ho en precursor d'una idea musical que recentment està desenvolupant la Simfò· nica dc Cobla i Corda amb menys alegries que les desit· jablcs. Els quatre moviments d'Em· púrie~ desc riuen l'estètica del catàleg dc Ruera, expressiu en Ics melodies, contundent en les harmonies, complex en els desenvolupaments i eficaç en les instrumentacions, brillants icoloristes. El caràcter descriptiu es fa especialment evident en el primer moviment. en què presenta l'orquestra simfònica com a símbol dels invasors a través de formes musicals clàssiques gregues, un caràcter que evoluciona al llarg del discurs fins que al quart moviment la cobla. sfmbol dels naturals. esclata amb tota la seva esplendor a través de danses festives. El geniüt gest de Ros Marbà va realçar aquesta evolució conjuntant les tres formacions Or· questrals en un veritable cor·pus únic, però el seu gust pel tractament sonor es va fer més evident en una primera part en què, al capdavant únicament de la Cobla Sant Jordi, a més d'una excel· lent versió de la sardana Al nos/re Garreta, va oferir una relectura preciosista com poques vegades es deu haver sentit de la Glossa del dees estètiques en cadascuna de Ics obres. La vitalitat transmesa en una obra bellíssima, oberta i descriptiva com el Quartet amb piano que Mendclssohn va escriure quan tenia catorze anys, amb el seu graciós "Intcrmezzo" en detriment dc l'habilualminue/lo o scherzo; la conficlcncialitat que brolla de l'opus 44 de Schumann. amb el celebèrrim •· Andante cantabile". un dels moments més colpidors d'aquesta obra escrita el I842, i aquella naturalitat, dolçor i perfecció de línies de l'ordre clàssic rcOectida en el Quartet en i'vli bemoll K. 493 (compost el 1786 just després de Le nozze di Figaro), van ser enteses amb la seva justa persona litat pel Moza1i Piano Quartet. Música de cambra amb una força càrrega poètica, amb una constant intenció lírica, amb una dolçor musical que esdevé segell d'i· dentitat d'un conjunt que se sent especialment còmode en els moments de més demanda lírica que no en aquells de fortalesa tímbrica, tal com van corroborar, ja fora de programa, amb el moviment lent del Quartet amb piano, op. 60 dc Brahms. ball de donzelles. 1610: música per a un canvi d'època 33è FEST1VAL DE MÚSICA ANTIGA DE BARCELONA. DE1.22 O'ABRl. Al.. lO DE MAIG. L'AOOITORII E5GÚSIA DE SANT FB.JP te (ENTRE ALTRES INDRETS). per M. C. P. l mal temps, bona música. Mentre la primavera es feia esperar durant les primeres setmanes d'estació, donava inici la 33a edició del Festival dc Música Antiga de Barcelona, amb sols i ombres, encara amb els darrers freds. però amb moltes ganes de donar la benvinguda a una estació i a un festival que té un públic fidel, entès i, més encara en temps de crisi, àvid de nous i sòlids valors que confirmin la pervivència d'allò realment autèntic. Molt bona proposta, doncs, la d'aquesta edició del Festival, de centrar l'atenció en una data molt significativa per a l'esdevenir de la hist·òria de la música. L'any 161 O, fa just quatre-cents anys, la història de la música vivia la seva particular crisi, entesa en termes positius de moment dïnOexió cap a una nova direcció. Les crisis sempre són moments de revisió dels quals sorgeixen noves actituds i s'enderroquen velles tendències que eviten la mirada cap al futur. Va ser l'any, per exemple, de l'estrena dels Vespro del/a Beata Vergine de Claudio Monteverdi; obra que consolida un nou estil musical -ja assajat pel mateix autor en obres com 1./0rfeo o fins i tot en els seus primers ll ibres de madrigals- que suposa l'esclat del dan·er polifonisme (prima prattica) i la implantació de la seconda prattica, amb una presència superior de la melod ia (i de la paraula) destacant-se per sobre del contrapunt. L' Arpeggiala, un dels g¡ups de música bmToca situats a l'avantguarda de la interpretació d'aquest repct1ori, va ser el responsable d'inaugurar el Festival amb una versió d'aquesta cabdal obra del barroc italià que resul tà tota una lliçó de com és possible, avui dia, presentar una obra antiga fent-la atractiva i de públic interès sensc necessitai dc pervertir l'essència otiginal de l'obra. És clar que una obra d'aquestes característiques pren autèntica personalitat en un espai A ad ient al seu significat da rrer, com és el d'una església, però fins i tot a la sala simfònjca de L'Auditoti la Iiquesa d'una música que està més cnUà del pas del temps va sonar en plenitud. Christina Pluhar Uderà des dc la tiorba -i amb el desdoblament excel-lent de Daniel Zapico en molts dels númerosun conjunt vocal escollit amb g¡·andíssima cura -tots els integrants van defensar ser els més adequats en cada un dels números adjudicats- que tenia com a suport un conjunt instrumental en què, per esmentar-nc un entre tots, el cornetto dc D01·on She1win suggeria atmosferes màgiques. inèdites i probablement irrepetibles. Una versió excelsa, feta des del profund respecte a una obra i un missatge que s'explica per si sol. Raquel AJ1dueza. amb una presència destacada i brillant en aquest concert, repetí intervenció en el deliciós concert de La Colombina -quatre veus a cappella- amb pàgines del Cançoner de la Sablonara - del temps de l'Espanya dels Àustrics- que recordaren l'oient com era el pensament d'una època disposada. com hauria de ser sempre. a riurc's d'ella mateixa. Si el concert de L'Arpeggiata havia posat el llistó molt alt, Stilc Antico no va acusa r la pressió en un concert carregat d'espiritualitat i energia dut a terme a l'església de Sant Felip Neri. L'Officium Defimctorum de Tomiís Lujs de Victoria ( 1605), obra magna de la polifonia , combinat amb peces contemporànies de William Byrd, sonà en tota la seva amplitud dc matisos gràcies a una formació d'origen britànic que porta la precisió en la interpretació a les seves venes. Pura matemàtica espititual era la que arribava a l'oïda actual -massa mal acostumada als sorolls quotidians d'una ciutat del segle XXI- sobrepassada en ocasions per la perfecció acústica que la limitada capacitat humana no pot descodilïcar. Només en aquesta línia d'cxceHència es va mantenü la Holla nd Baroque Society, però en aquesta ocasió amb un programa que defugia l'espiritua- litat més deífica per apel·lar a aquella més mundana. L'esperit refonnista. molt més ten·enal, amarà de manera profunda en el públic congregat en aq uest concert gràcies sobretot a l'actitud entusiasta de cadascun dels membn.:s dc la formació i la intenció posada en cada accent, en cada paraula dita. Com una comunitat en què cada membre és tan important com l'altre, emocionà la companyonia més que evident entre els membres i el profund lliurament a la música i l'harmonia programadora d'un concert equilibrat de principi a final. Molts quedàrem impressionats per la puresa del cant de la soprano cega Nele Gramss, però potser aquest fet purament anecdòtic ajudà a entendre encara més per què la música es dirigeix més enllà de la vanitat corporal. En una altra divisió quedaren les intervencions de Diego Ares al clavicèmbal, Marco Beasley i Accordone i el Cor Madrigal -no podem referir els altres concerts per no haver-hi estat present- i no per què no tinguessin aportacions d'interès. Diego Ares, de fet. mostrà la seva personalitat davant d'un instrument que requereix molt de compromís interpretatiu, però el repcrtoti escollit era potser massa exigent i amb un deix de monotonia per a un concert en viu. Marco Beasley, un gran declamador-cantant heterodox- va dir molt bé les peces escollides, però li mancava un decorat i escenari que acabés d'arrodoni r una proposta, tanmateix, molt innovadora i, per als acostumats a les veus de tradició lírica, massa agosarada. En darrer lloc. el concert del Cor Madrigal tenia com a principal handicap un repertori en g¡·an part desconegut -obres de mestres dc l'Escolania de Montserrat, com joan Cerera ls. joan Baptista Comes i els més recents Ireneu Segarra i Bernat Vivancos (director actual)- i amb dificultat afegida per no ser. en el cas dels dos primers, obres de gran empremta. Si bé Ics peces de Segarra i Vivancos oferiren més atTactiu. un desenvolupament desigual del cor -que denotava falta d'assajos-no va permetre arrodonir un concert, malgrat això, prou reeixit. Estats de força major l nom de Carles Mena era el reclam final del XXXIII Festival de Música Antiga. Però el programa del concert advertia que, per raons de força major, la seva veu dc contratenor s'havia hagut de substituir a l'últim moment per la veu de soprano de julia Doyle. La incòg¡1ita de la ''força major'' s'explicità en les excuses verbals abans de començar el concert: la paternitat imminent del cantant era el moti u dc la cancel·lació. Un cop fet l'anunci, I'Orquesta Banoca de Sevilla encetà la vetllada amb el Concerto per archi en Do major, RV J 14 d'Antonio Vivaldi. fresc i vital en l"'Alleg¡·o" i exccp· cional en els contrastos dinàmics de la "Ciaccona". Aquest concett preludiava la magnífica actuació dc la cantant anglesa, que aixecà més d'un mutmuri amb la seva entTada a l'escenari: era si més no curiós que, després del motiu de la canceHació dc Mena, el vestit de julia Doyle no dissimulés un avançat estat de gestació. Doyle fou cxcel·lent en el Nul/a in mundo pax sincera. al qual seguiren dues Salve Regina dc G. F. Handel i D. Scarlatti. Corprenedora -per més sòbria- la primera, amb clímax de bellesa immarcescible com !'"Adagio" dc l'Ad te clamamus. Si el contingut d'aquest prog¡11111a era eminentment religiós. el que presentaren dies abans el llaüt d'Ariel Abramovich i la veu de John Potter era un homenatge al refinament mundà de l'Anglaterra del XVII. Un reguitzell dc cançons per a veu i llaüt, fantàsticament explicades en l'agradabilíssima veu dc Potter, meravellosa, sobretot en les perles de john Dowland, Richard Mart in o Robert Halles. Llàstima que l'acompanyament de llaüt quedés enrere per manca de projecció sonora, perquè les idees d' Abramovich i la claredat en la polifonia - tot i algunes inexplicables descurances tècniques- eren d'allò més suggerents. J. B. P. E 29 317 Jansen i Steinbacher PALAU 100 CAMBRA. Arabella Steinbacher, violf; Robert Kulek, piano. J. Brahms, A. Schnittke, L. van Beethoven. PETIT PALAU. 26 DE MAIG DE 2010. per J. B. P. es comparacions són odioses, i per això és millor no fer-ne. Però això no impedeix de dir que, igual que )anine )ansen, Arabella Steinbacher és una gran violinista. Una gran violinista que, igual que Jan ine fansen, és jove i reconeguda; i que, igual que Jan ine )ansen, toca amb un Stradivarius. Així doncs, la substitució de Janine Jansen per Arabella Steinbacher a l'últim moment, per malaltia de la primera, és un esforç que ca l agrair als responsables del ci- L cie de Música de Cambra de Palau 100. El programa d'Steinbacher i Kulek mantenia la "Ptimavera" de Beethoven del programa original, i canviava Janacek per Schnittke, i Schumann i Bartók per Brahms. La Segona sonata per a violí i piano del compositor d'Hamburg fou abordada en general amb tempos més aviat lents, que minvaven la frescor dels moments scherzats i la sorpresa de les entrades encavallades i dels diàlegs encreuats, la qual cosa acabà conduint a una versió escolat~ mancada -sobretot en el primer moviment- d'intenció, progressió i propòsit del discurs. En canvi, l'Scherzo per a violí i piano sobre F.A.E. (una obra de joventut de Brahms, amb una història cutiosa al darrere, en ser un moviment d' una sonata escrita a mitges am b R. Schumann i A. Diehicb) fou interpretat amb caràcter i bon gust, amb molt bona entesa enh·e els dos intèrprets. En aquesta obra, Steinbacher evidenciava tant la seva gestualitat precisa i ferma, de so vigorós i ric en els moments més extravertits, com el lirisme sumptuós i alhora mesurat en els moments de major volada lírica. No en va té corn a mentora Anne-Sophie Mutter... La Primera sonata de Schnirtke, en la qua l Kulek fou d'allò més convincent, també serví per posar de manifest l'enorme control i capacitat tírnbrica de la violinista alemanya, amb un memorable final en els hmmònics del "Largo". La corpulència títmica de la peça, però, fou un xic mancada de vivacitat i esperit lúdic. Un lud isme que no faltà a la sonata de Beethoven tú al bis poc habitual de l'Estrellita de Manuel Ponce, arranjada per J. Heifetz, que deixà en l'aire el perfum d'unes dobles cordes magistrals. Benvinguda, doncs, Ara bella Steinbacher, però esperat també el retorn de Janine )ansen. Èxit de l'avantguardista Festival de Jazz de Vic Ja FES11VAL DE JAZZ DE VIC. VIC. DEL 6 AL 22 DE MAIG DE 2010. per Albert Suñé l Voll Damm Xli Festival de Jazz de Vic, que se celebrà a la capital d'Osona del 6 al 22 de maig, va assolir els objectius que hom pretenia, ja que el públic respongué i els concerts obtingueren, en general, una molt bona acceptació. Aquesta manifestació, dedicada al jazz de nova creació i tendències actuals de la música improvisada, oferí dotze concerts en dos escenaris de la ciutat: la Vic Bang Jazz Cava, organitzadors de l'efemèride, i el nou i magnífic Auditori joaquim Maideu, situat a l' Atlàntida, el Centre d'Arts Escèniques d'Osona. La fundació gestora del complex cultural hi participà en règim de coproducció. Com ja és habitual, l'organització enfocà la programació de cara al públic en general, però no deixà de banda els afeccionats que cerquen nous estimuls musicals, bàsicament jazz contemporani, música electrònica i lliure improvisació. I al costat de figures foranes de les del morro fort -U ri Caine amb Barbara Walker i Hakon Komstad + Eivind Aar- E 30 318 set- , hi hagué una molt bona representació de músics autòctons: Raül Revertet; Giulia VaBe, Kaulakau, Stone House, Tarannà, i I-lat, entre d'altres. Però també hi hagué actes complementaris a la Biblioteca joan Triadú, a la Jazz Cava, a Mas de Bigues i al Cinema Nou, on es van organitzarjam sessions, una audició comentada del Festival d'enguany, la Nit de les Escoles de Música, una masterclass, i la projecció del film Electric Mi/es: A Different Kind of Blue, del director nord-americà Murray Lerner. Per la seva singulatitat, per l'acceptació del risc que comporta sempre organitzar una manifestació d'aquestes característiques, i pel criteri coherent que continuen tenint el fons i la fotma, el Festival ocupa ja un espai propi en l'àmbit català. Dos foren els concerts als quals vam assistir. El primer anà a càrrec d'un músic català i el seu grup i l'altre el protagonitzà una consagrada figura intemacional al capdavant del seu quartet. Raül Reverter presentà el seu darrer disc, Trop's in jazz, editat per Adlib Arts. Amb ell hi eren Jordi Farrés, guitarra; Jordi Gaspat; contrabaix; i Toni Pagés, bateria. De fel, es tTacta d'un h·eball que s'acosta als mètodes compositius contemporanis, incorporant al discurs jazzístic les construccions serials anomenades "Trops". l així "Final Trops", "Trop Blues". "Adéu pastanagues" i "Do trop", per exemple, van arri bar plenament gràcies a un saxo alt que posseeix, en primer lloc, un so molt bell, i a continuació una capacitat molt alta per configurar un jazz en el qual amb prou feines hi ha estridències i que s'aixopluga sota una pàtina molt lírica en ocasions, en la qual liguren una bmTeja d'estils que van des del dodecafonisme fins alfunky tot passant pel free i el cool. Coherent en les seves exposicions, amb un frasseig clar i net, precís, Reverter obtingué una clara acceptació del públic malgrat algunes repeticions harmòniques i tonals. Que, d'alh·a banda, no afectaren el seu discurs gràcies a la seva indiscutible saviesa. Al seu costat, Jordi Fan·és, molt tècnic, estigué excessivament fred. Malgrat la tònica de l'actuació, un guitarrista amb més punch hauria fomit un quartet gairebé perfecte, perquè Gaspar i Pagés obtingueren nota alta. En qualsevol cas, la molt bona entesa del combo hi va dir la resta. Per la seva banda, Uri Caine i el seu grup Bedrock deceberen un xic, ja que hom esperava més del líder. Ningú no pot dubtar que, al davant dels seus teclats, el músic nord-americà sap extreure sons i contextos realment ah·actius. Però el concert, que començà molt bé mercès a les esmentades troballes avantguardistes, es convertí aviat en una demostració coherent, això sí, però molt tancada. Perquè, de fet, prevalgué el funky pel damunt de qualsevol altre estil o tendència. Sobtà. per tant, aquest encarcarament, ja que s'esperaven altres sons, altres barreges, altres sensacions. Quan aparagué la cantant Barbara Walker, la cosa pujà de to. Perquè posseeix un estil molt propi, molt espontani. La seva potència de veu i el seu fraseig tallant, amb molta sava gospe/, afegiren bones dosis d'engrescament. La llàstima és que els conceptes es repetiren massa, Caine no va variar el seu discurs i, malgrat els esforços del bon bateria Cornell Rochester, el baixista, Reggie Washington, estigué molt apagat. ROBERT SCHUMANN (1810-1856) Colllpositor, Eusebius i Florestan 11 n aquest número completem el Tema que, dividit en dues parts, hem dedicat a l compositor alemany Robert Schumann. Si en el número an......... terior abordàvem sense embuts dues parceHes substanci.oses de la seva obra compositiva - pianística i líri ca-, en aquest ens referim a la dimensió més humana, menys es tric tament musical. [ ho fem des de dos fronts de consideració: el primer, el de la seva personalitat marcada per uns trets biogràfics particulars que tenen en el fet tan vistent de Ja bogeria un punt à lgid; el qual , cal no ignorar-ho, té una causalitat poc coneguda que aquí és descoberta i abordada des de la serietat i el rigor. Alhora observem com els trets biogràfics apuntats conjuntament amb els caracterològics que en bona mesura en deriven, justifiquen el procés generador de la seva obra compositi va i expliquen en gran part els components més detetminadament personals. I aqui ja apareix com a rerefons la imatge d'una doble devoció crea tiva - musica l i literària- , que explica de manera definitiva el que és més pregon de la seva música. Alhora, aquesta doble vocació es concreta rà no solament en l'art de la música, sinó també en e l de l'escriptura, encara que no sigui des de la vessa nt estri ctament entesa com sorgida del no res, o solament de la imaginació de qui ho escriu. Ro bert Schumann, d'aquesta manera, s'erigeix alhora en un assagista musica l de primer ordre; un crític rigorós i avançat; un analista finíssim de la vida mu sical del seu moment i fins i tot en emprenedor d' una publicació esdevinguda referent avançadíssim del que avui és l'especia litat del publicisme musica l. D'aquesta manera hem completat un quadre força complet de la figura de Robert Schumann. En tot cas, un quadre per força incomplet, ja que mai no pot ser abastada del tol una personalitat tan rica, tan complexa i al mateix tan si ntetitzadora de l'esperit de la seva època. RMC 309-5 1O _31_ __, 3 19 Eusebius i Florestan Schumann i Schumann Robert Schumann, un dels compositors més imaginatiu s de la generació rom àntica, va tenir Ja mala fortuna de fer als quaranta-quatre anys un brot de follia que el va portar a un inlenl de suïcidi, llançant-se a les aigües del Rin, i finalment a la reclusió en u n ma nj com i, on va morir als quaranta-sis anys, del tot esfondrat i alienat. I per MIQUEL DESCLO_T_ _ _ _ __ obert Schumann ha tingut, a més, la mala fortuna pòstuma que aquell final malaurat condicionés massa sovint la consideració postetior de la seva personalitat i fins i tot dc la seva obra. L'instint fulletonesc, sempre latent en els soterTanis menys endreçats de l'ànima humana, s'ha complagut durant un segle i mig a embolicar la troca dels fets històrics de la vida del compositor per explicar. en funció d'aquella bogeria final. la seva complexa personalitat i fins la seva música innovadora, i el resultat dc l'embolic en qüestió s'ha revelat tan atractiu per als especuladors d'ofici que quasi tothom ha acceptat acríticament la mistificació, fins i tot després que a les darreries del segle passat s'acabessin de publicar els voluminosos diaris de l'autor, en els quals ens apareix sense apel·lació com un músic dotat amb la sensatesa de qualsevol altre artista romàn tic contemporani (és a di1~ amb la sola "malaltia" del Roma nticisme, per dir-ho a la manera maliciosa del vell Goethe). N'hi ha hagut prou amb l'acud it literari de Schumann de posar nom a Ics ducs cares més oposades de Ja seva personalitat (Eusebius, el contem platiu , líric i melancòlic, i Florcstan. l'nctiu, dramàtic i rogós) perquè els aprenents de 110vel·lista i/o dc psiqu iatre li inventessin tan aviat una esquizofrènia com un trastorn bipolar. Barbaritat que segurament no se'ls hauria acudi t mai si no haguessin sabut que Schumann havia mort boig. De fet, al segle XIV, Francesco Pet~·arca. un poeta i intel·lectual dividit entre l'herència medieval en què vivia i l'herència clàssica en què ü hauria agradat viure, també es va presentar a si mateix desdoblat en dos personatges oposats, Agustí i Francesca. al seu memorable Secretum. i en canvi no hi ha hagut mai cap espavilat lligamosques que n'hagi volgut treure partit encolomant-li pertorbacions mentals imaginàries. En realitat, la follia final de Schumann, que es va manifestar en un ram sobtat, va agafar desprevinguts tots els seus íntims, que no n'havien advertit mai cap indici previ. Fins aleshores, els freqüents problemes de salu t del músic, incloent-hi els de tipus nerviós, no havien apuntat en cap cas u una ment feble o desguitarrada. i aq uell esclat imprevist de bogeria va quedar com un dels molts misteris que la medicina dc l'època no sabia explicar. Avui dia, en canvi, sembla més que probable que el ram de bogeria i la mort dc Schumann vagin obeir al R RMC 309- 310 32 320 I I~L-------~~~~~ desenvolupament final d'un llarg procés sifïlític. Ja abans de complí r els vint-i-un anys, a mi~an maig del 183 1, el seu amic doctor Christian Glock de Leipzig lí havia diagnosticat una sífilis, davant l'aparició del característic xancre delator. Però el desconeixement de la ciència contemporània de la diversitat de possibles evolucions d'aquella temible infecció va enganyar tant el doctor com el pacient. En cicatritzar el xancre. després de les cures de l'època (la veritat és que el xancre sol cicatritzar de manera natural en el primer estadi de la malaltia), tant l'un com l'altre es van felicitar amb satisfacció per la superació de la sífilis, i a cap dels dos no els va ni passar pel cap que, malgrat les aparences favorables, el mal pogués continuar treballant en secret durant anys i panys fins a reaparèixer a l'exterior en manifestacions molt més serioses; per exemple, en forma de neurosífiJjs (infecció del cervell o de la medul·la), que pot no presentar-se fins una vintena d'anys després de la infecció inicial. La desintegració menta l de Schumann, doncs, no sembla pas que vagi ser un procés lent i progressiu desenvolupat tot al llarg de la seva vida, com ha pretès la frivolitat de certs biògrafs fantasiosos, sinó la conseqüència de l'atac final del treponema pallidum, el bacteri causant de la sífilis. al cervell La follia final de Schumann va agafar desprevinguts tots els seus íntims, que no havien advertit cap indici previ. ...-' "''(}~ FRAGMENT D'ESCENES PER A INFANTS n·~~ t G;¡¡Z~I2&1í kkt&i :~=~z -- - 1¿7 .../ pare havia mort quan el noi tenia setze anys). A vint anys. doncs, el futur gran compositor encara saIf ¿.'/. .<" ¿.~ bia més d'escriure que de com;~ A'"- !'f"" ''11~ pondre (fins llavors no va rebre ... > les primeres classes serioses de piano). I, naturalment, aquelles habilitats literàries inicials no es van esllanguir amb la decisió de consagrar-se fina lment a la mú""" ...... sica. Els seus diaris en són un bon del ma laurat compositor. Schumann no era boig, doncs (ja testimoni, i potser encara més la dedicació a la crítica i el pehaurien volgut aquells biògrafs fu lletoners anibar a tenü· tan riodisme musicals, exercits amb entusiasme i amb èxit d usols la meitat de la "bogeria" necessària per escri ure Carra nt anys. Tan ta rd com l'any 1844, d urant la tournée dels naval o Dichterliebe!); decididament, no era esquizofrènic Schumann per Rússia, mancat Robert de les condicions idòni bipolar; va embogir finalment, això sí, als quaranta-quanies de treball , trobava més fàcil escriure poesia que no pas tre anys d'edat, a conseqüència de la infecció sifilítica que, compondre música (al capdavall, la poesia li semblava "múun cop afectat el cervell , va acabar matant-lo en només dos sica disfressada'', com va escriure llavors mateix al seu diaanys. Abans de la inh·usió del bacteri destructor, la ment de ri). I això que en aquell moment ja era un compositor breSchumann era tan "folla" com la de Berlioz, la de Liszt o la gat, amb un catàleg impressionant que incloïa bona part de de Wagner. Ni més ni menys. Una ment que sabia perfectala seva producció pianística. liederística, cambrística i fins ment, com resa el desideràtum del vers foixià, "acordar Raó simfònica. Schumann va mantenir sempre actius, doncs, tant i Follia". els seus dots musicals com els literaris, cosa que es va reflectir de manera diàfana en tota la seva producció musical. De fet, si algú de la seva generació es mereix el títol de diferència dels seus companys de generació de re"poeta del piano", sovint atribuït a Chopin, aquest és sens ferència, els grans pianistes Felix Mendelssohn. dubte Schumann (la literarietat explícita de la seva obra piaFryderyc Chopin o Ferenc Liszt, tots tres d'una nística contrasta vivament amb la construcció molt més absprecocitat insultant, Robert Schumann encara dubtracta de la del polonès) . I cap alh·e compositor contempotava als vint anys sobre el seu futur professional. Havia cresrani va demostrar un olfacte tan refícut a Zwickau, una petita ciutat saxonat com ell a l' hora de considerar i na al marge dels corrents musicals del interpretar musicalment la poesia i la moment, en el si d'una família de clasliteratura del seu temps (només ca l se m itja na on Ja literatura tenia molpensa r en els cicles liederístics sobre ta més presència i importància que no Heine o sobre Eichendorff, o en les Espas la música. Així i tot. el nen Schucenes del "Faust " de Goethe) . Tanmann va començar a anar a classes de mateix, aquesta dualitat de Schumann piano molt aviat. Però la seva mare, no era cap raresa entre els músics )ohanne Christiane, que tenia prou faromàntics: Berlioz era un prolífic i excilitat musical per cantar de memòria cel·lent escriptor, com també ho era un munt d'àtics d'òpera, mai no va soWagner (bé que no tan bon poeta com miar per al seu fill una carrera musiell es creia); i Liszt potser no era tan cal, sinó més aviat una carrera "resesctiptor com ells, però tenia un gust pectable" com la d'advocat. En canvi, i un coneixement literatis del tot equiel seu pare, August, editor, escriptor, parables (la seva passió per Goethe, traductor i llibreter, es va adonar de Shakespeare. Dante o Petrarca és més que eloqüent). Al capseguida de la musicalitat del vailet i el va encoratjar en els davall, el desig de fer confluir les arts en un objectiu comú estudis musicals. Però el pes dels llibres en l'ambient famiva ser una de les característiques més remarcables de l'estèliar semblava tanmateix que s'havia d'endur la partida. És tica romàntica (que havia de culminar en l'obra d'art total cert que als set anys Robert ja inventava danses al piano, però preconitzada per Wagner, que és qui va encunyar el terme també ho és que als nou anys escrivia i interpretava, amb el Gesamtkunstwerk). seu germà Julius, petites obres de teatre; i més tard, encara, La dualitat provocada pel doble instint, literari i musiescrivia poesia i fins novel·la. L'adolescent de Zwickau, en cal, de Schumann va tenir una traducció molt evident en torealitat, tenia més fàcil accés a Ja literatura romàntica del seu ta la seva producció. Durant els primers anys de compositor, temp s que no pas a la música contemporània corresponent, en què preval clarament la seva llegendària habilitat improi en entrar a la universitat per estudiar dret semblava molt visa tòria a l piano, és la imaginació li terària la que l'empeny més preparat per escriure a la manera del seu admirat jean a escriure una música totalment innovadora i agosarada, ajuPaul Richter que no pas de compondre música seriosament. dat sens dubte pel fet de no arrossegar el "llast" d'una forPerò els dos anys d'universitat, primer a Leipzig i després a mació musica l clàssica com la de Mendelssohn. Les DanHeidelberg, el van convèncer de les seves possibilitats en el ses de la Confraria de David, el Carnaval, les Escenes per a camp de la música i el van fer decidir a emprendre estudis infants. o la Kreisleriana, per esmentar algunes de les obres musicals en exclusiva, malgrat l'oposició de la seva mare (el - ' ~r:;: - .....--:--. I/ rr eV.!li~lft$-J A I®C 309-310 La dualitat provocada pel doble instint, literari i musical, de Schumann va tenir una traducció en la seva producció. 33 321 més conegudes dels seus primers anys, no serien el que són sense l'estímu l extramusical que les va fer créixer amb una ingenuïtat admirable. Alhora, però, l'instint musicaJ de Schumann el feia conscient de les pròpies mancances en el teLTeny de la construcció purament abstracta (les obres esmentades fa un moment són en realitat construïdes com un mosaic, per la simple juxtaposició de petites peces nascudes d'una imaginació improvisatòria), i l'impulsava de seguida a mesurar-se amb les formes clàssiques (els primers assajos de sonata daten si fa no fa dels mateixos anys). Aquesta tensió es va anar accentuant amb el pas del temps, de manera que tan bon punt va aconseguir una certa estabilitat, en casarse amb Clara Wieck, el compositor es va llançar a escometre formes altament compromeses com el quartet de corda o la simfonia clàssica (formes que semblaven alienes a la inspiració romàntica d'un Berlioz, un Chopin , un Liszt o un Wagner), després d'estudiar a fons Beethoven i fins Bach, o de comprendre que el seu admirat Schubert no tan sols havia estat un geoialliederista. Però, ben sospesat, Ja tensió entre l'impuls imaginatiu literari i l'ambició constructiva abstracta no és tampoc exclusiva de Schumann, sinó justament força característica de tota la generació romàntica (el mateix Liszt, impulsor i defensor de la "Nova Música", la va posar de man ifest en una de les seves obres més genials, la Sonata per a piano en Si menor, que no per casualitat és dedicada a Schumann). Anys més ta rd, Johannes Brahms, quasi deixeble de Schumann, ba via de seguir am b un èxit rotund i brillant, encara que no sempre prou reconegut, aquell camí iniciat pel seu amic i mentor, el de pouar en els antics per avançar cap a un futur nou. oltes altres paradoxes de l'ànima romàntica es manifesten en la personalitat de Schumann. Com ara la tensió entre la necessitat de solitud (per al somieig i la sempre anhelada creació) i la necessitat de confra ternització (per senti r-se acompanyat en Ja seva missió, que al capdavaiJ era social). Ja en els anys d'universitat h·obeml'encara indecís estudiant tancat bores i bores improvisant al piano, per a decepció dels seus companys, i a lhora sortint en colla en celebracions nocturnes excessi- M ves. La fu ndació de la que va anomenar Confraria de David, pensada per lluitar contra la complaença anestesiada dels filisteus (els conservadors conformistes de la societat petitburgesa de Leipzig), des de la premsa musical, és característica de la necessitat social del solitari imaginatiu. En una nota de d iari de l'època ell mateix ho expressava de Ja següent manera: "L'artista s'ha de mantenir en equilibri amb el món exterior; altrament s'enfonsaria, com em passa a mi." O, encara, el conh·ast entre el caràcter melancòlic i l'irònic, que sembla paral·lel al del seu admirat Heinrich Heine (i en oposició, val a dir-ho, al caràcter del seu no menys admirat Joseph Eichendorff). El mateix Schumann, espelit tan agut com somiador, va ser conscient molt aviat de la polarització de ]'ànima del seu temps, sobretot de la seva pròpia, i ho va reflectir literàriament amb la identificació de cadascun dels dos extrems amb sengles personatges ficticis: Eusebi us i Florestan, apareguts a l seu diari ja a començament de l'estiu del l 831. Eusebius encamava el seu jo més reflexiu, taciturn i retret, mentre que Florestan personificava el seu jo més vivaç, alegre i decidit. Era Ja seva manera literati.tzant d'analitzar-se i coneixe's a si mateix. Que allò no tenia res que hagués de fer pensar en cap tendència esquizoide ho prova la seva refleJàó contemporània: "Jo sóc una combinació de Florestan i Eusebius; si un d'ells no t'agrada, t'hauràs de quedar també sense l'altre." Els dos personatges, però, no es van lintitar a aparèixer als seus diaris íntims. Molt aviat van aparèixer també en públic. A final de setembre d'aquell mateix any, Schumrum enviava a I"'Allgemeine musikalisches Zeitung" un article d'elogi de les Variacions sobre "Là cidarem la mano" de Mozart, de Chopin, que havia descobert poc abans amb en tusiasme, escrit idiosincràticament en forma de diàleg entre Eusebius i Floresta n. Aquell gust per Ja mistificació literà ria va portar el compositor fins a l'extrem de publicar algunes de les seves primeres peces darrere el nom conjunt d'Eusebi us i Florestan. El seu Carnaval de 1833-35 representa una veritable rua de personatges del seu entorn, sovint "disfressats" amb els noms novel·lescos que l'autor es plaïa a donar-los; entre ells, és clar, Eusebius i Florestan. És a dir, Schumann i Schumann. Això és: simplement, Robert Schumann. ¡··-~ EVIsTA--MU-SICAi-- CATALANA --1 I , • • BUTLLETA DE DOMICILIACIO BANCARIA I C/ PALAU DE LA MÚSICA, 4-6 . - 08003 BARCELONA I ¡ ! i :, Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta atenguin els rebuts que els presentarà el Consorci del Palau de la Música Catalana, : : pel pagament de la meva subscripció a 'Revista Musical Catalana' 1 I E~TIT~T 1 1 I '. I L J OFICINA I I I I J DC I I I NÚM. COMPTE T1tulru compte...................................................................................................................................................... I I I I I I I I 1 I I DNI : ........................................................ ¡ .• BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ I Nom i cognoms del subscriptor: ...................................................................................................................................... I Sign atura: Adreça: .................................................................................................................................................................................................... I ~~~:'~::·:~•.~.=~·~==~::;. ~=~·:,::::;;~::::~==·T<lè!o"' . . . . . . . . . . . ... . . . . I (o bé tal6 bancan adj unt a favor de 'Revista Musical Catalana'). Per a s ubscripcions a l'esuanger, consulteu el preu. I LES SEVES DADES SERAN lNCORPORADES ALS FITXERS DEL GRUP PALAU DE LA MúSICA (ORfEÓ CATALÀ, FuNDACIÓ ORFeó CATALÀ-PALAU DB LA ! 34 322 I M ÚSICA 1CONSORCI DEL PALAU DE LA M úSICA CATALANA), AMB SEU AL CARRER P ALAU DE LA M úsiCA 4 - 6, DE BARCELONA, CP 00003, PER FER-NE LA GESTió GENERAL, r EN AQUESTA ADREÇA POT EXERCIR TOTS ELs DREITS D'Accés, RECI1FICACió, CANCEL·LACJÓ 1 OPOSICIÓ. I ¡ ! 1 ' !I • • I o ! L-----------------------------------------------------------------------------------------------------·------------------------_j ann Escriptor i crític El geni de Schumann com a compositor és ben conegut; però no ho és tant la seva faceta d'escriptor, d'opinador i de crític, malgrat els centenars d'articles i comentaris que va publicar a la «Neue Zeitschrift für Musik», la prestigiosa revista musical que ell mateix va fundar a Leipzig l'any 1834 i que va dirigir durant deu anys. per XAVIER CHAVARRIA avia estudiat lleis i filosofia a la universitat i havia crescut immers en un ambient d'alt.a cultura, de lectures i pensament que li van despertar setioses ambicions literàries. Novalis, Holderlin o Keats, adoradors de la Grècia clàssica, eren els seus autors dc capçalera; però també begué de l'esmolada sàtira de les novel·les de Jean Paul Richter, i dels drames d'amors folls, bogeria i suïcidi de Heinrich von Kleist. Schumann passava una època molt agitada i estimulant, d'abundosa creació i plena d'emocions per l'idil·li amorós amb Clara Wieck i pels enfrontaments amb el pare d'ella, reaci a lliurar la filla a un músic que ja començava a mostrar símptomes de desequilibri emocional. L'escriptura va acabar convertint-se en una dc les seves principals ocupacions i durant els primers anys al capdavant de la revista, s'hi va bolcar amb un entusiasme i una dedicació inusuals, que van arribar en cetts moments a arraconar la composició. juntament amb Berlioz, es pot considerar Schumann el primer compositor que va exercir la crítica musical, i els seus escrits mostren una perspectiva molt interessant de tota una dècada crucial en el món de la música a l'Europa central. H l vehicle literari de Schumann. L'any 1834, amb vinti-quatre anys, Robert Schumann va fundar a Leipzig la «Neue Zeitschrift für Musik» (Literalment: Nou Diari de Música) . per expressar els ideals musicals i estètics d'una "societat d'artistes í amants de les arts" formada per ell mateix i pels membres de l'anomenada Da11idsbiindler (la lliga de David). Els seus col-laboradors van ser Friedrich Wieck (el seu professor de piano i futur sogre) i els pianistes julius Knorr i Ludwig Schunckc. La primera edició va aparèixer el 3 d'abril; se'n publicaven dos números per setmana i cada exemplar contenia quatre pàgines de mida quartilla amb ducs columnes per pàgina. La idea inicial de Schumann era engegar la re- E vista, donar-Li volada. i abandonar-la al cap de dos anys. però ben aviat va haver d'assumir el gruix de la feina. atesa la poca implicació i compromís (i, en algun cas, limitacions literàries) dels seus col· laboradors i, per evitar-ne la desaparició, es va acabar convertint en el director, editor i principal col·laborador durant deu anys. En una dècada la «Neue Zeitschrift für Musik» va depassar el miler de números. L' I de juliol de 1844 Schumann en va cedir la direcció a Oswald Lorenz (que ja s'havia fet càn-ec de la revista l'any anterior durant un viatge de Schumann a Rússia) i va marxar a Dresden amb la seva esposa. L'I de gener de 1845 el diari va ser adquirit per Franz Brendel. que en va ser l'editor fins a la seva mort, l'any 1868. L'any 1850 Schumann es va instal·lar a Düsseldorf per dirigir-ne l'orquestra municipa l, i va començar a recopilar tot el que havia escrit per a la revista; ho va publica r el I 854 en dos volums amb el títol Gesammelte Schriften iiber Musik und Musiker (Recull d'escrits sobre música i músics). La «Neue Zeitschtift für Musik» tenia com a objectius lluitar contra la mediocritat i l'estancament de Ja vida musical de l'època, i donar impuls a una nova era de les arts, gloriosa i poètica: "L'època dels compliments mutus s'ha de soterrar dins d'una tomba; aquell que no ataca allò dolent, només defensa a mitges allò bo." Schumann estava convençut que Ja clÍtica musical en podria ser una anna poderosa. Dc fet, la seva nova revista es presentava com una resposta contundent a la indiferència i la tebior de la publicació musical de referència aleshores, I'«AIIgemeine Musikalische Zeitung» que editava Gottfried Fink a Leipzig. i en la qual Schumann ja havia col·laborat: el seu cèlebre i premonitori article sobre un joveníssim virtuós d'origen polonès. absolutament desconegut. anomenat Chopin, va ser publicat per Fink el 1831 ("Senyors! treguin-se el barret! Heus aquí un geni!··, proclamà Schumann, embadocat per l'esperit patriòtic, els atreviments tècnics i el talent del seu coetani: ·s¡ el tsar Nicolau ll sabés que el seu pitjor enemic són les obres de Chopin, i com són de perilloses les melodies simples de les seves masurques, La«Neue Zeitschrift für Mu sik» tenia com a objectiu lluitar contra la mediocritat de la vida musical de l'època. ~e 309-310 35 323 les prohibiria. Les obres de Chopin són armes cobertes de flors"). En Ja seva revista, Schumann volia reivindicar i retre homenatge a les obres mestres del passat, a l'art vetitable i etern, font dc tota creació futura, i lluitar contra la vulgaritat artística dels últims temps, encarnada en "la buidor del virtuosisme mecànic i superficial, la frivolitat de Rossini i la música de saló". Volia conscienciar els pobles germànics del seu propi patrimoni musical, de la necessitat de la seva conservació i valoració; però també promoure la carrera de músics joves (intèrprets i compositors) que veien el seu nom publicat per primera vegada en una revista especialitzada (així ho van viure Chopin, Heller, Gade i, per sobre de tots, Brahms). Els comentaris i escrits de Schumann havien de somoure el criteri i atiar el sentit crític dels lectors, i capacitar-los per distingir el talent i l'art veritable, dels farsants i els fatxendes (Liszt i Wagner omplien aq uest sac!): "A la massa li és in- diferent si Beethoven va escriure quatre obertures per a una sola òpera o si Rossini va escriure quatre òperes per a una sola obertura", es planyia Schumann. Aquesta "societat d'artistes i amants de Les arts" impulsada i liderada per Schumann, portava el nom de Oavidsbund (Lliga de David) perquè els seus membres se sentien al· legòJicament lligats al personatge bíblic de David, en lluita petmanent contra els filisteus; una denominació aq uesta que va convertir en etiqueta el crític literari anglès Matthew Arnold per designar els enemics de l'art i Ja cultura. Schumann va immortalitzar els seus companys de brega en breus i enginyosos retrats musicals continguts en dues de les seves fantasies per a piano: Davidsbündlertiinze, op. 6 (l'últim número de la qual porta l'eloqüent títol "La marxa de Davidsbündler contra els filisteus"), i Carnaval, op. 9. anviar el món, ploma en mà. Com a esctiptor, Schumann (que només va esctiure de forma continuada enh·e 1831 i 1844) era més un aficionat ben dotat que n o pas un professional amb una sòlida fOimació. La seva prosa té un estil florit, exuberant i pompós, amb tocs fantasiosos i d'un lirisme exacerbat. Als p1imers escrits, s'hi nota la forta petjada del pensament i l'estil de Jean Paul Richter, per la ironia, l'abundància de metàfores, les al·lusions velades i misterioses, la sintaxi ambigua, i un estil marcadament pretensiós, grandiloqüent, que ratllava la pedanteria. Amb els anys, l'escriptura de Schumann va tornar-se més austera, succinta i clara, però també menys genuïna. Sovint amagava la seva identitat rere pseudònims i personatges inventats per ell mateix i pertanyents a la novel·la que tenia projectada des de 183 1 i que mai va dur a terme. Però els seus alter egos més recurrents són Eusebius i Florestan. Tots ells. personalges ficticis o reals, eren membres de la Davidsbund, la Lliga de David. En els comentaris clÍtics, Schumann emetia agudes opinions sobre obres contemporànies i sobre els clàssics que admirava. Destaquen articles d'envergadura com Discurs de Carnestoltes de Floresta n. però també comentads sobre obres concretes de coetanis seus, com els dedicats a la Simfonia fantàstica de Berlioz o la Simfonia en Do C 36 324 major de Schubert, assajos d'opinió sobre grans mestres de la música com Mendelssohn, Chopin, Beethoven, Liszt, Cherubini, però també sobre compositors menors que a l'època pugnaven per fer-se un lloc d ins l'elit musical, i que ara ens pen11eten veure la gens menyspreable clarividència d'algunes valoracions de Schumann i també l'estat de la rereguarda creativa de l'època i els autors que el temps ha arraconat, com Spohr, Hummel, Thalberg, Cramer, Kalkbrenner, Hiller, Field, Gade o Moscheles. I cal parar atenció no només a les elogioses paraules que Schumann dedicava als grans mestres, sinó també a les que ens pa1·len d'aquests compositors menors, d'intèrprets, de directors i fins i tot de melòmans, perquè tots ells eren amics seus, formaven part del món musical de l'època i n'aporten una informació valuosíssima: aleshores encara ningú no sabia qui passa1ia a la història amb lletres majúscules. Sovint els detalls que ens dóna Schumann de la seva activitat, de les seves obres, ens permeten entendre millor el context cultural i musical del moment, però també l'actitud i els pensaments que tenia ell mateix sobre el fet musical. I també és 1·emarcable l'honestedat i noblesa que mostrava en parlar dels seus coJ.legues, que de fet eren competidors seus: els elogis generosos cap a compositors que no tenien ni de bon tros el seu talent, és un testimoni eloqüent de la seva honestedat i fair play. Tamnateix, la major part de les seves opinions estan fetes amb una pàtina de subjectivitat fruit de l'amistat, la relació i l'admiració que sentia per molts dels seus col·legues. Això també vol dir que a vegades no apreciava l'obra de creadors amb qui no sentia cap afmitat estilística o personal. Un dels primers articles que Schumann va escriure va ser l'enardit elogi del talent d'un desconegut jovenet polonès anomenat Frederic Chopin; el 1836 va comentar els seus dos Concerts per a piano i orquestra, i l'any següent feia grans elogis dels Estudis opus 25, de les masurques, nocturns, balades, valsos i de la Sonata per a piano. Schumann també va escriure sobre obres de Mendelssohn (les sonates, els preludis i fugues op. 35, el segon Concert per a piano, la Simfonia Escocesa i del Somni d'una nit d'estiu), de Schubert (el Gran duo i la Simfonia en Do major), i sobre obres concretes, com els dos Concerts per a piano de Moscheles, dues Simfonies d'Spoh1~ un quartet de corda de Cherubini, els Estudis de Liszt i fins i tot comentà peces per a piano de qui acaba1ia sent la seva esposa, Clara Wieck (les Soirées, op. 6). L'últim article de crítica musical que va escriure, titulat Nous camins, el va dedicar a un altre jove talent les obres del qual l' havjen impressionat i a qui augurava un avenir gloriós: Johannes Brahms. Aquesta declaració premonitòria i e ls auguris sobre l'art de Chopin li han atorgat una fama de visionari que potser no és del tot encertada: certs comentaris sobre altres compositors, elogis enardits a figures que ara considerem de tercera divisió, i algun atac frontal a obres concretes (vegeu el demolidor article sobre Els hugonots de Meyerbee1~ de 1837) amb arguments tan viscerals com pobres i tendenciosos. posen en qüestió l'objectivitat i, sobretot, el valor absolut de les seves opinions. De fet, a part del viatge dc Com a escriptor, Schumann era m és un afeccionat ben dotat que no pas un professional amb una sòlida formació. Un dels primers articles .que va escnure Schumann va ser un enardit elogi al talent de Chopin. joventut a Itàlia i les breus estades amb la seva esposa Clara a Sant Peters burg i Holanda, Schumann no va sortir gaire de la seva regió i això confereix un cert regust provincià a les idees que mostra en parlar de mons musicals no germànics: la seva ignorància del panorama musical a ltàüa o a França i els accentuats prejudicis el portaren a expressar en més d'una ocasió opinions tendencioses i poc objectives. En canvi. la seva condició de creador confereix a les seves opinions una lucidesa i profunditat que mai podran aconseguir crítics no composito rs. E usebius i Floresta n. El caràcter bipolar de Schumann queda magníficament retratat en els seus escri ts: fa la sensació q ue estan creats per individus diferents, oposats, però no pas conh·adictoris. Schumann va utilitzar molts pseudònims per signar els seus escrits, però els més habituals i represen tatius de la seva personalitat dual són Eusebius i Florestan (també el h·obem rere noms com )onathan , Mcister Rara, Jeanquirit, Rohr o Serpentinus). Schumann converteix aquests noms en personatges, els atorga vida pròpia i hi vehicula les seves emotives i acalorades opinions. Tots dos pensen i senten el mateix però ho manifesten de manera diametralment oposada en virtut d'un temperament molt accentuat: Florestan és impulsiu. fogós, abraonat, apassionat. vehement i ferotge. Eusebius és de naturalesa dolça, amable i apacible, parla suaument i delicada. i esgrimeix "w1 lliri com a ú11ica arma ··. Florestan és qui proclama '·llenceu-lo als lleons!" en co- mentar la Gran sonata elegíaca de Cari Loewe: qui diu que Liszt "té molts dits i poc cervell'', i qui defineix la música de Wagner com a ··miserable, informe, repugnant i absolutament amateur'', i que en veu re "! dirigir l'òpera Fidelio el qualifica de pèssim director. Eusebius es mostra comprensiu amb les errades harmòniques i "les mil faltes·· que detecta en una Sonata de Delphine Hil!, justificades per la "seva condició femenina., (sic) . Eusebius no fa mai sang; Florestan busca brega. va a la guer-ra amb el plaer, l'orgull i el compromís messiànic d'un croat: ''Avui em sento com un jove i coratjós guerrer esmolant la seva espasa per primera vegada per a una bona causa!" Schumann és conscient i es rabeja en aquesta polaritat temp eramental, però l'explica amb una ombra dc recança en una carta a Heinrich Dorn el setembre dc 1836: "Eusebi us i Florestan són la me- va doble naturalesa, im 'agradaria que es combinessin en una mateixa persona." Aquest únic personatge híbrid havia de ser Meister Raro, que amaga un acrònim compost per l' última síl·laba del nom de la seva enamorada Clara. i la primera del seu propi nom. Però la seva accentuada dualitat era irreconciliable: salvant les distàncies, un jeckill i Hide en tota regla. Podem considerar Schumann un dels c1ítics musicals més importants de la primera meitat del XIX. o tenia la facilitat i l'experiència de Hanslick, ni l'elegància d'estil o el sentit de la proporció de Debussy. ni la ferotgia dels escri ts d'Hugo Wolf[; però la seva aportació a la cultura musical té un vaJor que cal no menystenir. 25 Ofo de descompte li Els subscri ptors de la "Revista Musical Catalana" obtind ran un 25 % de. descompte en la compra de dues entrades per concert, a les taqu illes del Pala u de la Música Cata lana, per al cicle Palau 100 Cambra dc la temporada 2010-11 , a partir del dia 12 de juliol de 20 IO. Cal presentar el darrer rebut de la subscripció. 37 325 i,~ (i(j(f;jjf.j RETRAT Chrislian Lindberg ho és tot, menys convencional. Ell mateix es defineix com un bohemi, però redimil per la disciplina. Quelcom que demostra amb una activitat artística incessan t, ja sigui com a trombonista, director o compositor. De fet, en el concert que va ofer.ir amb l'Orquestra Simfònica del Va ll ès duran t la darrera temporada es va mostrar simultàniament en totes t res facetes. l ho va fer amb una obra, Helikon Wasp, que de ben segur degué aixecari de la carura més d'a lgun oient que, poc pr evingut, no esperava veure ni sentir els membres de l'or- questra cridar a l'u níson ''Helikon J!Jfasp!" mentre el solista, el mateix Lindberg, narrador, trombonista i director alhora, explicava la sorneguera història d'una vespa heroica, sense conviccions ni moral, que l'únic que vol és, precisament, fer rem oure a les cadires els ''manieristes intel· lectuals", com l'autor explica. Significativa obra d'un personatge que s'ha fet un lloc en l'actual panorama musical a força de creure en ell mateix i en les capacitats de la música com a vehicle transformador de les ments m és carrinclones. Christian ~e 309-31 o "Ploma, batuta i trombó" Iper MERCEDES CONDE PONS esprés d'una intensa masterclass de trombó a l'aula de cor de I'ESMUC en què amb molt de sentit de l'humor i una sinceritat sense pedanteria va donar alguns consells essencials als estudiants que hi van participar sobre la tècnica i presència física per tocar el trombó, Christian Lindberg s'asseu relaxat a la cadira d'una aula dc la mateixa Escola per respondre a la munió de preguntes que l'esperen. I és que la seva personalitat convida a [er-li preguntes i més preguntes. - Quines són les característiques més importants per esdevenir un bon trombonista? - Hi ha tres coses essencials: el sentit del ritme, molt bona oïda musical i una gran personalitat musical. A banda d'això, també s'ha dc tenir una bona forma física, molta resistència i capacitat pulmonar; per això jo m'entreno cada dia, i ja he ret vuit maratons! -Cada vegada hi ha més diversitat d'estils musicals però menys diferències entre aquests. Quin creu que és el futur dc la música? -És cert que avui dia els estils són més propers, això fa que tots en puguem aprendre de tots; però la gent també reconeix com és d'important que hi hagi D 38 326 diferents esti ls i jo reivindico l'originalitat de cada música , que la música espanyola s'interpreti en l'estil que li escau. -Considera que la música clàssica està estancada? - No ho crec, però sí que és cert que alguns promotors. mànagers i gerents d'orquestra transformen la música clàssica en quelcom passat de moda. Tanmateix. la música per si mateixa no pot passar de moda, està viva i és el present. El que sí crec és que el mateix concepte de "música clàssica'' és molt negatiu per a aquesta, la perjudica. S'hauria de parlar més aviat de música acústica. -Però creu que el problema pot radjcar també en el concepte de concert tradjcional ? -Sí, absolutament. En molts llocs aquest concepte està antiquat. Cal viure en el temps actual. I és per això que en un moment donat, l'any 2002, vaig deixar dc fer servir el frac i vaig notar una gran diferència dc percepció del públic, que veien per n una persona corrent al damunt de l'escenari, no algú extraordinari que portava un vest it no gens habitual als nostres dies. - Què més es pol fer per actualitzar el model de concert? -Es pot repensar l'estructura establerta de concert: obertura, solista, simfonia. És una ordenació que es dóna per descomptada i, encara que funciona, no té per què ser l'única vàlida. També funciona, com fa l'Orquestra Simfònica del Vallès, incloure una obra "secreta" en el programa, q ue en fa molt emocionant l'audició. I també s'hauria de plantejar el fet de dirigir-se al públic per presentar les obres. És molt important la informació que es dóna al públic. Totes aquestes coses trigaran temps a normalitzar-se, perquè implica trencar una tradició, però s'ha de fer pas a pas. - Vostè ha escrit moltes obres per a trombó solista. Va ser la manca dc repertori per a aquest instrument el motiu pel qual va començar a escriure música? - o, en absolut. Hi ha molt de repertOt·i per a trombó. jo ja he estrenat 90 concerts i 300 peces de diverses formacions per a trombó. Però la raó per la qual vaig començar a escriure no és aquesta, sinó que més aviat va ser per accident. Algú em va demanar que escrivís una obra, ho vaig fer i després altres persones em van començar a dcmanar obres i a fer encàrrecs. Per ser honest, però, he de dir que vaig començar composició abans dels 20 anys i va ig escriure una peça de la qual no vaig quedar content i em vaig prometre a mi mateix que no escriuria mai més. Anys més tard, però, Jan Sandstrom, el meu compositor favorit, em va convèncer que havia d'escriure. jo ja tenia 39 anys! Ell havia d 'esc1iure una obra però RETRAT ISII(jl.,;it(l I t; 5 no tenia temps i em va demanar que ho fes jo. Hi va ig esta r treballant un any i mig i ell m'h i va ajuda r una mica. Vaig fe r prometre a l'orquestra que si l'obra no era bona no s'interpretaria, però va sorti r bé i l'endemà em va n fer dos encàJTecs més ! I ara m' arri ben encàrrecs de grans orquestres, com la Rollerdam Philharmonic, Chicago Symphony Orchestra, Australian Chamber Orchestra, Scollish Chambcr O rchestra ... -Qui n tipus d'obres li demanen? -)o escric tant per a orquestra simfònica com concerts amb instTuments de vent solista o fins i tot per a ensembles de vent. Però també he escrit un Concert per a l'iola i una òpera de 40 minuts. Però els encàrrecs m'arriben sobretot d'orquestres simfòniques. Per tant. acostumen a fer-mc els encàrrecs amb tres o quatre anys d'antelació. - En quin punt el seu rol com a virtuós del trombó bloqueja la seva activita t com a compositor? -En aquests moments jo sóc en primer lloc compositor i tinc molts encàrrecs per escriure música i continuaré escrivint fins que em mori. El meu segon ofici és el dc director. Sóc ti tular de dues orquestres i un ensemble de vent i vull intentar mantenir-les. Per tant, la feina com a trombonista vull mantenir-la fi ns que no afecti la meva l'e ina com a compositor. - Vostè va començar tocant el trombó i el fet d'esdevenir compositor li va venir més aviat per accident. Actualment considera molt més important la seva faceta com a compositor que no la de virtuós del trombó. Per què s'ha esdevingut, aquest canvi? - Perquè compondre és extremament natural per a m i. Simplemen t, no puc viure sense fer-ho. És quelcom que, des del moment que vaig començar, encara em sorprenc de com dc natural m'arriba a sortir. És una cosa que faig cada dia. cada matí quan cm llevo... - Quin és el seu sistema a l' hora d'escriure, de compondre? - Quan es tracta d'un encàrrec, normalment tinc uns tres anys per fer la peça. El primer estadi és el de deixar que sorgeixin les idees, la temàtica. Després ve l'estadi en què cada dia escric un petit embrió, un tema breu d'uns deu o quinze segons. Per a cada peça arribo a escriure vint-i-cinc o trenta fragments d'aquest tipus, i a això dedico uns tres mesos. Després d'això miro aquests fragments des de la distància i selecciono els més interessants, uns sis o set només. Llavors faig l'estructura de l'obra i començo a compondre. Cada dia escric un màxim de 20 segons dc música i quan he acabat aq uest estadi, que el faig per particelli, orquestro l'obra sencera. l després s'han de fer totes les correccions ... -Aquestes idees embrionàries, li vénen soJes o les ha de pensnr? - Les idees en l'estat originari vénen soles. Puc estar assegut al tren i ten ir múltiples idees però a l'hora dc posarles sobre paper, he d'estar assegut i pensar com les puc escriure. I per fer això treballo una o ducs hores molt concentrat només per a aquests 15 o 20 segons. Després les deixo reposar. I d'aquestes. amb el temps, puc veu re quines són realment bones i les altres, les llenço a la paperera. - Considera que la seva música té les arrels en la cultura escandinava? - Jo escric des de l'interior i intento no passar massa pel cervell, per ser totalment lliure. Però, és clar, un pot mirar i des de fora. en aquest sentit, sí que hi ha una empremta dels meus orígens escandinaus, però també n'hi ha molt d'altres països. perquè viatjo molt durant l'any. - La ins piració pot veni r en el moment menys esperat? - Sí. absolutament. Les idees poden venir en qualsevol moment, però el treball. l'acte de la composició, només pot venir del treball dur i diari. - Vostè parla molt de disciplina, tant com a compositor com també a l' hora de tocar el trombó, tal com es des prèn de la masterclass feta a alumnes de I' ESMUC jus t a bans de l'en tr evis ta. Creu que aques ta disciplina és quelcom que la gent escandjnava porta a dins de forma natural? -No ho crec pas. En aq uest sentit cm sen to molt més espanyol que no pas suec. Jo sóc dc naturalesa molt bohèmia. Per ta nt. necessito estructurar- me molt per tal que les coses em surtin , i això, en el fons. és bo, perquè si un, de ro.ma natural és molt disciplinat, té la ment molt tancada a moltes coses. Un també ha de ser capaç dc comunicar-se amb els altl'es i estar obert a noves innuències. -Quines són les seves fonts d' inspiració i els temes en què basa gran part RMC 509-510 39 327 i4i(j1Jiif;i RETRAT o hi ha cap dubte dels orígens escandinaus de Chriso només l'acompanya el fisic -ulls blaus, pe]) clara-, sinó també un caTàcter directe i gens posat, que atrapa qualsevol que es posi davant d'ell com a interlocutor. És pacient, i això ho demostra tan t en la sessió d'entrevistes simultànies com en la també simultània sessió de fotografies, després d'una intensa classe magislt'al de trombó a l'ESMUC, que combina amb els assajos deJ concert que ofereix la mateixa setmana amb l'Orquestra Sjmfònica del Vallès. A més d'això, afirma, dedi ca una o dues hores al elia a estar en fo rma practicant fü ling i encara una o dues més a la seva passió actual, la composició. Tot un exemple de com treure el màx im profit d'un mateix, sense descuidar el principal, la diversió ·i, com a conseqüència, la satisfacció personal. tian Lindberg. 40 328 de les seves obres? -La vida! Tot el que m'envolta. Qualsevol petita emoció, sensació que tinc dins meu. Per això és tan meravellós compondre, perquè qualsevol cosa, qualsevol experiència pot ser traslladada en música. -La seva música és molt atrevida, no li fa por sorprendre el públic amb efectes que fins i tot puguin crear estranyesa inicial. Q uina és La reacció dels músics quan tre balla amb ells una peça que els requereix no només tocar, sinó també parlar, cridar... ? -Tothom, per molt diferents que siguem, tenim en essència aquest caos interior i aquesta bogeria .. . No crec que a ningú li resulti tan estrany, doncs, reconèixer aquest caos interior. Per això és tan important Ja disciplina, perquè si jo poso a la partitura de dir quelcom de la forma més pura i sincera possible, no hauria d'haver-hi, en el fons, cap problema dc comunicació. Llevat que algú tingui la ment molt tancada. que és clar que hi ha gent així. .. -Amb el públic passa el mateix? -Sí, és el mateix. ornés s'ha de ser molt convincent i, en aquest sentit, les notes al programa en aquest tipus d'obres són molt importants. perquè si un comença a cridar sense saber per què, doncs és clar, la gent pot no entendreho... i llavors pensen que estàs boig. Això és la meva responsabilitat, però també la dc l'orquestra. Tothom respecta Kafka. ma lgra t que els seus llibres siguin absolutament bojos i meravellosos ! - Què intenta expressar en les seves obres? -Sempre s'hi vol expressar alguna cosa, però un oient no necessita re bre ni entendre-ho tot alhora. Amb això succeeix com en una relació. El primer dia no ho pots donar tot, has de guardar algun secret. per suscitar interès en l'altra persona. Per tant, en una obra hi ha molts secrets que es van desvelant o no. al llarg dc l'obra. Si un para atenció en Brahms o en Xostakóvitx, encara avui s'hi poden descobrir algunes idees que quedaven amagades. Un exemple és la Cinquena Simfonia dc Xostakóvitx. Oficialment es considerava que aquesta era una simfonia de tribut a l'Estat rus, però el fet és que hi ha un tema amagat que només fa pocs anys s'ha descobert. Xostakóvitx tenia una amant que va refusar casar-se amb ell i el va deixar per anarse'n a Espanya, on es va casar amb un home de nom Roman Carmen. Per tant, ella va esdevenir la seva Carmen. I ell fa servir el tema dc la Carmcn dc Bizel al llarg del moviment final. A més a més, hi ha un moment en què fa servir la nola La de forma reiterada i incisiva (fins a 256 vegades), perquè Laia era el nom d'aquesta jove que el va refusa r. -A Helikon Wasp (l'obra que va interpretar amb l'Orquestra Simfònica del Vallès al Palau dc la Música), vostè explica que volia demostrar el seu enuig contra un tipus dc buido•· intel·lectual que circula en el món de la música. Es sent, d'alguna manera, un lluitador, un cavaller que va a Ics croades en defensa de Ja música contemporània? - Crec que ho sóc, però no com a propòsit. El meu parc era pintor i al seu pare li agradava molt com pintava, però li demanava de no dedicar-s'hi com a ofici perquè no es guanyaria la vida. Per tant, el meu parc va voler reaccionar amb mi de la forma contrària i mai no es va oposar a res del que volia fer, sinó que més aviat m'encoratjava a ser fort interiorment i creure en el que feia. I això és el que fa ig, bàsicament. No tinc por, faig el que vull fer, i si uixò és radical o avantguard is ta, això no m'importa. -Com a intèrpret, trombonista i director, què li agrada més, interpretar les seves obres o bé s'estima més les d'altres compositors? - Per a mi no hi ha diferència, perquè quan dirigeixo una peça jo sóc una persona diferent del compositor, per molt que l'obra sigui meva. Jo he d'entrar a la peça com a director o trombonista i aprendre-la des d'aquest punt dc vista, que no el tinc com a compositor. I després puc dir "aquest compositor no és gaire pràctic a l'hora d'escriure, això és molt difícil de tocar, etc. malgrat que sigui jo mateix qui ho ha fet! -Aprofitant que ha ofert una masterclass a I'ESMUC, què n'opina, del nivell musical dels estudiants en aquesta escola? -Crec que el nivell musica l a Espanya és molt alt, avui dia . Tinc dos països favorits, en aquests moments, perquè són els que han fet el més alt progrés en molt poc temps, que són el Japó i Espanya. Si compares les orquestres d'aquí respecte de com eren fa trenta anys, hi ha hagut una autèntica revolució! - Des d'aquí es té Ja idea que els països escandinaus són llocs ideals per la disciplina musical, ja sigui com a instrumentista o com a compositor, perquè Ja gent està molt més enfocada en la feina, ja sigui pel clima o el caràcter de la gent... -Crec que el fet que Espanya i Itàlia tinguin un clima que permet una vida tan plena de colors, marca la diferència en els músics, els fa millor encara i els dóna més i millors possibilitats per a la composició. Escandinàvia és una bona regió per a la composició, però personalment, els millors compositors dels darrers temps són del sud d'Europa. -Creu en el futur de la música? -Absolutament, la música és quelcom que tothom necessita. Però ens ho hem de creure, sobretot els músics dc la "clàssica". que no som antiquats, contràriame nt a l que pensa gran part de la societat. Per exemple, el jazz, o el rock. estan molt ben acceptats i tenen molt de públic, però jo crec fermament que Mozart mai es deixarà d'escoltar, no morirà mai. Q, EL MES DE JULIOL-AGOST, A L'ABAST The Royal Ballet retorna amb 'La bella dorment' La temporada de ballet del Gran Teatre del Liceu fa la sens a ci 6 que és més una mena de fill obligat que no estimat de debò. per J. COM ELLAS esprés de cinc mesos de buit, precedits per d'altres cinc també desèrtics, a ni ba una gran companyia anglesa, The Royal Ballet, que tanca un cicle que havia obert al mes de setembre una altra destacada formació britànica, The English National Ballet. The Royal Ballet és la companyia de ballet clàssic anglesa per excel·lència. Els seus antecedents pouen a l'inici dels anys trenta de la mà de la mítica ballarina irlandesa Ninette dc Valois -ex Ballets Russos-, i amb el nom de Vic-Wells Ballet, que després, l'any 1939, va passar a ser Sadler's Wells Ballet, fins que definitivament va esdevenir 1l1e Royal Ballet establint lligams amb el Covent Garden. Amb un centenar de membres del cos de ball i una escola pròpia, aquesta va ser la companyia de la qual en els anys seixanta i setanta van ser figures el duo fonnat per Margat Fonteyn i Rudolf ureiev. intèrprets de passos de dos que han quedat en la història del ballet com a fites de memòria inesborrable. Va ser una col·laboració que es va perllongar fins a l'any 1979, quan es va retirar la ballarina, que va ser honorada amb el títol dc Prima Ballerina Assoluta de la companyia. Altres noms rellevants, entre d'altres, que han passat pel Royal Ballet han estat Alessandra Ferri , Alícia Markova i Roberto Bolle. Actualment Thc Royal Ballet és dirigit per Monica Mason, una autèntica institució a la casa des que als setze anys d'edat va esdevenir la ballarina més jove de la companyia. La seva tra- D jectòria s'ha desenrotllat sempre al Royal Ballet, en un recorregut que l'ha portada a la màxima responsabilitat. Al Liceu oferiran una coreografia dc gran espectacle, sense massa marge per sorprendre i alhora d'una rotunda i immarcescible bellesa. Ens referim a La bella dorment, sobre música de Txaikovski, basada en la coreografia origi· nal de Marius Petipa, rcelaborada per Frederick Ashton, Anthony Dowell i Christopher Wheeldon , que és qui hi ha fet un darrer i espectacular afegitó. Amb Ell/ac dels cignes i Trencanous configura !"aplec de creacions més importants del coreògraf francès pare del Ballet Imperial Rus. Ens trobem en el món del baUet clàssic/romàntic més ortodox. servit en tot cas per la màxima excel·lència qualitativa. I aquesta dada resulta remarcable perquè massa sovint aquests ballets de referència s'han prodigat en condicions de rigor immerescudes, fet afavorit per la bono acollida que sempre aconsegueixen. THE ROVAL BAUET. La bella dorment. Música: Piotr I. Txaikovski. Coreografia: Ma rius Peti pa, amb afegits de Frederick Ashton, Anthony Dowell i Christopher Wheeldon. Direcció: Monica Mason. Orquestra de l'Acadèmia del Gran Teatre del Liceu. LICEU. DEL 10 AL 13 DE JULIOL DE 2010. 41 329 MUSICALIA LIED SENSE PARTITURA Rainer Maria • I RMC An die Musik A la música Musik: Atem der Statuen. Vielleicht: Stille der Bilder. Du Sprache wo Sprachen enden. Du Zeit die senkrecht steht au f der Rkhtung vergehendcr Herzen. Música: alè de les estàtues. Potser, silenci de les imatges. Llengua allà on acaben les llengües. Temps perpendicular a la direcció dels cors que traspassen. 309-31 o Gefühle zu wem? O du der Gefühle Wandlung in was?- in horbare Landschaft. Du Fremde: Musik. Du uns entwachsener Herzraum . .lnnigstes unser, das, uns übersteigend, hjnausddingt,heiliger Abschied: da uns das lnnre umsteht als geübteste Feme, als andre Seite der Lufl: re in, riesig njcht mehr bewohnbar. ainer Maria Rilke, nascut l'any 1875 a Praga -que llavors fom1ava part de l' Imperi austrohongarès- i mort de leucèmia a Suïssa el 1926, és un dels grans poetes i prosistes de llengua alemanya - lot i que també va escriure més de quatre-cents poemes en francès. Autor d'obres cabdals com Els quaderns R de Ma/te Laurids Brigge, Les elegies de Duino i Els sonets a Orfeu, va centrar- 42 330 se en els problemes del cristianisme en un temps dc dubtes i d'angoixes metafísiques. Viatger infatigable, enamorat sovint frust1·at (Lou Andreas-Salome fou una de les seves amants i con- Sentiments, per a qui? Mudança dels sentiments, en què? En paisatge audible. Música, oh tu, estrangera. Tu, espai del cor que ens excedeix. Íntima matèria nostra que, transcendint-nos, s'obre camí cap a enfora, sagrat comiat: car allò interior ens envolta com una llunyanja exercitada, com una altra cara de l'aire: pura, jmmensa, ja inhabitable. fidents), el 1902, a París -on va fugir del matrimoni amb l'escultora Clara Westhoff i d'una vida familiar que no estava feta per a ell-, es va enamorar de la modernitat artística a través de l'obra de Rodin i de Cézanne. Els seus poemes sovint parteixen de les arts plàstiques i de l'observació objectiva rodiniana -que és a l'arrel dc textos tanconeguts com "La pantera"-, però la seva actitud davant la música és més ambigua i ha estat discutida sovint per la crítica. En aquest poema, Rilke parteix d'idees místiques sufís, segons les quals l'univers està dividit en dos nivells: un món de percepcions físiques immediates i un món espidtual difícilment abastable. La funció de l'art, de la música en aquest cas, és petmetre'ns passar de l'un a l'altre, ni que sigui fugaçment. La música -art especialment poderós perquè no necessita la paraula- obre un portal entre dimensions, elimina la percepció normal del temps i ens ajuda a endinsar-nos en un nou entom, ric en noves experiències suprasensodals. Miquel Pujadó MUSICALIA PAPER D'ASSAIG Un noi del Shropshire per MIQUEL DESCLOT POETA quest hivern, en Jordi Domènech em va convidar a Manlleu a parlar sobre poesia i música. Dos anys enrere ja hi havia anat a parlar de Petrarca i els madrigalistes del segle XVI, i m'havia h·obat amb la grata sorpresa que m'hi esperaven una cinquantena ben bona de persones. arribades de diversos punts de la comarca (mèrit d'en Jordi Domènech, que ha sabut aglutina~· al llarg dels anys aquell públic fidel de feliços "pocs~). Enguany, doncs, encara vaig gosar proposar-los una incursió en un món menys familiar: el de la cançó culta anglesa. En sengles sessions, ens vam ocupar de la poesia d'A. E. Housman i de la de Thomas Hardy en la cançó anglesa. Thomas Hardy ja és prou conegut entre nosaltres com una de les veus més penett·ants i inJluents de la poesia anglesa, però Alfred Edward Housman és molt poc més que una entrada d'enciclopèdia: no em consta que traductors de poesia anglesa com Marià Manent o Marià Villangómez, per exemple, n'haguessin lTaduït mai ni un sol poema. Housman havia nascut l'any 1859 en un poblet del Worcestershire i havia fet estudis clàssics a Oxford, tot i que no va arribar a passar l'examen de graduació, sembla que per un excés de confiança. Després d'això es va establir a Londres, on va treballar a l'Oficina de Patents, mentre continuava dedicant-se privadament als estudis filològics sobre poesia grega i llatina, talment que, publicació rere publicació, es va guanyar un prestigi prou extraordinari perquè l'any 1892 li oferissin una plaça al Universit)• College de Londres, i el 19 1 I una càtedra a Cambridge, on ja s'havia de quedar fins a la mort, el 1936. Però, fora del cam p de Ja filologia clàssica, on és tingut per un llatinista eminent. Housman és recordat sobretot per un volum dc seixanta-tres poesies que es va editar ell mateix l'any 1896, A Sltropshire Lad (Un noi del Shropshire). El llibre va caure com una raresa inesperada d'un professor de llatí i va passar Inicialment sense pena ni glòlia. Però a ptincipis del segle xx jacomençava a ser un llibre de referència per al jovent dc l'època. George Orwell va poder escriure que Housman "va exer- A cir una profunda influència entre la joventut més inquieta" entre 1910 i 1925 (de fet, A Shropshire Lad era un dels llibres més populars a les trinxeres britàniques durant Ja primera Guerra Mundial). Des del 1896 fms ara, el volum no ha deixat mai de reeditar-se (i Housman no en va voler cobrar mai ni un penic de drets). El llibre es fixa en les experiències de la joventut de l'Anglaterra rural de l'últim terç del segle XIX (el Sbropshire, als Midlands occidentals, és el comtat veí del Worcestershire natal de Housman). una joventut que veia canviar el món ancestral heretat dels pares. les seves f01mes de vida, una joventut que era enviada al sacrifici a les llunyanes guerres imperials ... Housman hi construïa un cicle líric on ell mateix reconeixia la inJluència de les cançons de Shakespeare, de les balades tradicionals i de la poesia de Heine. Sota l'enganyosa aparença d'una lírica musical, directa i transparent, però alhora continguda i tibant, s'hi manifesta una poesia d'una melangia torbadora, d'un pessimisme desesperançat, on ja la religió dels avantpassats no és consol de la fugacitat i la fragilitat irreparables de la vida. ni l'amor de la pàtria i de la reina pot maquillar la misèria i el sofriment de la guerra i de la pobresa. En un dels poemes, la contemplació de la contrada li fa exclamar un dels versos més lapidaris del recull: ''Thai is the la nd of los! content" (aquesta és la terra del goig perdut). om havia aconseguit Heine entre els liederistes alemanys, el llibre de Housmao va atreure els compositors anglesos tant per les seves mateixes qualitats musicals com per la sintonia amb el profund sentiment de pèrdua que experimentaven les primeres generacions del nou segle. De fet, es podria afirmar que el llibre dc Housman va ser l'estímul delïnitiu per al naixement d'una cançó culta anglesa equiparable allied alemany i a la mélodie francesa. El 1904 va aparèixer ja un primer cicle de deu cançons, amb el mateix títol del llibre. degut a Arthur Somervell, molt més interessant del que podria fer pensar el poc ressò del nom d'aquest autor. Però van ser els compositors més joves els que més es van engrescar C amb el llibre de Housman. Ralph Vaughan Williams en va fer un cicle de sis cançons el 1909, amb el títol manllevat a un dels versos, On Wenlock Edge, per a tenor, piano i quartet de corda. El malaguanyat George Buttetworth, company de recerca folklòrica de Vaughan Williams, i potser el que més íntimament es va identificar amb la poesia de Housman, en va escriut-e onze cançons entre 1909 i 19 12, que es van publicar pòstumament en dues sèries. El compositor i poeta lvor Gumey també en va produir dues sèries entre 1908 i 1921. Dan-ere d'ells, molts altres compositors es van anar afegint de mica en mica a l'empresa de musicar aquells versos: John Ireland, C. W. Orr, E. J. Moeran ... Es calcula que a hores d'ara existeixen més d'un centenar i mig dc cicles de cançons compostos sobre aquests poemes: déu n'hi do, per a un poeta de pràcticament un sol titol. Si cm calgués tt·iar una sola cançó que re!lectís l'atmosfera del llibre. potser escolliria ls my team ploughing? de George Butlerworth, resolla amb l'economia i la justesa d'un clàssic, en perfecta comunió amb els recursos de la balada tradicional anglesa, com el poema mateix. El text presenta un diàleg entre un noi mort a la guerra i un seu company que ha sobreviscut i ha refet la vida al poble. Em permeto donar-ne, per a qui vulgui acostar-s'hi. Ja mateixa traducció d'urgència que vaig fer per al públic de Manlleu: ''-¿Encara tira i llaura/ el meu parell valent,/ i el vell arnès dringueja/ com, doncs, delmeu vil'ent?/1 -Sí. sí, els cavalls treballen,! l'arnès torna a dringar;/ tot marxa, bo i tu jeure/ on vas un temps llaurar.// -¿1 xuten la pilota/ al prat del riu proper./ i els nois hi van darrere,/ quan ja no sóc porter?!/ -Sí, sí, Ja bimba vola,/ i els nois s'hi fan de cor;/ la porteria aguanta./ amb un porter ben fort.!I -¿Sontriu la meva noia/ que em feia tant delir./ i ja no plora e11 jeure,/ a l'hora de dormir?// -Sí, sí, ja jeu tranquil·la./no plora en un racó,/ viu més que complaguda./ Au, calla i dorm, minyó./1-Elmeu amic té forces,/ ara que estic retut?/ I-la trobatllít més flonjo/ que aquest que m'ha escaigut?// -Sí, sí, en bon jaç reposo./ tothom m'enveja aquí;/ d'un mort la noia estimo./ 110 em facis dir de qui.~ n M C .rx:.:: 309-3 lO 4_3_ _ __ 33/ MUSICALIA • Perspectiva musical de Catalunya des de la Revista Musical Catalana (1904-2008) A CURA DE ROMÀ ESCALAS I LLIMONA. BARCELONA, 2009.1NSTITUT D'ESTUDIS CATALANS. o resulta gens fàc il glossa r la trajectòria d'una publicació que ha estat durant més d'un segle l'única referència de la música catalana i en llengua catalana. sobretot quan encara és viva i ha tingut fins a l'actualitat un recorregut tan canviant. Malgrat els inconvenients, el resultat d'aquest estudi que ha publicat l' Institut d'Estudis Catalans en l'avinentesa del Centenari del Palau dc la Música Catalana és. per sobre dc qualsevol adjectiu. un instrument de gran utilitat. Una uti litat que, com la mateixa publicació, ha es- N I®C 309- )10 Mu,ica i tnutiquc~ ah Panm Ca111lan• t•9n·.1000J) -- ---·- -....e---·.._. tat des dels seus orígens el lema bàsic i la meta final a aconseguir. El Uibre en qüestió fa referència, ja en el títol, a una "perspectiva musical de Catalunya··. La perspectiva que ofereix el llibre n'és un miraU organitzat. des de diferents temàtiques, que la "Revista Musical Catalana"' ha tractat des de la seva gènesi. Romà Escalas i Llimona, l'editor. ha tingut molta cura a l'hora de seleccionar tant els departaments com els referenciadors de cada capítol. Noms com els del mateix Romà Escalas, junt amb els de Josep Dolcet, }o- (Qes)a~orÇls. Mus1ca1 músiques als Prusos Catalans (1975-2009) COORDINACIÓ: JOAN-ELIES ADELL I JAUME RADIGALES. Autors: Benet Casablancas, Xavier Cester, Mercedes Conde Pons, Josep Vicent Frechina, Josep lluís i Falcó, Rosa Massagué, Vlctor Nubla, Mònica Pagès, Miquel Pujadó, Jordi Turtós. EL CEP I LA NANSA EDICIONS. ·"'- l deba t sobre temàtica musica l, ja sigui estètic o sociològic, és una de Ics molles mancances que afecten el nostre sistema musical. Per aquest motiu, d'antuvi s'ha dc saludar amb complaença la publicació d' un llibre que té en el debat in te- E 44 332 grador el seu objectiu i finalitat. En tot cas, potser seria més idoni parlar de proposta de debat. o provocació al debat, ja que el que fa el volum és oferir al lector un aplec de reflexions sobre una variada gamma d'aspectes que afecten l'existència de la música a I aquim Garrigosa, Francesc Cortès, Biel Ferré, Ramon Vilar, Albert Romaní o Xosé Aviñoa són prou coneguts per mèrits propis dins de l'àmbit de la investigació de la història de la música catalana i a Cata lunya, i els del director dc la "Revista Musical Catalana" Jaume Comellas o els col·laboradors habituals com Francesc Tavcrna-Bech hi estan justificats per raons òbvies. Per tant, el seu criteri respecte dc l'avaluació i posada en qüestió del valor històric de la publicació és el més adient. al marge del contingut dels articles. en línies generals molt coherents, en alguns casos massa sintètics, en d'altres anecdòtics. El llibre cataloga els factors d'interès que s'escauen dins de l'àmbit de la música catalana en blocs com els de la música coral, la presència del piano a Catalunya. el patrimoni organològic a Catalunya, l'etnomusicologia, la música i la religió, el món guitarrístic a Barcelona, el patrimoni musical català, els estils d' interpretació, la creació contemporània i l'acoll ida a Catalunya de les influències internacionals. Potser mancaria referendar l'atenció a la música popular -entenguemne la música per a cobla, no l'arribada del pop i el rock- o la recepció d' un gènere tan prolífic com l'òpera a Catalunya. Si el llibre no ho desvincula en un capítol a banda no és per manca de presència a la "Revista Musical Catalana", sinó potser per un exercici de síntesi necessari a l'hora de configurar l'edició del llibre. Però la lectura d'un llibre d'aquestes característiques deixa un regust noble al paladar. El gust de ser davant d'una realitat indiscutible. la del solatge d'una publicació - la "Revista Musical Catalana"que ha complert amb voluntat i resultats més que notables la tasca d'enriquiment d'una cultura, la catalana, que cada cop sembla estar més diluïda. Si els seus primers cent anys de vida estaven sòlidament justificats -com demostra aquest llibre-, la seva continuïtat en l'actualitat es fa imperativa. casa nostra. a més amb una visió - no ben justificada pel contingut- oberta als Països Catalans. Un volum com aquest s'ha de jutjar en principi per les seves intencions, impecables, i també per la seva coherència, i si cal ritme intern. I aquí ens trobem amb el problema que, tot i que s'abastin molts aspectes, mai no es pot arribar a tots, sempre en pot faltar~ sobrar- algun, segons les preferències dc cada destinatari. I ja ficats en el detall, difícilment to tes les parcel·lcs acaben essent ateses amb el mateix nivell d'idoneïtat i rigor. Des d'aquestes premisses, i un cop celebrada i felic itada la iniciativa en la seva globalitat, hom acusa des de parcel·lcs molt ben ateses i interessants. a d'altres en què aquesta condició cxccl·lcix menys. Els treballs de Xavier Cester (''Quan acaba el totxo comença la gent"), Mercedes Conde Pons ("L'educació musical, un bé de tots?"), Mònica Pagès ("Composició musical"), Rosa Massagué ("Cdtica als mitjans i mitjans poc crítics") i josep Vicent Frechina ("La primavera creativa de la música en català"), se situen en el primer apartat, del qual també forma part l'interessant diàleg entre Benet Casablancas i Miquel Pujadó que clou el volum; alhora, hom troba prescindible el capítol dedicat a la programació radiofònica de música popu lar, mentre que la llarga introducció peca de confusionària i poc claritïcadora pel que fa als objectius del llibre; les coses transcendents també es poden dir de forma planera. J. Comellas Mercedes Conde Pons MUSICALIA • EDUARD TOLDRÀ Integral de cant i piano Assumpta Mateu, soprano. Lluís Vilamajó, tenor. Francisco Poyato, piano. COLUMNA MÚSICA. ' edició integral de l'obra de ca nt i piano d'Eduard Toldrà és un gran pas en el dillcil camí de recuperació de l'obra i la memòria del compositor més important del Noucentisme català. Ho és encara més gràcies a l'acurat treball dut a terme pel trio musical format per la soprano Assumpta Mateu, el tenor Lluís Vilamajó i el pianista Francisco Poyato. Es tracta d'un repertori que molts esperaven veure recopilat, ja que, de la intensa obra vocal de Toldrà, el pas del temps havia deixat al fons del calaix moltes petites joies de les quals només els annals L guardaven testimoniatge de la seva darrera interpretació en viu, ja llunyana, per cantants històrics, com per exemple Emili Vendrel l. Al costat de cançons tan populars en el repertori català com el Rornanç de Santa Llúcia, Festeig, Maig, L'ombra de/lledoner o Menta i farigola, aquest en- registrament permet redescobrir autèntiques obres d'orfebretia musical com la Cançó d'un bell amor -dedicada a Ja seva esposa Maria Sobrepera i inèdita per desig exprés del compositor- o Recança. Les cançons d'Eduard Toldrà -<:em explica amb molta claredat Manuel Capdevila JOSEP M. RUERA Música vocal COR DE CAMBRA DEL VALLÈS ORIENTAL COR INFANTIL DE LA UNIÓ. Jordi Casanova, tenor. Joan Vila Jover, piano. Dir.: Josep Vila Jover. ARS HARMONICA. osep Maria Ruera és molt més que el músic més unportant nascut a Granollers. És un compositor amb una obra substanciosa en diversos àmbits que quan es J gaudeix mostra el solatge d'una gran mestria compositiva i d'una inspiració d'arrel clarament catalana. Des de Granollers arriba aquest enregistrament en el Ànima. Òpera catalana Joan Martrn-Royo, barrton. Dir.: Josep Vicent. COLUMNA MÚSICA. i ha productes discogràlics en què l'interès de les H obres enregistrades passa per davant dc la versió que n'ofereixen els intèrprets. i a l' inrevés. En aquest cas, ambdues cares de la moneda són igualment destacables, ja que tan atractiva és Ja idea de reunir en un únic volum una selecció d'àries d'òpera de diverses èpoques de la història de la música que comparteixen l'autoria catalana com el fet de sentir-les en la veu de Joan Martín-Royo. Que el bariton ISCOS i Font en els comentaris al disc- van directament al sentiment de les persones, perquè són escrites des del sentiment. Són cançons populars no perquè es basin en melodies populars. si nó perquè Toldrà s'inspirava en allò dc més senzill de la cultura catalana. el seu patrimoni: una terra generosa en beutat i diversitat i una gent amb arrels i valors profunds. Per això els textos escollits per Toldrà no podien ser més que dc poetes que també beuen d'aquest paisatge. com són Josep Carner, joan Maragall, Josep Maria de Sagarra o Tomàs Garcés. La seva és una música dc perfums, d'atmosferes. de traços lliures, d'infinitud de gradacions dc colors, com la paleta d'un pintor impressionista. Poesia viva, al capdavall. A nivell patrimonial, l'enregistrament és essencial, ja que recull també harmonit- zacions de cançons populars catalanes. així com Seis canciones. basades en poemes de Lope de Vega. Garcilaso de Ja Vega i Francisco de Quevedo i Doce canciones popufares españofas, algunes pendents d'estTena. Tant Assumpta Mateu com Lluís Vilamajó han treballat a fon s un repertori que porten amb ells des de fa anys: per tant, aquest disc recull també el solatge d'una assimilació meditada. Això queda palès en interpretacions en què la intenció té la justa mesura entre la vehemència i la contenció. però per sobre d'això, en què s'aprecia la humilitat d"emmirallar-se en la humanitat d'aquest gran músic català, per tal de deixar-lo parlar a través seu. L'acompanyament magistral de Francisco Poyato i el bon seny d'Albert Moraleda fan la resta. M. Conde Pons qual s'ofereix una parccl·la de la seva obra, la voca l, en la doble dimensió solista i coral. I ho fa des d'una iniciativa d'una entitat modèlica pel que fa a la seva tasca i també per la seva importància quantitativa en aplegar ni més ni menys que cinc-cents membres actius a través de Ics diferents formacions corals i escola de cant i instrumental. El CD presenta un mosaic de música que va escriure per a algunes de les formacions que va dirigir: són obres majoritàriament basades en temes populars en unes versions esplèndides i esplèndidament interpretades per dos dels conjunts d'Amics de la Unió sota el gu iatge del seu director, Josep Vila jover. Una segona part és dedicada a temes solistes en interpretació, també refinada, del tenor Jordi Casanova, molt ben acompanyat per joan Vila Jover. Un CD que transcendeix la dimensió d'homenatge per constituir-se en referent valuós d'una parcel·la de l'obra de Ruera. J. C. C. barceloní sigui un nom força habitual ja als nostres escenatis no signilica necessàriament que l'haguem conegut de prop en totes Ics seves facetes, i peces tan distants en el temps i en l'estil com els fragn1cn ts dc La merope de Tarradellas o Gaudí dc Cuinjoan li pcnncten lluir. més enllà dc bellesa tímbrica i musicalitat. una capacitat d'adaptació gairebé camaleònica. Seria injust. però, no esmentar els bons com- panys de viatge: l'Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu, així com les veus del tenor Albert Casals i el cor de la mateixa institució, que hi col-laboren en dues de les àties escollides. Els dirigeix Josep Vicent, un altre jove valor si tenim en compte la carrera que aquest músic suma. tot just encetada la quarantena. en el món de la direcció orquestral. Albert Torrens ~e 309-310 45 333 IUI()IJII(i PASSATEMPS Música per EDUARD V. PATSI encreuada Música encreuada de juny 2010 (núm. 308) I I .__l...__l....-----' Horitzontals. 1. Compositor català, gendre de Joaquim Homs, recentment traspassat (dues paraules). 2. El del rock era l'Elvis, i el del va ls, Strauss fill . Pont de violí capgirat. Farsa revoltada. 3. John, escriptor nord-americà, autor d'Una dona difícil. L'aplec sense l' última sardana. 4. Associació d' Operistes Afònics. La major. Ponien sense la in icial. 5. Nationa l Festival of Llançà. Director de la pel·lícula Notre musique. 6. Director de .la sèrie Historie(s) du cinema amb música de Bach, 1-lindemit h, Schubert, Webern, Beethoven... El que uneix el trompeter i el violiner. Mi major. 7. Ri u egipci desmanegat. Escala musical antiga i del revés. Sol: nota avocàlica. 8. Mi major. Poques vegades el director d'orquesh·a ho és. 9 . Licor contingut en una ampolla musical. En són objecte les dives de l'òpera, els rockers morts i en Messi . 10. Mouries el cos de forma incontrolada just abans del concert. 11. Sense els uts no farem res. Re major. Sindicat. Faristol desplegat. Verticals. 1. Instrument de percussió geomètric. Posseeix. 2. lnstrument de vent genèric. La música n'és. 3. Obres musicals plimaverals, hivernals, tardorenques o estiuenques. 4. Mi major. Una batuta. 440Hz. Actor mut, poc apropiat per a l'òpera. 5. Ple va quedar-ne el Liceu després de l'incendi. Expedient p le d'informes, cap per amunt i amb una sola S. 6. Niccolo (Paganini) o Nicanor (Zabaleta) . Gaetano (Donizetti) o Gabriel (Fauré). Sol, Re, Re, Sol. Cinquanta romans. 7. Comença a afinar. Dues timbales vistes des de l'orgue. Theobroma , nom científic del cacau (fent la vertical) . 8. Ciu tat alemanya famosa pels concerts de Bach. 9. Mirar de conèixer la programació de la temporada d'una altra orquestra abans que es faci pública. Moble sobre el qual acaben la majoria de les protagonistes de les òperes: o per amor o per mort. 10. Alguns músics acaben estimant més això que Ja música. El cinema és un art, però en aq uest lloc de Ja llista. 11. Compositor de la Música aquàtica. Estrofa escuada. Solucions en el número següent sidokus.com Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posa r en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi. Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada filaj en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruix.uRE :~ LA Sl Ml SOL FA des). Les notes que ja estan posades .• .. i.:;: . són pistes que ajuden a completar FA Ml SOL ¡;.~ I RE ~~ ._,_.. aquesta particular composició musiSOL Ml RE FA LA DO Sl cal. l encara hi ha una alh·a pista: si s'interpreten les notes que hi ha a les LA RE SOL FA Sl Ml caselles ombrejades (en ordre: d'esI quen·a a dreta i de dalt a baix) sonen DO SOL Sl Ml RE FA LA els plimers compassos de la peça musical que s'indica al peu del sidoku. ! SOL Sl E& 46 334 Ml FA Sl LA FA Sl RE DO RE DO Ml SOL SOL I. A RE Sl Solucions en el número següent. Sidoku de juny 2010 (núm. 308) La bella dorment. Vals (Txaikovski) Ml DO RE <www.sidokus.conv L'hivern. Largo (Vivaldi) MI So mos cultura 11111111111111 PALAU MÜSICA CATALANA JARCELONA www.palaumusica.cat