Revista Musical Catalana. Núm. 313 Novembre 2010
Editorial: Cultura i debat polític i electoral / PANORAMA La cançó en català. De la crisi a la recuperació. Miquel Pujadó / Recordant Giuletta Simionato i Giuseppe Taddei. Albert Vilardell / La Magda Olivero. Cent anys d'història. Albert Vilardell / Èxit de l'Hora del Jazz en el seu vintè aniversari. Albert Suñé / Festival Vendrell. Del país i de l'estranger. Anna Nin / Mikrokosmos: Una bona manera de començar el dia. Pere Artís / Tangents: Suggeriment a Mortier. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Matar el pare. Xavier Chavarria / Del seu affm.: Sr. Àlex Rigola. Jaume Comellas / Apunt. Josep Pons, director musical del Gran Teatre del Liceu. Tamino / Cobla: Venim del Sud, anem al Nord. Josep Pasqual / Musicant. .. VII cicle de música del país. Josep Jofré / Ho han dit, ho han escrit / A propòsit de... Miquel Pujadó. Albert Torrens / Crítiques: Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Lluís Trullén i Xavier Chavarria / El Cor Jove de l'Orfeó Català renova les il·lusions. Guillem Genovès i Txell Partal / TEMA Creació i docència. Dos oficis agermanats / Docència i composició. Un matrimoni de conveniència? Ana María Dávila / L'art d'aprendre ensenyant. Marta Porter / MUSICALIA Deborah Voigt. La diva del far west. Mònica Pagès / Un cop d'ull... al mes de novembre. Temporada oBC. Obra de Jordi Cervelló al Palau. Giselle i Into the Little Hill al Liceu. Mercedes Conde i Jaume Comellas / L'ombra allargada de... Francesc Burrull. Jaume Comellas / Paper d'assaig. Joan Maragall. Un poeta melòman. Miquel Desclot / Llibres. Discos. Josep Comellas, Josep Pasqual, Lluís Trullén i Neus Aguado. / Música encreuada. Eduard V. Patsi / Concerts / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
R!V IST A MUSIC Deb!lrah Simionato i Taddei Adéu a dos "grans" ' V'l01gt d I I, • e a lfiCa Des del Met al món eerye Obra de }} , 0 per partida doble al Palau Cambra Sala Petit Palau CONCERT NÚM. 3 Dqous. 13 Ol 2011 PREU: 20 30 n 15€ r 20€ HUGOWOLF QUARTEll ATRIUM STRING QUARTET VERTAVO STRING QUARTET Stb~,li•n Cürtlu i ~sis Briogolf. VIOli nJ Alcuy N•umcnko I Anton llyunin, 0f''Or Vollt i lkril C.nlu, violin> llcnningc Looclaas, viola Ujorg \'~r~ \rioiQn(!tl Cc.t1rud Welnmei..ittr, viola l•lorian B"nu, violoncel MoLart: Qudrttt dt t:orda m MI btmull mt~jur, A. '128 Smtlaem: Qrwrtct tl~ t.ordo mim. 2, Cll Re mcuor violins Dmitri Pitulko, viola Ann:t Gorclo\'a, violonctl Prokófiev: Q'UJYitt tlt (Or't/a ruínt. I, cu Si menor, op.JO Cervelló: Rermrmbmnctl Xostakóvitxl Qm~rt~t dc ctmln mim. J, Sd•um11111UQumtd dr corrin 11Úm. 3, t'li l.d mnjc)f, úp. 41 en Fa major, op.7J TRIO MEYER BANSE MADZAR DUO MULLOVA DANTONE ~~bine Mq er. darintt Julianc 8an\C1 sapr.tno Alck>andar Madur, piano l..achn~J D01litds alnnonysop. &2. ~ra 1opn11t0t tlntmtf I pianD S<:humann:Ftuuf'J'liJt.bt! und -/eben (Vida fJutoroso ÓUPI4 ¡Jomt) op. 42, ~ra soprano lpl•no Schumann: fautasrtstiitkc (Prea dc fiwttiJidJ op. 73, pern dnriucl i piano S1)()lm Sis /1, /s nltmwrys op. IOJ, per a Vfltl,t•lmluct l ¡timro Schubcrt1Sis 1/tr;{j sobre ltXtoJ tll! /Phmm Mr~~·rlrofrr Viklori-a Mullo\'81 \·ioll Oua vio Dantone:. cl~'idmb•l I. S. Boch: "Prrludt" dtla Portll.z m Ml major pu • violi sol, BII'V 1006 HMlde:l: So1u1ta n 1 Re- mllJOf. ptT a vwlf f.lnydn: Quarter d~ corda, tn Do mojur, op. 64 mim. 1, HobJII.65 0\'0h\.k: Q u artet dr ~:orda mlm.l 2, en F'a m:ajor, op. 96, b. l79 ...Amttl<tl• Gricg:: Quartet dc corda en Sol menor, op. 27 ARCANTO QUARTEll Antjc Wc:ithaa.s i Danid Scpu, violin' 1àbea Zimm~rmann, violi l~an-G uihC'n Queyras, violonctl Bartólc Quarrtt dt corda naw. 6. S::. 114 Kurl.a¡: Sis nH»nttltJ llfiiSiloiJ,op. 44 Uttthm·ton: Qu:arlet de c:ord01, num. 7, en F01 major, op. 59 núm l i INJlx tbntirtu J. S. Bach: Som*' t ll Si mtttor, ptr tr 11inlf icla!l;clmlml obli~'tH, 8\VV 1014 I. S. Undl: SomJirr t ll Do Htcnur, ¡1cr rr v;oJ{ i clavk~mlml obligr1t, IJWV 1017 J, S. Bach: "Xaroua'' dr la PMtitn en Re menor pa a viot/ sol, mvv 100.1 Schuherh D~r flirt t1uj tlern Felsm (El ¡xuloralt1t"'JIIt1) D. 965, op. Post 129 Organitza I patrocina: FUNDACIÓ lnfornucíó i vendat Td. 902 442 882 Aie: taqulllcs@palnumuslca.cat \'IWW,palaurnus•cn.cat 11111111111111 ORFEÓ CATALÀ PALAU DE LA MÚ SI CA +!,Bi!@IM p; }@ ; ..,;;; • , R!VISTA MUSICAL ari 4a ÈPOCA De~J!>rah Vo1gt De·o~cMMetnl mfln J lj 5 Cultura i d eba l politic i electo ral PANORAMA 6 La can çó e n cata là. De la crisi a la recuperació per M iquel Pujacló Recordant Giule Ua Simionato i Giuseppe Ta ddei 8 per A lbert Vilardel/ ................................................................................................................................................................... La Magda O li ver o. Cenl anys d'histò ria 9 per A lbert Viladell de la liJ'lC8. RMC io·····~~~;·~-~··~;·i~;.~· ~·~;·j~~~·~·~··;i ·~~~--~·~~~·~~;~~;:~~~ ;~······ ..--.................. per A Ibert wlt! 11 Fes li val d el Vendrell. Del pafs i de J'esLr«m gcr· per A nna Nin ............................................................................................................................. 12 MAGDA OUVERO COMPLEIX 100 ANYS Miluoltosmos: Un a bon a manem d e per Pere Arlls Ta ngents: Suggcrimcn l a .l\lortier per Jordi ;\ /aluquer Ar'S Subtilior : Malar e l pare per Xavier Chavarria MAQUETACIÓ I SECRETAlitA DE REDACCIÓ: comen~al' el d ia ............................................................................. . ............................................._. ___ .......... Oci se u a iTm.: Sr·. Àlex Rigola per Jaume Cam ellas Apunt. J osep Pon s, d ireclo r· musical d el Gran Tealre d el Liceu perTam ino Cobla : Venim de l Su d, a ne m a l Nord per Josep Pasqtw l 14 Teresa Martrnez. COORDINACIÓ REDACCIÓ: Mercedes Conde Pons. PuauCITAT: Gestac. Indústria, 13. pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 A/e: molist@gestac.org IMPRESSIÓ: Creacions Gràfiques Canigó, S.L. D ISTRIBUCIÓ: SADE DIPÒSIT LEGAL: 8·34.432/83 ISSN: 1887·2980 17 ~--------------- Musica nt. .. VIl cicle de música del pajs per Josep Jqfré · ¡s··-·-;;~~·~~·~·.~·~;;~:·~~·~··.~~~ · ~~·~~:;~··· ........-..................................................... ............................................................................................................................................................... 23 CoL•LABOREN EN AQUEST NOMERO: Neus Aguado, Pere Artrs, Xavier Chavarrla, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Ana Maria Davila, Miquel Desclot, Guillem Genovès, Josep Jofré, Jordi Maluquer. Anna Nin, Mònica Pagès I Santacana, Txell Partal, Marta Porter, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Miquel Pujadó, Albert Sui'lé, Tamino. Albert Torrens, llurs Tnullén i Albert Vilardell. NÚM. 313 EDITORIAL Simlonnlo ITnddcl Méu n urJS "¡¡~u1s" CONSELL EDITORIAL: Josep M. Brlcall, Josep M. Bosquets, Josep Caminal, Salvador Cardús, Jordi Casas, Gregori Estrada, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Teresa Lloret, Joan Matabosch, Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONSELL DE DIRECCIÓ: Jaume Comellas (director), Pere Artls (editor), Llurs Millet (director musical) I Montserrat Urpi (coordinació amb I'ESMUC). DISSENY ORIGINAL: Ferran Sendra. ANY XXVII TEMA A prop òsit d c... Miquel Pujadó per A Iber/ 'lbrrens 20 CriUques per./. Com elias, Mercedes Conde Pons, Li. TI·ul/én i Xavier Clumarrio 24 25 El Cor Jove de I'O r·feó Català renova les iJ.Jusions per Guillem Genovès i Txe/1 Parta! Cr·ca ció i d ocèn cia. Dos olicis agermanats '2(i···~~:~j~~¡i~~~i%~~}~ió~····~·~-~·¡;.¡·,~~~j·~¡-~·~~~~~~i'è~'~ï~'?"'"'''"' .................................................................................................................................................... 28 MUSICAL lA Uarl d'aprendre ensenyanl per !Horta Porter 30 Ocb ora h Voigt. La diva d el f ar w esl per Mònica Pagl!s i antacana 33 n cop d 'u ll... a l m es d e n ovembre. Temp ora da OBC. Obr·a d c Jo r·di Ce rvelló a l P a lau. Gisel/e i l nlo t h e L iti/e H ill a l Lice u per Mercedes Condr Pons i Jaume Com ellas 8 3 Uombra a lla rgad a dc... Fra ncesc Burrull per .Jaume Com ellas ............................................................................................................................................................................ Pa per d'assa ig. J oan Ma raga ll. Un p oeLa m elòma n per Miquel Dese/ol 41 Llibres. Discos per J. C. C., Josep Pasqual, Lluts Trullén i eus /lguodo ....................................................... __________ .............................................................................................. . DEBORAH VOIGT Música encreuada 44 Parsi per ....................... _..._._ .................................;................ 45. . . l~duard I ~ c~~~~ ;:;~··········· Revista de I'ESMUC, pàgines centrals -135 Orquestra Simfònica del Vallès I Rubén Gime no director titular Jordi Cervelló com positor resident CONCERT NÚM. 1 CONCERT NÚM. 3 CONCERT NÚM. 6 CONCERT NÚM. 9 DtSsabtc, 18092010-19h PREU: De 10€ a 48€ Dossabte, 20 11 2010 · 19 h PREU: De I 0€ a 48€ Dossabte, 05 02 201 1 19 h PREU: De 12€ a 40€ DISsabte, 30 04 201 1 19 h PREU: De 10€ a 48C LA CONSCIÈNCIA CÍVICA DE LLIBERTAT Rubén Gimeno, director CerveUó: Fanfara "Els Tres Tambors" Beethoven: Egmont: Obertura Copia nd: Retrat de Lincol11 Simfonia escollida pel públic d 'entre les deu següents: Mozart40a ISchubert Sa Txaikovski 6a "Patètica" Beethoven Sa IXostakóvitx Sa Brahms4a IDvorak 7a Haydn lOOa I Bruckner4a Mcndelssohn 3a LA LLIBERTAT EN LA RARESA LA LLIBERTAT I LA BOGERIA ELS SÍMBOLS DE LA LLIBERTAT Ricardo Ríos, clarinet Ashan Pillai, viola Michal Nesterowicz, director Víctor Pablo Pé rez, director Claudio Bohórquez, violoncel Rubén Gimeno, director Haydn:Simfonianúm.6, "Lematínn Cervelló: Divertímento Brueh: Concert per a clarinet i viola "Inacabada• Dvorak: Simfonia núm. 8 El gar: Concert per a violoncel i orquestra CONCERT NÚM. 7 Dossabte, 26 03 201 1 19 h PREU: De 12€ a 58€ CONCERT NÚM. 4 DISsabte, 18 12 201 O . 19 h PREU: De 12€ a 58€ CONCERT NÚM. 1 O LA LLIBERTAT DE SER UN MATEIX LA DANSA ENS FA LLIURES Rubén Gimeno, director CONCERT NÚM. 2 Dossabte, 02 lO 2010 19 h PREU: De 18€ o 65€ CerveUó: Anna Frank, un s(mbo/ Schubert: Simfonia núm. 7, Schumann: Simfonia núm. 4 Festivals de Valsos i Danses Dossabte, 18 06 201 1 · 19 h PREU: De 12€ a 40E Sebastian Breuninger, violí David Afkham, director NOMÉS LA LLIBERTAT Txaikovski: Concert per a vio/f i orquestra Brahms: Simfonia mím. 1 Martin Frost, clarinet Rubén Gimeno, director ENS FA LLIURES Mozart: Concert per a clarinet i LA LLIBERTAT ES GUANYA A POLS Una nit històrica Orfeó Català (Josep Vila, director) José Menor, piano Rubén Gimeno, director Beeth oven: Concert pera piano i orquestra 11úm. 4 Beethoven: Fragments de la Missa en Do major Beethoven: Fantasia Coral, en Do me11or pera piano, cor i orquestra orquestra CONCERT NÚM. 5 DISsabte, 15 Ol 2011. 19 h PREU: De 12€ a 40€ Hillborg: Concert per a clarinet i CONCERT NÚM. 8 ~smb~.0904201 1 orquestra 19h Stravinsky: L'ocell de foc: Suite (versiól919) PREU: De 12€ a 58€ LA LLIBERTAT SENSE FRONTERES LA TÈCNICA ENS FA LLIURES Carta blanca a Gilles Apap Denis Zhdanov, piano levgueni Starodubtsev, piano David Giménez Carreras, director Gilles Apap, violí i director Cervelló: Concerti/JO per a vio/f i orquestra de corda Bartók: Divertimento(darrer Mozart: Co1JCert per a dos pianos moviment) Bartók: Danses romaneses Txaikovski: Simfonia núm. 4 mím.IO TU ETS EL PROTAGONIST A Perquè pols viure l'experiència del Concert des de l'escenari Perquè pols escollir les obres que pols escollar Perquè volem compartir emocions amb tu Informació i venda: Tel. 902 442 882 Ne: taquilles@palaumusica.cat www.palaumusica.cat Otpnitza i paliOdna: 0011111 ~~ -O RHO CATALA rALAU Ol lA MUS ICA Amb •I patrocini de .C' ~~ SW.U0ffiC3 ilrl\¡IIW., Fundació BancSabacl..a Amblacol·labo,.clód<: EDITORIAL uan el lector rebi aquest número, serem a poc més de tres setmanes de la celebració dels comicis electorals al Parlament de Catalunya. Per tant, estarem immersos en el rovell de l'ou d'una campanya electoral que, amb molta seguretat, serà viva, intensa i combativa. Com resulta propi d'aquest tipus d'esdeveniments, la classe política hi esmerçarà energies abundoses, tan hàbils i eficaces com estimin possible, a fi d'aconseguir acumular el major nombre de convençuts envers llurs respectives causes. Això comporta abordar una gairebé exhaustivitat de temes que interessen a la ciutadania: o que es creu que li interessen. I naturalment, la intensitat resultarà proporcional a la que hom cregui que cadascun dels temes justament interessin o es cregui que interessen. En aquests moments, de manera òbvia, ens resulta impossible discernir quins seran. I també, molt important, quins no seran; quins la classe política considerarà que no mereixen o cap o tan sols una relativa atenció. Però sí que des de la memòria històrica o des d'arguments memorialístics elementals, hi podem intuir algun supòsit fiable. I un que ens importa de primera mà és que el lloc que ocuparà en aquest gran debat polític la cultura serà molt secundari. Des d'aquest argument o supòsit acabat d'esmentar, la cosa no pot ser altrament, perquè tampoc no ha estat altrament en comicis rere comicis: el contrari resultatia una gran i, per descomptat, satisfactòria sorpresa. Aparèixer en mercats, tribunes d'estad is futbolístics o festes populars de la pinta que siguin molt probablement deu resultar considerat més rendible a l'efecte que ens ocupa que no pas fer-ho davant, per situar el nostre àmbit proper, el Palau, L'Auditori, el Liceu o altres centres de vida musical d'arreu del país. I per donar força a aquest apriorisme -insistim-hi, apuntalat per la història-, només cal observar com una decisió tan poc afortunada com l'anorreament de la personalitat pròpia de la JONC, que per evidència implacable dels seus demèrits i per com ha estat d'explícita, vistent i raonada la seva contestació, hauria de constituir un llast amb vista a la rendibilitat electoral, ni tan sols des d'aquesta perspectiva sembla haver-se tingut en compte. Per tant, una prova més, i prou clara, de la secundarització del fet cultura a què ens hem referit abans i de la qual, és clar, no se'n deslliura la música, especialment la culta: més aviat tot el contrari. Cultu ra i debat polític i electoral 5 437 PANORAMA La cancó en català o De la crisi a la recuperació Recentment h e visitat l'exposició dedicada als "50 anys de Nova Cançó" que s'h a pogut veu re fins al 31 d'octubre al Museu d'Història de Catalunya. per MIQUEL PUJADÓ vidcntrnent-tal com el seu nom indica- l'exposició està dedicada sobretot als orígens de la Cançó en català concebuda com a moviment (dc final dels cinquanta a final dels seixanta). però s'ocupa també àmpliament del gran moment viscut pel gènere fins a final dels setanta. Pel que fa al període comprès entre aleshores i ara, només hi trobem un collage de portades dc CD i un plafó amb un conjunt de vídeos dc diversos artistes, situat just abans dc la sortida. És per això que he cregut útil - la Cançó no és una flor d'estiu, malgrat els desigs d'alguns, sinó que representa una continuïtat històrica i una evolució constant- parlar-vos avui una mica dc la situació actual. Però, per a fer això, caldria, d'entrada, mirar enrere ... Quan. a fina l dels setanta, determinats sectors polítics i mediàtics van considerar que la Cançó -o almenys un determinat tipus dc Cançó- havia assolit massa protagonisme social, van engegar un procés de marginació i desprestigi que es basava en premisses tan absurdes com la que consistia a identificar la Cunçó catalana més poètica i crítica amb el temps dc la Dictadura, com si es tractés d'un furóncol que li hauria sortit al franquisme. Per tant, la Cançó no tenia raó de ser després de l'anomenada Transició. i havia de resignar-se a entrar al Museu dc la Resistència per tal d'omplir-sc de pols -si seguim aquest raonament. a França o Itàlia no haurien aparegut noms com Léo Ferré, Brel, Brasscns, Ferrat, Enzo )anacci, Giorgio Caber, etc. El fet és que la jugada els va sortir força bé: els ajuntaments van començar a prescindir dels recitals de Cançó - potenciant la música de balli, pocs anys després, els naixents mitjans radiofònics i televisius dependents de la Generalitat -<:¡uc haurien pogut ajudar a la normalització de la Cançó- la van ignorar d'una manera vergonyosa. Durant els anys vuitanta, el desconcert i l'obsessió per allunyar-se d'un concepte de Cançó estigmatitzat i convertit per la via reduccionista en una caricatura d'ell mateix, van dur a potenciar E 6 -138 IVETTE NADAL cantants de caràcter sentimental (Santi Vendrell, Hèctor Vi la, Maria-Josep Villarroya) i grups d'estètica pop-rock (Grec, Duble-Bublc) que van quedar esborrats a la fi dc la dècada, quan sorgeixen amb força , des de comarques. bandes de rock més contundents (Sopa de Cabra, Els Pets, Sangtraït), que seran uti litzades no pas com un element d'entiquiment del panorama musical, sinó com una útil opció substitutòria (el rock com a present, la Cançó com a passat). Els cantants que apareixen durant aquesta època (Enric Hernàcz, Toni Morlà, josep Tero, Raphcl Phcrrer, etc.) ho tenen més aviat magre, i fins i tot aquells que semblen arrencar amb força (Francesc Roca, Joan Amèric) acaben veient com la seva carrera es desinna, sense circuits establerts que els permetin desenvolupar-la amb una certa normalitat. Els cantants més veterans, llevat d'aquells que compten amb un públic tan nombrós com consolidat (Liach, Raimon, Bonet} també pateixen força dificultats (és el cas de Pi dc la Serra i d' Ovidi Montllor) i alguns decideixen reconvertir-sc professionalment: Pere Tàpias es dedica a la gastronom ia , joan Isaac a la seva professió de farmacèutic, Ramon Muntoner, després d'una etapa a la Genera litat, entra a l'SGAE ... Comença a existir també una campanya sorda, però constant, en contra de considerar la llengua com a la co- lumna vertebral de la Cançó al nostre país, campanya que ba arribat fins a l'actualitat: quants mitjans no insisteixen d'una manera sospitosa en el fet que Scrgio Dalma, Loqui Ilo o Estopa són cantants catalans, tot i que utilitzin la llengua del país -si és que la utilitzen algun cop- de manera purament anecdòtica! El monolingüisme passa a ser demonitzat, i els artistes que s'hi mantenen fi. dels són considerats com una mena de fonamentalistes. Alguns intenten penetrar en el mercat espanyol cantant en castellà, sense gaire èxit (el cas Serrat sempre haurà estat una excepció) i fins i tot el mot Cançó sembla proscrit, fins i tot pels mateixos cantants, que volen adoptar una imatge de modernitat que els permeti ser acceptats pels gurus mediàtics i per un púb(jc jove que sempre hem tingut massa idealitzat: Enric Hernàez diu que fa funk, Pi de la Serra explota el seu domini del blues, Llach treballa els sons "ètnics", i fins i tot Raimon, l'any 87, publica un disc (Presències i oblit) i fa una gira amb un grup de tipus elèctric abans de tornar a les formacions clàssiques i acústiques molt més adequades al seu univers. Quan els mateixos autors de cançons dubten dc la seva feina, vol dir que els enterradors professionals del gènere poden realment sortir-se amb la seva. fortunadament, a partir dels anys noranta, les coses comencen a canviar. Apareix una nova generació de cantants que no han viscut ni el franquisme ni la Transició i que es poden enfrontar al gènere Cançó (que no és sinó paraula cantada, en qualsevol estil i amb qualsevol estètica) amb naturalitat i sense deixarse endur pels veUs prejudicis. No solament això, són uns cantants que sovint s'emmirallen en artistes veterans -que descobreixen o redescobreixen- i hi troben una base sòlida que els permet fe r una feina personal i avança r cap al futur. Molts s'adonen que la v.isió simplificadora que els havien venut del cantant musicalment inepte i només interessat en temes sociopolítics era una fal·làcia (Ovidi Montllor s'avança al seu temps el 1973 amb un disc com Cròlli· ca d'u11 temps, enregistrat amb el nucli A PANORAMA de la futura Orquestra Mi raso!) i que el rock català (la-Batiste, Oriol Tramvia, Pau Riba) té molts més anys de vida del que els havien volgut fer creure. Són cantants, doncs, que fan saltar les barreres entre estils que rins llavors s'havien mantingut aïllats en compartiments estancs, i que es deixen endur, amb més o menys fortuna, per la passió creativa i per les seves conviccions. Un dels pioners d'aquesta manera de fer és, sens dubte, el solsoní Roger Mas, el qual, a partir del seu primer Mbum (Les flors del somni, de I 997), demostra que, tot i continuar un camí encetat per Pau Riba i Sisa, és capaç de crear un llenguatge propi i de fer-se amb un públic nombrós i exigent. El canvi de segle ens porta, doncs, des del punt de vista creatiu, a la fi de la Travessia del Desert i a una florida insòlita de grups i solistes en llengua catalana. A més, cal tenir en compte que molts grups de rock s'han anat desfent per tal de donar naixença al cantant i autor que duien dins: és el cas d'un "nou" Gerard Quintana més tranquil i poètic, d'un Cris Juanico que alterna els temes propis amb la seva vocació de crooner, etc. 1ens ocuparia tot un article parlar de la consolidació de la Cançó i la música d'arrel tradicional, aconseguida gràcies a iniciatives com el CAT de Gràcia i a la tossudesa de gent com Jordi Fàbregas, i que ha donat noms com Rauxa, La Carrau, etc. n el camp de la Cançó d'autor, que és el que aquí ens interessa, i referint-nos d'entrada a l Principat, podem trobar casos recents d'autèntic èxit popular, com els grups Manel i Els Amics de les Arts. Els primers són els rills naturals d'una estètica les a1Tcls dc la qualles podríem buscar en l'etapa formenterenca de Pau Riba, i que no deixa de tenir certa similitud amb Ja de Thomas Fersen -l'ús de l'ukelele inclòs-, i apliquen a Catalunya els principis minimalistes i la sublimació de la banalitat que han imposat a França artistes com Vincent Delerm i Benjamin Biolay. Pel que fa als segons, segueixen un camí similar, però amb elements propis (un sentit de l'humor molt especial, i un gust marcat per a les citacions cinematogràfiques). També podem esmentar propostes teJ.Iúriques i volgudament naïfs (El Petit de Ca l'Eri ! - un altre hereu dc l'estètica ribiana de jo, la donya i el gripau), i veus femenines molt interessants (la poeta-rocker lvette Nada l - una mena de Patty Smith dc Granollers-, una Lídia Pujol que ja ha deixat enrere la seva etapa amb Sílvia Comes, Sílvia Pérez Cruz, la molt jove ponentina Meritxell Gené. Bikimel, Neus Rodés i Anna Roig -aquesta darrera, acompanyada pel grup L'Ombre de Ton Chien, alterna català i francès i E ROGER MAS aporta a la Cançó una dinàmica narrativa molt habitual en repertoris com els de Sergé Reggiani, Gilbert Bécaud i Yves Montand). No oblidem els artistes més experimentals (Jaume Pla -Mazoni-. Mishima i Pau Ouillamet -Guillamino, una de les persones que més ha fet per acostar la Cançó, de manera solvent, al camp de la música electrònica), ni l'humor corrosiu de Quim Vila. ni la quotidianitat subLimada d'Albert Fibla (que acaba de publicar el seu primer àlbum en viu, enregistrat durant el darrer festival Barnasants), ni la Cançó desacomplexadament reivindicativa de Cesk Freixas, ni les carreres individuals dels exmembres de Tralla, Xavi Múrcia i Mima Vilasís, ni els universos peculiars de Pepet i Marieta, Jordi Gasion (El Fill del Mestre) i Ramon Faura (Le Petit Ramon, creador d'unes cançons farcides dc referents literatis), ni la contundència festiva i nacionalment reivindicativa del grup Mesclat, on trobem membres dc Brams (Titot), Els Pets (Joan Reig). La Principal de la Nit (Marcel Casellas) i altres formacions. i ens traslladem al País Valencià (on els artistes que utilitzen la llengua del país són sistemàticament ignorats per un poder polític profundament hostil a la cultura pròpia), cal dir que mai no havien sorgit tants cantants ni s'havien enregistrat tants discos interessants i de qualitat. Podem destacar grups com Verdcel. d'Alcoi, capitanejat per Alfons Olmo (els seus àlbums i espectacles barregen música, literatura i elements visuals i dramàtics; i el seu darrer CD, Petjades. és una revisitació originalíssima de l'obra de Raimon), Batà, Obrint Pas, La Gossa Sorda i Amanida Peiot, entre d'altres, i solistes com Artur Caravan, Andreu Valor, Òscar Briz, Feliu Ventura (cantant xativí que va arribar a un públic massiu fa pocs anys gràcies a una gira i un disc compartits amb Lluís Llach, Que 110 s'apague fa llum). Doctor Dropo. Carles Enguix ... Voldria esmentar de manera especial els casos d' I-Jugo Mas i dc Rafa Xambó. Hugo Mas és una de les millors sorpreses que la Cançó d'autor me- S ridional ens ha donat darrerament: el primer àlbum d'aquest jove alcoià és un prodigi d'interpretació i de recerca musical. Pel que fa a Rafa Xambó. no es tracta en realitat d'una nova veu, ja que aquest conegut sociòleg de la Universitat de València ja cantava durant els anys setanta. però no és sinó recentment que ha començat a enregistrar discos (el darrer es titula Andanes). les Illes, trobem artistes com els grups Llunàtiques, Oliva Trencada (que ha realitzat. capitanejat pel mallorquí Pep Antoni Ferrer, interessants monografies dedicades a poetes com M. Antònia Salvà i Joan Brossa) i. és clar, Antònia Font (grup de gran difusió, ric en clements surrealistes), així com els solistes Bep Marquès, David Vidal i Miquel Mariano. A la Franja de Ponent, continua amb la seva activitat el pagès cantaire Anton Abad, mentre que a la Catalunya Nord, el grup Blues de Picolat compta amb un públic nombrós i fidel, i a Andon·a el jove Lluís Cartes, després de guanyar els premis Carles Sabater i Sona 9, acaba d'enregistrar el seu segon CD. Fins i tot a l'Alguer s'ha produït un cert recanvi generacional, representat per Claudio Gabriel Sanna i per Franca Masu. cantant de gran nivell musical i enorme energia interpretativa. Evidentment, aquesta Uista no pretén ser exhaustiva. i podria allargar-se amb noms com úria Sala, Martí Serrano, arcis Perich. Abús, Víctor Obiols, Sanjosex, etc., etc. En tot cas, queda prou clar que la riquesa actual de la Cançó interpretada en llengua catalana és enorme. però també que aquesta riquesa no es veu ni de bon tros rellectida en la seva presència mediàtica. De tota manera, la crisi del món discogràfic i la fragmentació del públic televisiu, unides al desenvolupament de les noves tecnologies. representen noves oportunitats a !"hora d'anar a Ja recerca del públic potencial de la Cançó. sempre que es facin servir el coratge i la imaginació. La matèria primera hi és. abundant i de qualitat. Ara eaJ veure com la fem arribar als seus destinataris. A 7 439 PANORAMA Recordant de dos cantants del segle XX Giulietta Simionato i Giuseppe Taddei En els darrers temps ens han deixat figures líriques de la gloriosa època dels cinquanta i volem fer esment de dos cantants emblemàtics, Giulietta Simionato i Giuseppe Taddei. per ALBERT VILARDELL a mezzosoprano va morir a Roma el 5 de maig, poc temps abans de fer els I00 anys. La seva carrera va començar el 1934 i durant molls anys va fer papers secundaris i fins després dc la Segona Guerra Mundial no va aconseguir començar a situar-se en el lloc que li pertocava, a partir del Miguon a La Scala el 194 7. Es en aquesta època quan la vam tenir al Liceu, on va cantar la temporada 194 7-48 obres tan diferents com Falstaft La fomt del destino, Met ria, 11 /rova/ore i Anna Bo/ena, i hi va tornar l'any 1950 amb Carmen. Malauradament, no va aparèixer més pel coliseu de les Rambles. Altres llocs d'Espanya van ser més afortunats, com per exemple Bilbao, on van gaudir del seu millor moment. A partir d'aquí es va desenvolupar la seva gran carrera internacional: l'any 1950 la trobem a Mèxic, amb Maria Callas. amb qui coincidí sovint, el 1953 a Londres, el 1954 a Chicago, Viena, Verona. i després el 195 7 a París, Sa lzburg, on sota Ics ord res de Ka rajan actuà freqüentment, i fina lment a Nova York, tot continuant la seva can-era fins al seu comiat a la Piccola Scala, amb La clemenza di Tito, l'I de febrer de 1966. La veu de Giulietta Simionato era extensa, amb un timbre igual en tots els registres, el color de Ics mezzos pures, un centre molt brillant, un registre agut segur i aparentment fàcil i un greu potent. ca racterístiques que li permetien afrontar des dc rols dc soprano dramàtica als que demanen greus més densos. Tot això acompanyat d'una tècnica molt aprofundida, sense forçaments, un important fia to i una gran intcHigència que li va permetre cantar les pàgines que demanen ductilitat amb les agilitats. En una època en què Rossi ni es cantava poc, L RMC 8 440 GIULI ETTA SIMIONATO GIUSEPPE TAODEI ella va ser-nc una de les més importants ambaixadores. Els anys que va passar a La Scala fent segons papers (19361945) li van servi r per aconseguir un gran coneixement, tant musical com teatl·al, que li va ser vital per a la seva carrera. Això li va permetre poder passar des del bel canto. amb el Rossini àgil i divertit. a un Donizctti amb rols tan dillei ls com La favorita o Anna Bo/ena, o la seva gran Adalgisa belliniana, rins a arribar a Ics seves brillants aportacions verdianes des de la potent Amneris, la controvertida Eboli, o les profundes UIrica i Azucena. Tampoc no podrem oblidar la seva Carmen, amb l'estil italià de l'època o les seves magnífiques versions de Cavalleria rusticana, a les quals aportà un cant extravertit i dramàtic. En el camp discogràfic som molt afortunats, ja que va enregistrar primer per a CETRA i després per DECCA gairebé tot el seu repertori, que es complementa amb les versions procedents de teatre. Podem destacar Norma i Anna Bo/ena, arn b du es versions a càrrec de grans intèrprets com Callas i Gencer: Canne11 , dirigida per Karajan; La favorita, amb Di Stefano o Poggi; Cavalleria rusticana, amb Di Stefano o DelMonaco: G/i Ugollotti. de La Scala, amb un repartiment dc luxe amb Corelli i Su- thcrland (traspassada en el moment de tancar aquest número); la seva visió rossiniana amb els registres d' l/ barbiere amb Taddei, La Cenerentola, L'italiana in Algeri o Semiramide també amb Sutherland. Quan entrem a parlar d'obres de Verdi, els registres són aclaparadors, amb tres versions d'Aida: entre 1951 i 1958 dirigida per Karajan: Un ballo in maschera, especialment el de La Scala; Don Cario també amb el directo r austTíac i fin s a set versions d' // trovatore en què podem trobar Ca llas/Tcbaldi/L. Price i Del Monaco/Bergonzi/Corclli , i que ran referència a un període que va de 1950 a 1963. iuseppe Taddei és un dels barítons de la seva època i les seves interpretacions eren sempre una lliçó d'estil, en què la paraula i e l senti t escènic, fos còmic o dramàtic, estava totalment aprofundit i donava la visió perfecta dels personatges . Havia nascut a Gènova el 26 de juny de 1916 i va morir a Roma el 2 de juny de 20 IO. Amb 18 anys o menys va guanyar un concurs dc cant i Tullio Scrafin, gran director dominadOl· del món dels a11istes vocals. el va fer debutar amb l'Herald de Loltengrin el 1936 a l'Òpera de Roma, on va conti- G grans PANORAMA nuar actuant. La Segona Guerra Mundial va interrompre la seva carrera, però en acabar-se va poder debutar a Viena, on era molt estimat; més tard (l'any 1947) a Londres i l'any següent a Salzburg, Milà i Nàpols. Després continuà la seva triomfal carrera, que el va portar a San Francisco el 1957, i dos anys més tard a Chicago; va cantar regularment al Covent Garden des de 1960 a 1967, però curiosament no va debutar al Metropolitan de Nova York fins al 25 de setembre dc 1985, cantant Falstaff a l'edat de 69 anys. A Barcelona vam tenir la sort de veure'l en diferents moments de la seva carrera. Va debutar-hi el novembre de 1953, amb un impressionant Scarpia de Tosca, juntament amb la gran Renata Tebaldi, i després va cantar Linda di Chamounix amb un estil delicat. L'any següent va mostrar la seva versatilitat cantant La forza del destino, novament amb Tebaldi, i La Cenerentola. amb una gran bis còmica, acompanyat de Iuan Oncina. La temporada següent va interpretar de forma magistral el lago d'Otello, amb Mario Del Monaco, i malgrat els anys passats encara recordo la seva interpretació, cantant més tard Pagliacci, amb Clara PetTella, cantatriu de gran qualitat. Tomà el desembre de 1959 per donar una lliçó de cant amb la seva versió de Guillaume Tell dc Rossini, acompanyat del veterà Mario Filippeschi, que mantenia els seus brillants aguts. Després d'això va estar uns anys sense venir i quan ho va fer, la seva veu estava una mica gastada, però l'intèrpret continuava essent espectacular, com va demostrar el març de 1982 amb ff Tabarro, amb l'estimat Pedro Lavirgen, i el maig de 1986 amb una estudiada versió del Don Pasqua/e, acompanyat pel musical tenor Dalmau Gonzíílez. Una de les coses que crida l'atenció d'un cantant tan italià com Taddei és la seva especialització en Mozart, fet que ha quedat renectit en el món del disc, en què podem gaudir del seu Fígaro de Le nozze di Figaro i del seu Leporello del Don Giovanni. amb unes esplèndides versions que compten amb Elisabeth Schwarkopf, dirigides per Giulini, i també en Cosi fan tutte, dirigit per Karl Bohm, o el Papageno amb Karajan. De les òperes italianes podem gaudir de quasi tot el repertori amb la seva gran immersió en Verdi, amb impecables Rigoletto, Ernani, Otello, Macbeth, PalstcJ[J, Aida, Simon 8occa11egra o les seves grans versions d'Scarpia dc Tosca, amb diverses possibilitats, enregistraments d'obres de Rossini i Donizctti, així com també coses culi oscs, com Die Meistersinger von Niirnberg dc Wagner o El príncep lgor de Borodin, cantades en italià, en què es demostra que un gran artista pot demostrar la seva qualitat en tots els estils. Magda Olivero Cent anys d'història El passat 25 de m arç la soprano Magda Olivero va complir cent anys, la major part dels quaJs h a dedicat a la creació essent una de les ar tistes cantants més grans de la seva generació. MAGDA OLIVERO L"ANY 1994. A BARCELONA. QUAN FORMÀ PART DEL JURAT DEL CONCURS INTERNACIONAL DE CANT FRANCESC VIÑ AS per A. VILARDELL / s una persona d'una gran inLel·ligència, d'una sensibilitat aclaparadora i d'un sentit interpretatiu que et penetrava fins al moll de l'os. Va debutar l'any 1932 i la primera part de la seva carrera. amb grans èxits amb personatges com els dc La traviata. Adriana Lecovreur o La bohème, va durar fins al 1941. en què va decidir abandonar l'escena en casarse. Deu anys més tard Francesco Ci lea la va convèncer perquè tornés als escenaris, ja que considerava que el seu art estava al servei del pt1blic i no podia restar amagat, tot considerant-la la intèrpret ideal per a la seva Adriana. Magda Olivera va decidir tornar i a més a més revisar !"obra amb el mateix compositor. el qual manifestà que la soprano havia arribat a comprendre el perso- E natge gairebé millor que ell. Aquesta nova etapa la va portar a assumir altres personatges, sempre vinculats a la seva capacitat expressiva de cantant i actriu. com Fedora, Manon, Madama Butterny, Manon Lescaut i Tosca. Al Liceu la vam poder veure el desembre de 1956. amb una Violetta que va impressionar. especialment des del duo amb Giorgio Gcrmont fins al final. tol retirant-se el març de 1981 amb La voix humaine. La seva presència continuà en el món líric. com a jurat de concursos dc cant, o amb classes magistrals, i recordem durant molts anys la seva presència al Concurs Francesc Viñas, en el qual també ens va delectar amb el seu art. Encara que va fer pocs enregish·aments comercials, es pot gaudir de totes les seves grans creacions en registres procedents de teatre i es pol veure-la actuar en la seva Tosca, en DVD, exemple d'una fonna d "interpretar sempre actual. 9 441 PANORAMA Èxit de UHora del Jazz en el seu vintè aniversari EJ festival estrella de l'Associació de Músics de Jazz i Música Moderna de Catalunya ha complert vint anys. per ALBERT SUÑÉ es que L'Hora del jazz -que rebé posteriorment el subtítol de "Memorial Tete Montol iu"- inicià la seva singladura el 1990, els afeccionats hi han pogut amu· seguint la tradició. O sigui, han pogut presenciar de manera gratuïta i durant tots els diumenges al migdia dels mesos de setembre. l'actuació de diferents músics de jazz a l'actual plaça de la Vila de Gràcia (abans Rius i Taulet). Així mateix, s'ha ofert jazz a preus molt populars a diferents clubs de Barcelona i també en una altra població. Perquè des dc fa quatre anys la plaça de Sant joan de Vilafranca del Penedès veu jazz en viu a partir de les set de la tarda i també el seu Casino en horari nocturn. Max Sunyer, president de l'Associació, creu que s'ha fet una bona tasca durant aquests vint anys: "I-Iem fet veure D a la soc:ietat catalana l'ideari que va provocar L'Hora de/ jazz. És a dir, mostrar les produccions més representatives del treball creatiu dels nostres associats. 1 n'estem contents. Cal pensar que el dia del concert a Vilafranca, que va coincidir amb un partit del Barça, la gent omplí la plaça per veure l'actuació de l'Albert Marquès Quartet amb jordi Bone/I i la posterior d'Afro 8/ue." Quins són els condicionants que fan que actuïn uns determinats grups a L'Hora del jazz? Segons Max Sunyer, ''l'essencial és que no hi hagin actuat l'any anterior i que tinguin també una proposta nova. Això tant si són novells com ja consagrats. És a dir. un disc per presentar, w1 nou grup que s'ha format, una nova tendència a explorar. .. Per cert, a Catalunya s'editen entre cinquanta i setanta discos de jazz a l'any. I no solament de gent de l'Associació". És lògic que aleshores aparegui una pregunta: hi ha públic potencial per a aques ta discografia? Segons Sunyer, 10 442 "penso que sí. En primer lloc perquè molts d'aquests discos es venen en directe. Els grups aprofiten el nostre festival, entre altres manifestacions, per presentar les seves propostes i després venen els discos. I Déu n'hi do, el públic que els compra! Un dels combos actuants lla arribat a vendre enguany tren- COTTON CLUB BIG BAND A LUZ DE GAS ta-cinc discos. És clar que els clubs també en venen, aprofitant les actuacions en directe. Passa, però, que les grans superfícies no en volen saber res, de discos de jazz. I gràcies en tenim de les botigues especialitzades!" sentit gremial. El que sí és segur és que per a molts la vida actual no es concep sense música. Per tant. els mitjans de comunicació i les institucions s'hi haurien d'implicar molt més''. Tot i el seu optimisme, el president de l'Associació creu que "al músic en ge- també la mateixa Associació. Almenys a l'hora de vetllar més pels detalls d'algun acte detenninat. Ens refe1im a la presentació del Festival a Luz de Gas, on van actuar la Cotton Club Big Band i el Geni Barry Trio, que donà pas a unajam-session. Perquè l'actuació de la big band va ser fluixíssima. De fet, no se sabia qui n'era el director, hi hagué desconnexions importants fruit d'una apatia considera ble, tothom podia presentar els diferents temes i, en genera l, allò semblà una o lla dc grills. Pel que fa a l'actuació del segon grup, hi hagué de fons w1 x ivarri tan considerable que Geni Barry i els seus, feina van tenir per fer-se sentir i, a la vegada, poder tocar normalment sense necessitar d'abonyegar els instruments. llera/ encara no se'l valora prou. Almenys des de les institucions. I ara parlo en nom dels músics de jazz i música moderna. El que no es pot fer és contractar-ne uns quants per als actes de la Diada i dir-los que hauran d'actuar gratis. Evidentment que haurien pogut renunciar-hi, però és allò de "si no hi sóc no em 11eurà ningú", i com que de tertúlies amb músics gairebé no n'hi ha cap ni tampoc hi ha cap espai d'opinió. i hi ha molt pocs espais per CI la música en viu, el que gairebé has de fer és matar algú. Aleshores sí que apareixeries per tot arreu. Al final haurem de pagar per poder tocar. Possiblement s'arranjaria una mica tot l'afer si tinguéssim més I I F E sT I v A L s D , E sT I u I1;1 :e i ;1;1 ,i,f;l I EL VENDRELL Del país i de l'estranger El Festival Internacional de Música Pau Casals del Vendrell que ha complert trenta edicion s, ha tancat la d'enguany havent pro gramat quinze concerts i amb un índex d'ocupació total del 85%. per ANNA NIN T ot un èxit no només pels temps que corren. sinó perquè continua oferint allò que s'anomena música clàssica o culta, i amb una atenció a les obres per a violonceL i als violoncel·listes. Però aquest any tanlbé ha estat una mostra de les f01macions i intèrprets del país. i de destacats estrangers. Un altre dels reptes d'aquest certamen. Potser no ho van ser tant el concert inaugural, en què el violoncel·lista Lluís Claret i el pianista Gerard Pastor van interpretar la integral, inèdita fins llavors, de l'obra del mateix Pau Casals per a violoncel i piano. Concert que va comptar amb el suport inestimable del Centre R. Gerhard fent honor a la seva funció de divulgar la música catalana. L'emotivitat i el marc dc l'estrena potser no van deixar apreciar tots els matisos d'un Casals jove compositor, amb unes obres que mereixen ser conegudes arreu. L'èxit també va acompanyar el concert de l'Orquestra Camerals XXI, formació que creix musicalment així com el servei que fa a les comarques de Tarragona, amb un treball esplèndid del seu director, Tobias Gossmann. La Camerata XXI v<t oferir un remarcable Concert per a clarinet i orquestra de Mozart en què el solista convidat va ser Òscar Argücllcs, un jove intèrpret local que actualment viu i treballa a Holanda. El seu concert va ser interpretat amb la reproducció d'un clarinet històric, obra artesanal del mateix Argücllcs. El Cor Madrigal, també va participarhi amb I Solisti Vcneti, fent sentir el Gloria de Vivaldi. Dc fet, la formació italiana, durant la seva presència dc dos d ies al Vendrel l va tenir Vivald i com a referent. La mostra dc la seva qualitat fou com van tocar Les quatre estacions. amb dos solistes diferents. Cal remarcar també la presència de l'orquestra històtíca del Festival de Torroella de Montgti, CONCE.RT DE JORDI SAVALL. PEDRO ESTEVAN I ANDREW LAWRENCE·KING l'Acadèmia 1750, amb un Stabat Mater de Pergolesi que va fer vibrar el públic assistent. Presència que mostra no tan sols Ja complicitat entre Torroella dc Montgrí i el Vendrell, sinó també el convenciment que l'Acadèmia 1750 és un referent que s'ha de tenir en compte. L'intemacional Jordi Savall, un altre músic del país, va mostrar la vigència i la vitalitat de la música celta, acompanyat del percussionista Pedro Estevan i de l'arpista Andrew Lawrcnce-King. Les seves actuacions al Festival Internaciona l de Música Pau Casals -en van fer dues- van ser un dels moments alts d'aquesta festa de la música. Seria injust no esmentar la participació de la Cobla Mediterrània i la direcció de Joan Albert Amargós en una part del programa, en què va donar a entendre que és un dels compositors més vitals i dúctils. El festival vendrellenc no ha deixat de programar música de cobla des de l'any 1991, com a testimoni d'aquesta música i d'aquesta formació, la cobla, amb unes característiques úniques. El viola Ashan Pillai i el pianista Albert Giménez van fer els honors mostrant en viu l'enregistrament que han fet d'obres de compositors catalans, en el qual el contrast entre Brotons i Mompou són ben vius. L'actuació de la soprano navarresa María Bayo va ser una de les altres fi tes d'aquestes trenta edicions de música. La soprano va demostrar que el recent premi "nacional'' de música (2009) és un honor més que merescut; la seva veu creix en qualitat i registres. Gary Hoffman, un dels violonccl·listes de més prestigi arreu d'Europa, va atrevir-se a fer escoltar Bach, Cassadó i Kodaly en un mateix concert, en el qual la interpretació de la Sonata del compositor hongarès va sobresortir per damunt dels altres. L'orquestra Slovak Sinfonietta, amb el seu excènttic director. Misha Katz, va portar a l'escenari del Vendrell el Concert núm. 2 per a piano i orquestra dc Chopin, amb una demostració del pianista txec lgor Ardasev que encara continua sent un dels intèrprets que cal tenir molt en compte. El segon dels concerts va tenir el Doble concert per a violí i violoncel de Brahms com a obra destacada. I Ttio Guarneti va tancar aquest festivaJ de les terres del Sud, un trio que és a punt de complir vint-i-cinc anys i que és un referent en la música de cambra. Jntèrprets que també van fer les delícies d'un públic familiar que va entendre bona part de les claus de Beethoven i les deu variacions del seu Trio per a piano, violí i violoncel, amb la intervenció del musicòleg David Puertas. El Festival Internacional de Música Pau Casals del Vendrell és una mostra en la qual es torna a subratllar l'atreviment de programar intèrprets d'aquí, amb tots els seus inqüestionables valors, i les formacions d'allà, tot fent miques els tòpics de "les orquestt·es dc l'Est". És un festival que, paral·lelamenl a l'èxit de públic, es mereix l'atenció dels mitjans de comunicació i dels experts en música. Un altre contrast si es compara amb el suport que tenen els certàmens de la costa del Nord. De fet, el Vendrell continua homenatjant Pau Casals, i en l'edició que es comenta. donant a conèixer la seva obra. RMC j lj E 11 -143 Una bona manera de començar i acabar el dia per PERE ARTfS J 12 444 o no sé si, religiosament, vostès són creients practicants, agnòstics de ped ra picada o tota lment indiferents. Però si els agrada la poesia i estimen la música - i això és una presumpció plausible des del moment que tenen aquesta revista a Ics mans-, els dono un bon consell: escoltin cada dia a dos quat1s de vuit del matí Ràdio Estel o Ràdio Principat la transmissió en directe del rés de Laudes des del Monestir de Montserrat. Després, en adreçar-se a la feina, el telèfon els posarà a mil i els companys els faran la llesca, però tot ho relativitzaran gràcies al record d'aquella mitja hora inefable -feta d'alternança de pregàries i salms de melodies impecables closes amb l'esborronador Parenostre de Rakhmàninov- que segurament explica, entre altres motius, que generalment els monjos visquin molts anys. Fóra una fonna terapèutica i saludable per a la salut, perquè els efectes benefactors dc la música són un do per a la societat i els seus membres, tots els quals es beneficien d'aquestes transmissions exemplars i d'aquestes iniciatives lan encertades. lo gosa ria aconsellar al Departament dc Salut que obligués la gent a escoltar emissions com aquestes com a mesura d'estalvi pressupostal'i, perquè no hi hauria tants malalts gràcies al bé de la música transmesa amb tanta perfecció. El mite d'Orfeu domesticant les feres té la translació hodierna: aquestes retransmissions dels Laudes que dominen les feres d'una societat hostil com la nostra. tan necessitada de lenitius com la poesia i la música ben recitades i ben interpretades, d'espiritualitat i de pau autèntica i profunda. De totes les arts, la música és la més immaterial i queda demostrat que és una de les que més beneficia els homes en la seva totalitat: físicament i espiritualment. En definitiva, una societat equilibrada necessita disposar d'un repertori selecte i d'uns intèrprets qualilïcats de f01ma imperiosa i urgent. També els aconsello que per acabar bé el dia sintonitzin Ràdio Estel a les dotze dc la nit i escoltin el rés de Completes des dc Solius. És una manera rodona abans d'anar a descansar. Realment, són ducs fonncs cxcel·lents per començar i acabar el dia. Anim in-se, doncs. facin -ho i veuran com la seva vida canviarà en positiu. Acte en record de Francesc Taverna-Bech E I castell impressionant dc Torre Cellers, a Parets del Vallès, va acollir el passat 3 d'octubre un acte en record del compositor, i col·laborador d'aquesta Revista, Francesc Taverna-Bech. Va ser un acte organitzat per Núria Trias i la Fundació Pilar Llongucras-Esteve Petit, que va convocar un gran nombre d'amics, entre els músics que hi van participar i el públic que hi va assistir, entre els quals hi havia el crític jordi Maluquer, el compositor Josep-Lluís Guzman, el poeta Lluís Serrahima, o la directora de la Biblioteca de Catalunya, Dolors Lamarca. La música i la poesia de Francesc Taverna-Bech van omplir aquest acte a la seva memòria. Un programa amb bona part de la seva obra de cambra acompanyada de la lectura de la seva poesia a càrrec de la rapsoda Anna Maluquer, una vessant desconeguda per a molts que complementa l'expressió d'aquest compositor i petmet entendre amb més profunditat la seva sensibilitat creadora. El caràcter interior i líric de la seva música quedava expressat amb claredat en poemes com "De les ciutats", "Cançó'' i ''Des del laberint", " Lluna silent", "Interludi'', "Psicosi" de Rimes i proses al vol o "lntermezzo tercer. De la llunyania i la proximitat, de la soledat i l'absència'' d'El dia a dia inconstant, amb versos com ''els anys. els dies, les nits, els estels, els camins,! com tantes altres coses, així les amigues i els amics/ tots som un,/ i que la llunyania i la proximitat,/ són idees que es queden quietes/ per deixar-nos viatjar amb la fantasia." La música va crear l'atmosfera sonora dc Taverna-Bech amb obres com Croquis per a guitarra, interpretada per Iordi Codina; Claror de lluna, amb jordi Cendra, flauta, i David Sanz, guitan·a; El son de la nit i Cançó per a Anna interpretades pel pianista Jo rdi Vilaprinyó: Pentàmer per a quatre mans amb els germans Pérez-Molino: Esbós i Algtí m'ha cride/I, cantades per Rosa Mateu amb Miquel Fa rré al piano; 1-loritzó i Estrofa lli amb el flauti sta Peter Bacchus; Volivan s amb el clarinet d'Oriol Romaní, i, per últim, De la lluna i altres imatges, am b les gennanes Vela al piano. Un concert antològic que ha quedat fixat en la memòria de lots els assistents i que valdria la pena que quedés recollit en un disc commemoratiu perquè Ja música i la poesia de Fnmcesc Taverna-Bech estiguessin a l'abast de tothom i no fos només un privilegi del seu cercle més proper. Mònica Pagès El Memorial Joaquim Serra ARS SUBTILIOR estrena obres de Ventura i Cordero Mata r el pare l Memorial joaquim Serra, que promou l'Agrupació Cultural Folklòtica Barcelona, enguany oferirà l'estrena de sengles composicions de jes~s Ventura i Víctor Cordero. Serà en el curs del concert que se celebra el d1a 6 de novembre a la Sala Otiol MartoreU de L'Auditori, en el qual intervindra n la Cobla Mediterrània i la Sant Jordi-Ciutat de Barcelona amb direcció de Bernat Castillejo. El programa també inclou obres dels Serra (els germans josep Serra i Banal i Miquel Serra i Banal i del fill del primer, Joaquim Serra), i de Josep Maria Sen·acant, Ros Marbà i Gil Membrada. Aquest concert s'inscriu en el 3r Cicle de Música per a Cobla a L'Auditori que centra la Cobla Sant )ordi-Ciutat de Barcelona i que va començar el 1O d'octubre. Continua rà el 16 de gener amb un concert en què l'esmentada cobla comptarà amb la col·laboració de Pascal Comelade, i acabarà el dia 29 de gene r en un concert d irigit pe r josé Antonio Sainz Alfaro (director dc l'Orfeón Donostiarra), e n un programa integrat pe r obres de Ferrer, Serra, Garreta, Morera, Ros Marbà i Oltra. E Gira per l'Argentina i Xile de l'Orquestra Catalana de Cambra L ' Orquestra Catalana de Cambra que dirigeix Joan Pàmias. el mes d'octubre va realitzar una gira per l'Argentina i Xile en el curs de la qual va oferir, respectivament, els programes titula ts Exili musical es- panyol a l'Argentina i L'exili musical espanyol a Llatinoamèrica. En tots dos casos es va oferir el mateix programa, però a Xile va incorporar Trio de la compositora Diana Pey, catalana fmcada a Xile; aquesta obra tingué caràcter d'estrena. La resta del programa està fo rmat per obres de julian Bautista, Montserrat Campmany, Manuel de Falla i la versió del 19 15 d'El amor brujo. Hi destaca especialment la Cantata a la tumba de Garcéa Lorca de jaume Pahissa, est renada pe r la Companyia de Margarita Xirgu l'any 1937 a Bue nos Aires. Hom comptà amb la part icipació de la pianista Young-Hee Kim i de la con tralt Montserra t Pi. A l'Argentina, els concerts van tenir lloc a Buenos Aires, Mendoza, Córdoba i Rosaria, i e n el cas dc Xile, a Santiago. TANGENTS Suggeri ment a Mortier perJORDIMALUQUER n una extensa entrevista concedida al nostre company César López Rosell publicada a «El Periódico», el nou director artístic del Teatro Real de Madrid, Gerard Mortier (Gant, 1943), li confiava que se sentia més pròxim a la c ultura espanyola que no pas a la francesa. Volia dur directors d'escena i d'orquestra forans per treballar amb els cantants espanyols, que tenen molta qualitat, però que han d'aprofundir en l'esti l. També projecta col·laborar amb La Fura dels Baus. Bieito i Almodóvar. A part de fitxa r un antic i bon director de cors del Liceu com Andrés Màs pe ro, vol col· laborar amb el nostre teatre e n la coproducció d'òperes noves. Atesa la seva procedència, n' hi podríem suggetir alguna que no s'ha representat mai per aq uí. Com per exemple 11 Duca d'Alba de Donizetti que, encara més explícit que I'Egmonl de Beethoven, deixa clares les barbaritats de l'ocupació espanyola de Flandes. Ah! I hi ha un bon director d'orquestra barceloní, Enrique Mazzola. que la va dirigir esplèndidament l'any 2007 a Montpeller amb lnva Mula com a Amèlia d'Egmont, Antonio Chacón-Cruz com a Marcello di Bruges i Franck Ferrari com a duc d'Alba. E per XAVIER CHAVARRIA o us espanteu: no han aflorat en mi instints fratricides ni vull atiar rancúnies edípiques ancestrals. La psicoanà lisi va batejar així el procés s imbò lic que qualsevol ésser humà ha de fer. inexorablement. per assolir l'adultesa. la independència, per afirmar-se com a persona i no arrossegar fantasmes de per vida. És traumàtic però saludable. Vagi per davant, també. que admiro profundame nt jordi Savall i tot el que ha aportat al món de la mús ica antiga: a part de ser un intè rpret de viola fora de sèrie, és un músic de cap a peus, intuïtiu i meticulós, visionari i imaginatiu, simplement genial. No és estrictament un pioner a casa nostra (mai no hauríem d'oblidar la tasca de figures fonamentals en aquest terreny com Josep Maria Lamaña amb el conjunt Ars Musicae als anys trenta, o més recentment la d'Em·ic Gispert amb la Capella de Santa Matia del Mar), però les seves creacions (i recreacions) musicals, tot i no faltar-li il·lustres detractors, són un referent intemacional indiscutible i de primer ord re i arrosseguen una autèntica legió d'admiradors incondicionals. No obstan t això. la seva ombra, probablement sense voler-ho. és massa alla rgada. La proliferació de grups de música antiga dels darrers anys no només no ha aportat gaire bé res de nou, sinó que replica consta ntment i descarada les mane res de l'il·lus tre igualadí; ell ha creat escola, i afició, però fa la sensació que la seva grandesa tenalla la creativitat. desactiva l'alte rnati va: la gran majoria de grups sonen a Savall. I és en els aspectes musicològicament més discutibles que es constata la seva profunda petjada: acumulació innecessària d'instruments al baix continu, inclusió indiscriminada de percussió en tota mena d'obres, tendència a la hipertròfia de les formacions (allò que algú anomena sarcàsticament "orquestres medievals") i una multiculturalitat musical a vegades apegalosa i naïf. Tot això fa brillar encara més la música que toca. la converteix en un producte més vistós, més comercial, que s'ha acabat posant de moda. És la seva manera dc fer música, respectable i admirable: però seria més saludable que, en comptes de copiar. cadascú busqués la seva: segur que la renexió i l'estudi d'aquesta música dóna per a molt més. I dol detectar més idolatria que no rellexió en la majoria dels grups novells (i no tan novells). l per això és tan gratificant descobrir músics que busquen la seva pròpia via, que se'n va n e n direcció contrària, cap a l'austeritat, la contenció. el rigor, fugint dc Ics q uantitats per anar a l'essència, fent més música amb només l'imprescindible. Parlo del violagambista Santi Mirón: en sentirem a parlar. És una alternativa necessària i enriquidora. I que visqui Savall! N 13 4-15 DEL SEU AFFM. Sr. Àlex Rigo la (director i recuperador del vell Lliure, el de l'Orquestra de Cambra) Benvolgut amic: o es pot dir que ens uneixi una relació intensa, pràcticament tan sols la pròpia de la vivència de les conferències de premsa i alguna trobada escadussera ambdós en funcions domèstiques/familiars vacacionals. Però persona de gran bonhomia i absolutament despullat d'ego com és, un se'l sent aviat proper. Això va faci litar que el el ia 9 d'octubre, en la inauguració postoiïcial-o sigu i Iu següent de la dels polítics, vips, autoatribuïdors de mèrits objectivament no contrets i altres vaques sagrades-, li vagi dedicar una felicitació personal més que sincera i sentida per la doble circumstància de l'cxceJ.Icnt versió de Gata sobre teulada de zinc calenta i sobretot per haver fet possible la recuperació del Lliure més autènticament Lliure: el dels orígens heroics, creatius, potents, generosos i vocacionals. El de molts~ d'uns quants-, però sobretot de Fabià Puigscrver, l'autèntic Hèrcules irreductible de la institució. I el dc molt més que això: també aq uell en el qual vostè va comença r la seva carrera amb passes de tentines però ja intuïdores dc la seva forta personalitat. Recordo una versió impactant de 7ïtus Andronicus, amb Ics portes del carrer de Montseny a punt de tancar-se. que poc tenia a veure amb la del Fabià (magnífica), als inicis del mateix espai. I així mateix que en presentar-ho -vostè era gairebé un noi- va mostrar com li tremolaven les cames davant d'aquella entrada en el santuari, en el qual, segons el que va dir aleshores, essent vostè un noi, ara sense metàfora. havia disfrutat del molt i bo que allà es feia. Ara, qui li ho havia dc dir, no sols ha capitanejat amb nervi i personalitat l'a rrencada del nou i grandiós Lliure, sinó que es disposa a volar ni més ni menys que a responsable de la parcel· la teatral dc la Biennal de Venècia; que ja és volar alt i lluny. Si ara el Lliure del cor de Gràcia /orna a ser, em consta que és molt i molt gràcies a la seva empenta, a la seva convicció i qui sap si també a un cert rerefons freudià, inconscient i molt profund d'agraïment personal pel molt que vostè li deu. Per a mi. que hi he passat moltíssimes hores -per imperatiu professional i per pur i gratificant gaudi-, aquell Lliure també va ser el de l'Orquestra de Cambra, i disculpi si remeno en aigües passades. Aquella formació que de Ja mà de 14 446 josep Pons i més en un segon pla de Jaume Cortadellas i Lluís Vidal, a vostè li va pertocar d'enterrar; o potser seria millor afirmar, de "donar-li el tret de gràcia". I que consti que no l'acuso perquè aquella formació - tan revitalitzadora de l'ambient musical del país- va ser víctima de moltes circumstàncies entre les quals el renou financer inflat de la posada en marxa del nou Lliure i el tantmemfotisme institucional. També del fet que els seus èxits esclatants van catapultar el seu principal protagonista a empreses més ambicioses, fet que, òbviament. li va 1·estar energies per dedicar-s'hi. De fet, res de nou, ja que alguna cosa semblant havia passat amb una altra columna de la casa, Lluís Pasqual, que -Déu n'hi do de significatiu, ara el rellevarà a vostè- va caure a la difícilment renunciable temptació del poderós Centro Dramatico Nacional de Madrid i després, nord enllà, la dels Mont Blancs teatrals continentals. Però els efectes va n ser d'altres. Per una part, perquè l'esmentat Hèrcules mai no va deixar d'exercir aquest ofici fïn s al darrer alè: un darrer alè que dissortadament va arribar tard per salvar el que havia estat un fill seu molt estimat. També, naturalment, perquè la dedicació mare de la casa era el teatre; i finalment perquè la sensibilitat per la música culta, arreu de casa nostra, un arreu que aplega moltes instàncies, només és la que és: o sigui poca. No, no li faig retret per aqueU tret a què m'he referit, perquè probablement devia ser inevitable; suposo que la pistola li van posar a les mans, no la va anar a cercar; encara que, ja se sap, mentre no es premi el gallet hi ha vida i pot créixer vida. Però ara deixem que els morts enterrin els morts. En Teiterar-li el meu més sincer i assumit agraïme nt per haver fet possible el molt i bé que ha fet possible, només vull manifestar-li que m'hauria agradat que els seus criteris i preferències musicals amb el que ha anat esquitxant la seva tasca al nou Lliure. no hagin tingut gaire més varietat que el pont que uneix Carles Santes amb Albert Pla; amb tots els respectes. En pot estar segur; hi ha més música a casa nostra. Del seu affm. Jaume Comellas Josep Quer oferí un concert de contrabaix a Hawaii Nancy Fabiola Herrera rebé el Placido Domingo Award 2010 E L l contrabaixista gironí Josep Quer va oferir aquest estiu un concert a llonolulu, capital de Hawaiï (Estats Units). amb música catalana i espanyola per a contrabaix. Així, va interpretar ln/ermezzo, d'Enric G ranados: Balada per unes noces, de Jaume Cristau: jota, dc Manuel de Falla; Tango i Asturias, d'Isaac Albéniz; Suite Andaluza, de Pedra Val ls; i Aires Bohemios, de Pablo dc Sa rasa te. El concert. que va concloure amb un emocionant El cant dels ocells, va tenir lloc a l'auditori de l'Escola de Música d'EIIen Masaki. Josep Quer estava acompanyat pel pianista Grant Mack. Aquest és el primer concert d'un contrabaixista català a Hawaiï. a mezzosoprano canària Nancy Fabiola Herrera va rebre el passat octubre el Phícido Domingo Award 20 I O, guardó que cada any atorga l'Òpera de Los Angeles al canta nt hispà més des tacat de la temporada anterior. Així, Nancy Fabiola Herrera ha estat reconeguda per la seva interpretació a Carmen. El premi va ser entregat per Placido Domingo el passat lO d'octubre en el transcurs d' un sopar de gala organitzat per Hispanics for L. A. Opera, entitat que dóna suport al teatre de l'Òpera de Los Angeles, després d'una de les funcions d'l/ Postino, òpera del mexicà Daniel Catiín que Herrcra va estrenar al setembre juntament amb Domingo. A9uest guardó també l'han rebut Juan Diego Flórez, MarceJo Alvarez i Rolanda Villazón. APUNT Josep Pons, director musical del Gran Teatre del Liceu a notícia que Josep Pons serà director musical del Gran Teatre del Liceu a partir de la temporada 2012-13 no ha agafat per sorpresa, però en tot cas tampoc pot ser assumida sense més. sense veure què hi ha o pot haver-hi enllà del fet en principi enormement satisfactori de la recuperació per al nostre món musical d'un valor tan destacat com el músic de Puig-reig. En aquest sentit, observem que la informació oficial del fet assenyala que "perfeccionar la qualitat artística de l'Orquestra Simfònica i el Cor del Liceu i millorar la projecció internacional del Liceu ha estat una de les L Anna Alàs La mezzosoprano enllaça dos premis màximes prioritats de Joan Francesc Marco des del moment d'assumir la seva responsabilitat com a director general del Liceu": paràgraf que, òbviament, mereix més d'una lectura; per exemple aquesta: "màxima prioritat'', només de l'esmentat? Abans la mateixa informació ha fet esment del protagonisme cabdal del nou director en un grapat de formacions orquestrals, i remarquem "orquestrals" -Orquestra de Cambra del Lliure, JONC. Orquestra Ciutat de Granada i O E- i més endavant es reitera: "Així, doncs, la millora i /'excel·lència de la qualitat artística de l'Orquestra i el Cor seran un dels prin- cipals objectius del mestre Pons... " Reequilibri concertisme simfònic-activitat operística (un puja. l'altra baixa?) podria serà el principal? Pot haver-hi més que això sí és que això hi és, naturalment? Esperem esbrinar-ho abans de la tardor del 2012, que és quan es produirà l'esdeveniment de manera efectiva. Són dos anys, però el temps passa molt de prcssa .. .i les circumstàncies també... Tamíno Freni, Espert i Salminen Medalles d'Or del Liceu 2010 a Com issió Executiva del Gran Teatre del Liceu, a proposta dc la Direcció General, va acordar la concessió de sengles Medalles d'Or 20 I O a tres importants personalitats amb h·ajectòries intensament vinculades a la institució. Es tracta de l'actriu i dramaturga catalana úria Espert, la soprano italiana Mirella freni i el baix finlandès Matti Salminen. Amb l'atorgament de la distinció a Núria Espert, es reconeix per primera vegada la tasca de direcció escènica. Els premjs seran JJiurats en el curs d'un acte que se celebrarà el mes de setembre. L 'El gato con botas' de Montsalvatge a Broadway a mezzosoprano tenassenca Anna Alàs ha enllaçat dos premis en poc temps. El primer va ser el segon en el concu1·s lnternationales Gesangswettbewerg für Barokopera Pielro Cesti celebrat el mes d'agost a Jnnsbruck. Es tracta d'un certamen dedicat a la interpretació d'òpera barroca i la cantant va interpretar l'ària dc Diana "Candidi corridori" de La Calisto de F. Cavalli i l'ària "Addia Roma" de L'incoronazione di Poppea dc Montcvcrd i. El prem i comporta participar en la producció de La Calisto en la pròxima edició del Festival d'lnnsbruck. Posteliorn1ent, el mes de setembre va aconseguir el segon premi de l'Internationaler Wettbewcrb für Liedkunts Stuttgart 20 lO. que s'ha celebrat a aquesta ciutat alemanya i que ha aconseguit juntament amb el pianista Alexander Fleischer, amb el qual forma duo. Cada participant va haver d'interpretar 80 minuts de cançó alemanya repartits entre tres rondes. en què destacaven els autors escollits per l'organització. que van ser Schumann. Wolf i Mahler, a part d'una cançó del país d'origen, que en el seu cas va ser El cant dels L ocells. l passat I d'octubre s'estrenà al The New VictoryTheater de ova York (Off Broadway) l'òpera de Xavier Montsalvatge El gato coll botas (Puss in Boots, en anglès), a càrrec de la companyia Gotham Chamber Opera i Tectonic Theatcr Project, i en col·laboració amb Blind Summit Theatre. La direcció escènica va ser de Moisés Kaufman i Ja musical de Neal Goren. Aquesta nova producció presentà un repartiment amb cinc cantants juntament amb els titelles creats pel Blind Summit Theatrc, que va col·laborar recentment amb Anthony Minghella en la seva producció de Madama 13utterfly al Metropolitan Opera House. Les representacions es van fer tant en l'original espanyol com en la seva traducció anglesa, sempre amb subtítols. En conjunt, els intèrprets van ser Kevin Burdette, Peter Castaldi. Gínger Costa-Jackson, David Salsbcry Fry, Steven LaBrie, Karin Mushegain. Valeríe Ogbonnaya, Kyle Pfortmiller, Nadine Sierra, Craig Verm i Leah Wool. La companyia Gotham Chamber Opera és coneguda per la modernitat de les seves produccions pensades per a espais redwts. Una de les seves produccions més celebrades ha estat 11 mondo del/a Luna de Haydn. E El tercer premi va ser per al tenor lleonès javier Alonso, antic pa1ticipant del Primer Palau, que va cantar acompanyat per la pianista Ainoa Padron. A part del repertori obligat dels compositors que s'acaben d'esmentar. Alonso va escollir com a composició autòctona "El Vi to" dc Femando Obradors. Les crítiques van ser moll falagueres, tant per a Anna Alàs com per a javier Alonso, i així mateix es van valorar molt les qualitats de la pianista tinerfenya Ainoa Padrón. El jurat era autènticament de luxe: el presidia Brigille Fassbaender i en formaven part els pianistes Graham Jonson i Wolfram Rieger i els cantants Robert HoU. Kurt Widmer i Birgit Stcinberger. 15 447 L'artista plàstic Dis Berlin COBLA Protagonista del 'Llibre d'Amics del Liceu' Venim del Sud, anem al Nord na temporada més, l'entitat Amics del Liceu ha editat un llibre en el qual s'exposa un substanciós material d'es tudis i assaigs sobre les diverses òperes que es programaran en la temporada del nostre teatre d'òpera. Aquest volum, com sempre, compta amb il·lustracions encarregades a artistes plàstics rellevants, com és en aquest cas Dis Berlin. Nascut a Sòria l'any 1959, i de formació autodidàctica. la seva obra poua en referents tan conspicus com Matisse, De Chirico, Picabia, Klee ... Sovint recorre als fotomuntatges en unes creacions de potent originalitat. La seva obra està present en col·leccions públiques tan rellevants com I'IVAM de València, Museu Marugame Hirai d'AJt Espanyol del japó, Fundació Bancaixa dc València i al Museo Centro de An e Reina Sofía, entre d'altres. Pel que fa al contingut escrit, el llibre comprèn un quadre privi legiat d'ex perts internacionals en cadascuna de les òperes de la programació liceística. Són professors, catedràtics, musicòlegs, pensadors. etcètera, que ofereixen una visió en profunditat de cada títol. Això, juntament amb els experts en vocalitat, l'apartat d'enregistraments i les síntesis argumentals. A part hi figuren noms àmpliament coneguts de la vida artística, política i social que ofereixen llurs visions subjectives en relació amb títols que per a ells tenen significació especial. I aquí això val tant per a un actor inclassificable com Javier Gurruchaga com per a un exministre com Jordi Sevilla o un escri ptor com jorge Edwards. Tot plegat configura un volum d'un importa nt ni vell i inte rès, apte especialment per a autèntics ai mants del gènere operístic i, no cal d ir-ho, seguidors de la temporada del Gran Teatre del Liceu. U Creació de la Federació d'Associacions Ibèriques de Compositors R ecentment ha estat creada la Federació d'Associacions Ibèriques de Compositors (FAIC), amb la finalitat de crear una sola organi tzació que representi Ics associacions d'autors simfònics de l'Estat espanyol tant en l'àmbit nacional com en l'àmbit internacional. En formen part més de 700 composi tors, tots membres de l'SGAE, i és presidida per Domènec Go nzalez de la Ru bia, que també és president dc l'Associació Catalana de Compositors (ACC). Entre els diferents objectius fundacionals en destaquen aconseguir una programació estable dc Ics obres de música contemporània en cicles de concerts i festivals: promoure convenis amb les orquestres perquè interpretin regularment les obres dels seus autors, i fomentar la comunicació entre les diferents associacions de compositors mitjançant la difusió del treball dels seus memb res. La creació dc la FA IC té el seu origen en la primera Trobada Ibèrica d'Associacions de Compositors de Música Conte mporània, que es va celebrar a la seu del Grup SGAE a Catalunya els passats 20 i 2 1 de ma rç. En aquesta reunió es va constituir la Plataforma d'Associacions Ibèriques de Compositors (PAIC) amb una fina litat: aconseguir la unió del col·lectiu dels compositors simfònics, la qual cosa s'ha aconseguit amb la Federació d'Associacions Ibèriques de Compositors (FAIC). El Cor Vivaldi estrena un encàrrec propi E 16 448 l d ia 14 de novembre el Cor Viva ldi estrena a L'Audi to ri una obra encàtTec al compositor nord-americà Kirby Shaw. Es tracta d'una suite de cançons populars catalanes versionades en clau dc jazz. Així, es podrà escoltar. per exemple. l'Hereu Riera amb ritme de samba, els Tres tambors convertits en un swing. i el Testament d'Amèlia en jazz-waltz, i. així. fins a 9 cançons populars catalanes. El resultat és d'una qualitat exceHent i ritmes vertiginosos. essent una experiència completament nova. per JOSEP PASQUAL l més habitual és que la paraula ''cobla" suggereixi imatges de plaça, amb una fo1mació instrumental que dóna vida a les matinals dels di umenges fent ballar d'una manera espontània un bon gra pat de persones en espais centrals de les viles. És una imatge fresca, alegre, desinhibida, natural, colorista i festi va, en què els components més propis de l'espectacle hi tenen poc a vew-e. L'aspecte més important és la festa, el fet social, la relació humana, amb o sense qualitat musical. Si hi és, millor, però si no, no passa res. Que una societat creï relacions en un escenari festiu al carrer tan espontani com és una audició de sardanes és un senyal que la identifica i la distingeix. Nosaltres gaudim d'aquest fet. i lacobla n'és la protagonis ta. Un protagonisme que la cobla té des de fa només un segle i escaig, i cal remarcar aq uest "només" perquè un segle no és temps suficient perquè una societat tingui arrelat un tret social d'una manera genètica. Potser estaria bé que fos així, però l'evolució que està seguint el sardanisme en les darreres dècades demostra que no ho és. Potser cal esmenar la tendència, però mentrestant, la cobla ha optat per atorgar-sc una segona via de desenvolupament en què el component ar tístic preval sobre el valor social. Dintre d 'aquesta via més filharmònica, en què l'escenari substitueix el carrer i el valor social decau sobre l'eminentmen t melòman, s'hi detecten dues sensibilitats. Una dc caire cambJÍstic que es refereix al concertisme per a cobla en el sentit més dogmàtic i ostentós dc la paraula, però s'hi pot detectar una altra sensibilitat. Darrerament s'han generat diverses notícies que denoten una sensibilitat molt concreta en l'àmbit de les cobles més joves. Per exemple, l'Oda a f f loklore liderada per la Tarannà Cobla i l'Agustí Fernandez que es va presenta r al setembre a la Bisbal, o l'encreuament que l'Esteve Molera ha promogut entre la cobla Jovenívola d'Agramunt i les veus búlgares a l'Auditori de Lleida, o la preparació d'un espectacle sobre Nino Rota que la cobla Marinada està preparant també amb l'Esteve Molera. Es tracta d'una via en què l'escenari és imprescindible, però la cobla va una mica més enllà i adopta tots els elements musicals que necessita per crear espectacle. Un espectacle musical, és clar, però sovint amb un contingut argumental que va molt més enllà del que se li pressuposa. La qualitat demostrada fins ara fa pensar que el desenvolupament de la cobla no s'ha atura t pas. No hi ha un personatge ruptlllista com ho va ser Pep Ventura, sinó que n'hi ha diversos, i aquesta multicefàlia fa que l'eclosió es produeixi en moltes direccions. La cobla té vida; totes aquestes inkiatives ho demostren. E PANORAMA VII cicle de música del país La concepció del VII cicle de música del país a Campllong (Gironès) és un bon exemple de com es pot programar un cicle de música al voltant de Ja creació artística a casa nostra. per JOSEP JOFRÉ n la seva programació s'entreveu la voluntat de donar a conèixer de manera monogràfica la producció musical catalana de diferents estils i tendències, la qual cosa li atorga un plus d'originalitat amb referència a altres festivals estiuencs amb més tradició. La voluntat fetma d'oferir un ventall obert de propostes musicals vinculades plenament a Catalunya fa que el Musicant... de Campllong pugui esdevenir un referent preferencial on poder prendre el pols a la vitalitat creadora del país. Calen espais on mostrar les obres dels compositors catalans de tots els temps i així poder tenir la justa mesura dc la seva vàlua i de la seva integració en la vida cultural, ta nt d'aquí com a nivell internacional. Si la nostra creació artísti· ca no els 11·oba, i no es pot mostrar d'una manera normal i natu ral. difícilment podrà tenir l'evolució necessària per consolidar-se. Cal encoratjar l'organització a continuar en aquesta línia i que, amb la lògica i necessària evolució, arribi a consolidar el cicle en el marc dels festivals gironins. La setena edició del Musicant... s'estrenà el dia 24 d'agost de 20 I O i va oferir quatre concerts. El primer, que portava per títol ·'El cant de la sibil·la", va ser dedicat a la música antiga catalana i va començar amb fragments del Llibre vermell de Montserrat, del Còdex del Monestir de Ripoll i de la Missa de Barcelona. Durant tota la vetllada es va poder gaudir d'una bona interpretació de La Xantria, que sota la direcció de Pere Lluís Biosca va fer sonar unes veus conjuntades, equilibrades en el seu timbre i amb un elegant contrast dc color amb el Cor d'Homes de Manlleu, sobretot en les interpretacions de conjunt. L'obra cen tral del concert va ser El cant de la sibil·la, que segons escriu Higini Anglès l'any 1923 en el seu llibre La E música a Catalunya fins al segle Xlii, ''representa per a Catalunya el drama més antic dels que coneixem: ell comença almenys al segle xa Ripoll, i s'escampa arreu de Catalunya, on perdura fins al El contratenor osonenc Jordi Domènech, que en va oferir una versió molt carregada d'expressió dramàtica, va demostrar posseir un ampli ventall de recursos vocals i un gran control de la veu. f, tot i que costava seguir el text cantat pel contratenor osonenc, va aconseguir transmetre'n l'esperit al públic. i oferint també un interessant contrast amb les respostes del cor: "Lo jorn del judici met proposa als musics explorar les possibilitats sonores de les campanes orientals, i fins a la interessant obertu1·a de Tamborilada d'Albert Carbonel l. amb quatre tamborins, que els músics barcelonins van oferir de propina, els ritmes i Ics harmonies ressonants varen emplenar l'espai de l'església de Campllong. S'hi van poder escoltar també el/wng, aquest jove instrument creat fa escassament una dècada a Suïssa per Sabina Schiirer i Felix Rohner, que de la mà dc Ramon Torramilans va sonar amb les notes escrites per Gerard López a Pemw- parrà qui haurà fet sen1ici ··. tationen. El concert següent va tenir com a protagonistes Ja soprano Assumpta Fontanals i el pianista Antoni Mas presentant un programa de cançó clàssica i contemporània catalana amb autors com Eduard Toldrà, Anton i Parera, Xavier Montsalvatge, Joan M. Serrat i el mateix Antoni Mas. En el tercer dels concerts del Musicant... , dedicat a la música contemporània catalana, Percussions de Barcelona va presentar un programa atractiu i eclèctic que, amb el nom de "Percussió catalana contemporània .., integrava obres escrites o adaptades per a la formació. Percussions de Barcelona és un grup de música de cambra dedicat a la interpretació i divulgació de la música contemporània per a instruments de percussió. Fundat l'any 1978 per Xavier joaquín. és la formació de percussió més antiga d'Espanya i una de les més antigues d'Europa. D'ençà que es va crear ha estat en permanent contacte amb els compositors del país, tot oferint com a resultat del seu treball constant l'estrena de nombroses obres, que en ocasions han estat encàrrecs fets pel grup i, en d'altres, peces que li han estat dedicades. Sebastià Bel. Robert Armengol, Ignasi Vila i Ramon Torramilans, els integrants actuals del grup, van desplegar tOt el seu potencial interpretatiu i la seva sensibilitat musical per extreure del reguitzell d'instruments que portaven, les sonoritats proposades pels compositors. Des del primer moment. amb l'execució de Mantra Il. en què Ramon Hu- En l'obra Terres àrides escrita per Robert Armengol, s'hi va notar l'ofici de percussionista del mateix compositor, ja que la seva esctiptura i la disposició de Ics notes afavorien la plenitud de la sonOJ·itat dels inshluuents. XVI". al assenyalar fina lment la interessant estrena, encàrrec del Musicant. .. , de Set extractes d'El petit príncep per a flautes dc bec i percussions del jove compositor Miquel Oliu. En aquesta obra, Tiam Gudazi va demostrar tenir un bon domini de la flauta, i juntament amb les percussions va oferir moments molt bells. El grup tortosí Quico el Cèlio. el oi i el Mut de Ferreries tancaren el cicle. els quals a través del seu últim espectacle Oco! oferiren una fusió de música catalana tradicional amb lletres originals a partir d'una visió irònica de l'actualitat que entusiasmà el nombrós públic assistent a la carpa de la plaça de Catalunya. Així doncs. el cicle Musicant.... continuant fidel a la seva filosofia de promoure el repertori musical català de totes les èpoq ues, amb intèrprets del territori, proporciona un bon exemple de programació musical econòmicament modesta, però que amb un bon criteri d'unitat pol aconseguir, i en aquest cas ho aconseguí, el valor afegit de portar la bona música resultant d'una programació amb criteti a zoues del país que estan fora dels circuits culturals i musicals habituals. :RM- e 3 13 C 1_7_ __ 449 PANORAMA HO HAN DIT, HO HAN ESCRIT LA POSSIBLE ABSORCIÓ DE LA JONC EN l 'ESTRUCTURA DE l 'ESMUC i, per tant, la pèrdua de la seva independència marquen en gran manera aquesta secció gràcies a arguments de dues personalitats rellevants. En una línia de crítica a instàncies institucionals del país s'ofereix un comentari significatiu sobre El POPULISME DE LA PROGRAMACIÓ MUSICAL DE LES FESTES DE LA MERCÈ i també una altra reflexió sobre cri teris de fons en els criteris artístics del màxim referent operístic del país, és a dir, el Liceu. Finalment, hom ofereix una INTEL·LIGENT REFLEXIÓ SOBRE L'OFICI DE CANTANT LÍRIC de la mà del baríton uruguaià ERWIN SCHROTT, de protagonisme recent al mateix Liceu. RMC )13 «SÉ DE PRIMERA MÀ QUE LA JONC HA ESTATEN PLENA FORMA els PEDIR DEL GOVERN CON UN BROCHE DE ESTE CALADO. MASCARELL TODAVfA ARRASTRA EL BORRÓN DE HABER MIRA· DO A OTRO SITIO CUANDO SE CARGABAN LA ORQUESTRA DE CAMBRA DEL LLIURE. darrers anys fent una gran tasca i per això la notícia em deixa perplex. Pregunto als meus amics si hi ha hagut cap problema. La seva resposta em deixa estupefacte. Em diuen que no ha passat res, que a la IONC tot va bé i continua essent un referent per als músics del país, però que A L'EMPARA D'UN No se trata de una noticia menor. o en un país con un déficit musical histórico. Aquí. donde las estructuras musica· les son tan fríigiles y vulnerables, donde cualquier iniciativa que pretenda normalizar el pa pel de determinada música en el espacio cultural ha de sortear mil dificultades, no hay noticia menor. YLO DECRET DEL GOVERN PER APRIMAR L'ADMINISTRACIÓ PúBLICA, HAN DECIDIT QUE LA FUNDACIÓ DE LA JONC DEIXI D'EXISTIR. QUE L'ESCOLA SUPERIOR DE MÚSICA (ESMUC) L'ABSORBIRÀ I LA GESTIONARÀ [ ... j. Com és possible que un projecte que s'ha GUANYAT A POLS UN SÒLID PRESTIGI MUSICAL, AQU{ I FORA, i que té el respecte de la professió gràcies a la seva independència. s'hagi d'acantonar, ara, en una sola escola per bona que sigui? [ ... ] HONORABLE CONSELLER ERNEST MARAGALL. jo estimo el meu país i sento un gran respecte per les nostres institucions. Per això i per l'afecte que us tinc. HE DE DIR-VOS QUE LA MANERA 18 450 QUE SE OYE SOBRE LA JONC ES GRAVE.» Xavier Antich. "La Vanguardia", 4 d'octubre de 20 10. «JAZZ, MÚSICA JAPONESA, TAMBIÉN MÚSICA POPULAR SUDAMERICANA. REG· GAE, MÚSICA AFRICANA, POP, ELECTRÓNICA, BANDA. Cobla, rumba, habancras, flamenco y cançó. Hip-hop, funky, gospel, y todos los géneros imaginables de vertientes afroamericanas Con el alud de propuestas musicales de la Mercè 2010 sus organizadores estaran, seguro, contentos y orgullosos: mas de 50 conciertos repartidos por Barcelona. (...] UNA PENA. PORQUE CONTAMOS CON r... ]. COM HEU PORTAT AQUEST AFER EM CONSTERNA. UNA DECISIÓ AIXÍ ÉS INDIGNANT que es prengui a corre-cuita i d'a- UNA ORQUESTA iDE LA CIUDAD!, NUESTRA OBC, ESA QUE PAGAMOS TODOS Y CON LA QUE NUESTROS POÚT1COS Y PROGRAMADORES CULTUR ALES OFICIALES NO CUENTAN. Una ciudad que ha parido un soberbio Orfeó Català que posee magat dc les persones i dc les institu· cions musicals i educatives que han nodrit el projecte de la JONC. Espero que trobi la manera de rectificar. una sede que es nada mcnos que patrimonio de la Unesco y que tampoco ha sido invitado a unirse a la scmana grande de Barcelona. UNA CIUDAD QUE HA VULL CREURE QUE ENTRE TOTS TROBAREM LA MANERA D'EVITAR UNA TARGETA VERMELLA DIRECTA.» DADO ESPLÉNDIDAS VOCES: LA TIERRA DE CABALLÉ, CARRERAS, ARAGALL, DE LOS ANGELES, SARDINERO, AUSENSI, BARRIENTOS, BADIA... generaciones dc oro Antoni Ros Marbà. "El Peliódico", 30 de setembre de 20 IO. que hoy dan paso a una cantera que a duras penas se abre camino porquc su propia ciudad le ciena la puerta a la cara, la que ya ha hecho suyo un concurso de canto -el Viñas- de proyección in· ternacional, una ciudad con una pro- «CONFIEMOS EN QUE EL CONSELLER ERNEST MARAGALL NO SE QUI ERA DES· gramación musical privada que es admirada en todo el mundo. Y VIENE LA MERCÈ 2010 Y SE PASA ToDO ESTO POR EL FORRO. LO DICHO: UNA PENA Y UNA VERGÜENZA.» Pablo Meléndez-Haddad, "ABC", 24 de setembre de 20 I O. «EL UCEU, QUE INTENTA CONOCER CADA VEZ CON MAs DETALLE EL PERFIL DEL PÚBLICO QUE ACUDE A SUS TEMPORA· DAS, hizo público en julio un estudio de mercado que destaca la altísima fidelidad de sus abonados -nada menos que el 93% de los abonados a sus temporadas quiere seguir siéndolo ... [ ... ] Y los da tos del estudio de mercado encargado por EL LICEU RETRATAN UN PÚBLICO SOSPECHOSAMENTE FELIZ Y CONFORMISTA y dibujan una acción insti tucio- nal mas preocupada en la búsqueda de clientes potencia les que en el compromisode ENTENDEREL TEATROYLAÓPERA "COMO UNA FORMA DE ARTE QUE PUEDE Y DEBE INFLUIR EN LA SOCIEDAD".» Javier Pérez Senz, "Scherzo", setembre de 2010. « Plñcido Domingo es el ejemplo a no imitar. Es como intentar ser Dios: no llegaras nunca. EL EJEM· PLO A SEGUIR ES ALFREDO KRAUS: UNA CABEZA QUE GUÍA A UNA VOZ, Y NO AL REVÉS. EL 80% DE UNA CARRERA LÍRICA ES LA CABEZA, SÓLO DESPUÉS VIENEN EL TALENTO O EL CARISMA.» Erwin Schrott. Agus tí Fancelli, "El País", 27 de setembre de 20 IO. PANORAMA A PROPÒSIT DE... Un nou treball discogràfic de ique l Pujadó A començament del darrer estiu veia la llum A contraveus, l'últim enregistrament de Miquel Pujadó, cantautor i músic polifacètic que tam bé s'expressa, sovint, des d'aquestes mateixes pàgines. Amb aquesta excusa, aprofitem per conèixer una mica més de prop la seva obra. per ALBERT TORRENS - Parli' ns del seu últim disc, A con- traveus. -Si comptem tots els discos que he fet des del 1982, aquest seria el número 15, però com que n'hj ha alguns que són adaptacions, pròpiament seria el número 11 o 12 de cançons meves. Hi he estal treballant molt de temps -tres o quatre anys-, perquè a mi no m'agrada que en un disc hi hagi dues o tres cançons importants i la resta siguin de farciment, sinó que vull que cada cançó tingui protagonisme. A mesura que l'anava construint, em vaig adonar que era una mena de visió general de les característiques de l'ésser humà, tot i que el tractament dels temes és molt diferent: la ironia, l' humor, la seriositat, la imaginació, la rutina, l'estupidesa, la possibilitat de llibertat, la consciència d'existir, la individualitat, etcètera. - Hi destaca la correcció lingüística de les seves lletres. Per què? -A banda del fet que sóc doctor en filologia, per a mi la cançó és un conglomerat d'elements diversos - la paraula, la música i la interpretació-, que no pol funcionar si una d'aquestes tres parts no func iona. Som en un país on anem una mica Ouixos en aquest sentit - no hi ha un treball excessiu en el terreny literari-, i jo vinc d'una tradició de cançó europea podríem dir neotrobadoresca, on el rigor de construcció, d'utilització de ritmes i de jocs accentuals i fonètics és molt important. Per a mi, la llengua no és la finalitat de.la cançó, sinó una ma- E NS HI ACOSTEM ATRETS PER LA PUBLICACIÓ DEL SEU ÚLTI M TREBALL DISCOGRÀFIC, PERÒ NO TRIGUEM A DESCOBRIR EN ELL UN ARTISTA PLURIDISClPLINARI. Músrc -co MPOSITOR I CANTANT-, PER Ò TAMBÉ CONTI STA I ARTICULISTA: 'Tot el que faig té a veure amb la paraula i la m úsica: són dues carreres paral·leles que m'agraden." S ó N PROVA DEL SEU ART LES DISTlNCIO S OBTINGUDES EN TOTS DOS TERRENYS. EL NOSTRE TEMPS I EL NOSTRE ESPAI ES QUEDEN PETITS, DONCS, PER A UNA CONVERSA EN QUÈ CADA P REGUNTA ÉS FONT DE NOUS INTERROGANTS. nera de fer-la molt més interessant. Jo sempre intento que qui m'escolta tingui la sensació que acabo de crear la cançó en aquell moment, tot i que al darrere evidentment hi ha un treball molt profund . Això passa en tots els àmbits: el cinema, el teatre... , rïns i tot la pintura. -El defineixen com a exponent de l'esp erit genuí de la Nova Cançó. Per què s'ha desvirtuat aquell esperit? -Per a mi, la ova Cançó s'acaba el 1968 amb la dissolució dels Setze Jutges i va ser un intent de crear una cançó nova després del tall històric del franquisme, durant el qual no es podien difondre cançons contemporànies. És el camí que crec que hauria donat una cançó culta en català que hagués seguit una línia normal des de l'època medieval rins a l'actualitat, com ha passat a França o al nord d'Itàlia. És un procés llarg, que allà no ha tingut cap aturada i que aquí. en canvi. ha patit unes interrupcions brutals als segles XVI, XVIII. amb la Decadència ... I els primers jutges. que no eren cantants professionals però sí gent d'una considerable cul tura, es van adonar conscientment o no que tots som diverses branques del mateix tronc, que compartim la importància de l'equilibri en la música heretada de l'arrel trobadoresca -cosa que no passa en general en la cançó anglosaxona, en què predominen més elements rítmics. sonors, amb excepcions. -Vostè ha treballat sovint, però, amb integrants de la Nova Cançó i d'altres gèneres. Li agrada combinar el treball propi amb la col·laboració? -Sí, sempre he estat fent els meus discos, sense que això m'impedeixi col· laborar amb altra gent que té altres concepcions de la cançó. Jo, per exemple, he escrit lletres per a Dyango, la Salseta del Poble Sec o Luis Eduardo Aute. M'agrada molt sortir de La meva closca per intentar posar-me en La pell d'altres músics i cantants, perquè t'obliga a no mirar-te el melic i haver de canviar de perspectiva. _19_ __ -151 Entre Carmen gran artista i Don José gran cantant CARMEN de Georges Bizet. Llibret: Henri Meilhac i Ludovic Halévy. Béatrice Uria-Monzon. Roberto Alagna. Maria Bayo. Erwin Schrott. Marc Canturri. Francisco Vas. ltxaro Mentxaka. Eliana Bayón. Josep Ribot. Alex Sanmartf. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu, Cor Vivaldi-Petits Cantors de Catalunya. Dir. escènica: Calixto Bieito. Dir. musical: Marc Piollet. LICEU. 27 DE SETEMBRE DE 2010. per J. Comellas an intensament i àmpliament coneguda com és l'òpera Carmen, al crític només li resta abordar el tema del diferencial de la interpretació, versió dramatúrgica inclosa, naturalment. I això vol dit· considerar I111S a quin punt mostra no tan sols nous matisos i descobreix nous amagatalls de continguts, sinó sobretot trenca la barrera de la visió anacrònica i ahistòrica dc l'obra i, tot al contrari, potencia els seus valors més transcendents i així mateix transcendiclors de tota mena de contextos fixos i de clixés establerts. En aquest cas. Calixte Bieito en la seva versió ha jugat la carta dc la ruptura amb la convenció -¿a qui podia sorprendre?- . en una proposta trasbalsadora en l'adjectiu i fidelíssima en allò substantiu. I aquí l'adjectiu ha estat tant situar l'acció a Ccuta amb la frontera marroquina, convertir la guarnició militar divuitesca. més o menys en una companyia del que abans en deien "regulares", o substituir els carros de les /rouppes de gitanos per una con'lla de Mercedes de cinquena mà amb el sostre atapeït de càrrega, segons una ima tge tòpica que tots coneixem sobretot en el període estival. Tot això comptant amb una eixuta i gai rebé minimalista però eficaç escenografia d'Alfons Flores i amb un vestuari magnífic i imaginatiu de Mercè Paloma. T 20 452 I allò substantiu ha estat mostrar la història en tota la seva càrrega energètica, en la concentració de vida, de passió, de llum, de colm~ de sensualitat, de veritat petmanent i de gran espectacle escènic que és tota ella l'òpera de Bizet. Bieito, en aquest sentit, no ha trencat res: Carmenés només Catmen; o és una Carmen especialment intensa i més complexa; i el mateix, Don josé; però són una Carmeni un Don josé que sentim menys arquetipics, menys de clixé i menys d'una peça i més propers, més humans, més reconciliables amb les Catmen i els Don José d'avui. I Escamillo continua essent un triomfador i prou. buit de cos psicològic i de personalitat, un tipus també molt actual. En tot cas, aquesta visió dramatúrgica exigeix també uns cànons interpretatius a l'alçària, en el sentit de la identificació amb el criteri del director d'escena. I aquí. entre Carmen/Bétrice UriaMonzón i Don José/Roberto Alagna hi havia unes certes diferències. La complicitat i identificació d'ella es pràcticament ideal. Roberto Alagna és un tenor una mica de l'escola pretèrita, encara que sigui pretèrita immediata, no solament per la manera d'entendre el cant, sinó també per les limitacions actorals; i aquesta diferència va produir w1 cert fregadís; i és clar, amb un públic avesat i més procliu a l'ortodòxia, a "allò ROBERTO ALAGNA I BÉATRICE URIA·MONZON ERWIN SCHROTT I ITXARO MENTXAKA de sempre", ell es va endur els llorers més efusius. crec que de manera injusta. Segurament, potser. va cantar un pèl millor, però de cap de les maneres va ser més artista; ben al contrari. Perquè, delinitivament, Béatrice UriaMonzon és una gran artista; i també una gra n cantant, per descomptat. Com també ho és en la doble accepció, tot sigui dit de passada, María Bayo, una Micaela ideal. Qui també va estar a l'alçària de les circumstàncies va ser la batuta de Marc Piollet, que va ajudar en gran manera a fer viure intensament aquesta Carmen; i així mateix e l co r, magnífic una vegada més, i a més amb una energia i disposició dramàtica extraordinaris. Pel bon camí TEMPORADA OSC. Dir.: Giovanni Antoni ni. J. S. Bach, C. P. E. Bach, F. J. Haydn. l'AUDITORI. 1 D'OCTUBRE DE 2010. per Mercedes Conde Pons o era el primer cop que Giovanni Antonini es presentava a Barcelona a l capdavant de l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya, però sí que era la plimera ocasió en què ho feia des que es va anunciar la seva vinculació a I'OBC com a director del Festival Mozart a pattir del curs vinent; un cicle al voltant del compositor de Salzburg que, normalment, serveix com a pretemporada o engranatge de motors als membres de l'orquestra. Si en la primera visita ja havia deixat clars molts punts a favor de la seva elecció com a nou director d'aquest festival , en aquest programa ho va aca- N bar de confü·mar. Antonini va marcar, en el programa escollit, les directrius d'una manera de treballar que pot donar molt bons fruits amb un treball més exhaustiu en el context d'un marge més ampli de temps, amb més obres per treballar a partir del curs vinent. Perquè de fet, de Mozart, no n'hi va haver en aquest concert, però si que hi va haver música de Johann Sebastian Bach, Cari Philipp Emmanuel Bach i Franz Joseph Haydn. Tots tres compositors poc sovintejats per una orquestra més efectiva i avesada al repertori romàntic i posterior. I és precisament en la manera de fer d'aquests compositors clàssics, com són C. P. E. Bach i F. J. Haydn -com també en la puresa f01mal de la música de Bach-, que es troba la clau per polir una orquestra simfònica, tot obligant a despullar la interpretació dc qualsevol manierisme i vici que l'engruiximent simfònic del romanticisme pot arribar -equivocadament- a amagar. Giovanni Antonini , doncs, va demostrar tenir una mà fl exible i una capacitat innegable per modelar el so tot aprofitant un material potencialment molt valuós com és el dels músics de I'OBC. Si ja va sorprendre el rendiment de l'orquestra en el primer concert de temporada amb un programa extenuant i molt compromès, aquesta sorpresa no va fer sinó créixer en comprovar l'adaptabil itat dels músics al repertori i la interpretació requerida. Un fet que demostra que no hi ha pianos dolents, sinó pianistes dolents ... GIOVANNI ANTONINI En definitiva, un gran concert en què la frescor interpretativa de Ja Suite núm. 7 en Do major de J. S. Bach va anar del bracet d'un estil pausat i una precisió molt depurada. Si bé a la Simfonia núm. 3 en Fa major de C. P. E. Bach es van poder intuir alguns problemes d'afinació especialment en els violins -tocar en estil barroc és naturalment més exposat-, la vivesa i energia demostrades pel conjunt, tot evidenciant el camí cap a l'efervescència de I'Sturm und Drang, van fer d'aquesta una versió molt Uuïda. Com a colofó, el concert es clogué amb la Simfonia núm. I 02 en Si bemoll major de Haydn, en una mostra més que la motivació és la base de l'èxit. I el públic així ho va sentenciar. Bon inici de temporada de I'OSV al Palau CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Ferran Mascarell, narrador. Dir.: Rubén Gimeno. Txaikovski: Simfonia núm. 6 de Txaikovski. Jordi Cervelló: Fanfara Els Tres Tambors. Copia nd: Retrat de Lincoln. Beethoven: Obertura Egmont. PALAU DE LA MÚSICA. 18 DE SETEMBRE DE 2010. per Lluís Trullén A mb el rerefons de la justícia i la igualtat com a valors que condueixen cap a la llibertat, va iniciar-se la temporada dels Concerts Simfònics al Palau amb I'OSV dirigida pel seu titular, Rubén Gimeno, i amb la col· laboració dc Ferran Mascarell llegint les paraules dc Lincoln en què eleva la igualtat entre els homes recollides en la cèlebre obra de Copland (l?etrat de Lincoln), que des de la seva composi- ció l'any 1942 ha tingut com a narradors Al Gore, Katharine Hepburn o Barack O bama, entre d'altres. Rubén Gimeno dirigia per primer cop la Simfonia Patètica de Txaikovsk:i -obra escollida lliurement pel públic després de votar entre reconegudíssimes obres simfòniques-, i el concert ens presentava a més l'estrena de la Fanfara Els Tres Tambors de Cervelló i l'Obertura Egmont de Beethoven. un cant a la justícia després dc l'execució injusta del comte per part del duc d'Alba. Un programa, doncs, amb connotacions extramusicals que I'OSV i el seu titular van presentar amb una qualitat in terpretativa inqüestionable. Una versió de la Patètica perfilada amb claredat en la seva vessant melòdica i de gran fortalesa passional en els passatges vehements del tercer moviment. Aquell comiat meravellós de Txaikovski reservat en !"'Adagio lamentosa" evidenciaven la consistència tècnica i expressiva d'una inspirada secció de cordes. Els metalls van regalar-nos l'estrena d'una partitura imaginativa i colorista, brillant i harmonitzada amb un gust exquisit sobre el tema popular infantil Els Ires tambors escrita recentment per jordi Cervelló, i l'emotiu i patriòtic cant a la llibertat d'Aaron Copland va tenir una personalitat de la cultura i la política com Ferran Mascarell com a portaveu. Una bri llantíssima interpretació de l'Obertura Eg~nont, amb un Rubén Gimeno esgrimint una direcció enèrgica i passional va cloure aquest concert amb la llibertat com motiu conductor. 21 453 Bons auguris TEMPORADA OBC. Dir.: Pablo Gonzalez. Debussy, Humet, Xostakóvitx. L'AUDITORI. 26 DE SETEMBRE DE 2010. pe r Xavier Chava rria mb aquest programa, I'OBC iniciava nova temporada però també una nova etapa liderada pel jove director asturià Pablo Gonzalez. N'han passat moltes i dc molt grosses, en els últims anys, en aquesta orquestra, i és natural que hi hagi inquietud, incògnites i un cert rau-rau, des del primer violí fins a l'últim abonat, i que ens ho mirem tot de reüll i amb lupa. En més d'una ocasió l'hem notada òrfena. a la deriva, abandonada i consentida alhora. Creiem en la qualitat individual dels músics, però el rendiment del col·lectiu, aparentment més lligat a fíUes i fòbies que a capacitats i pre- A I®C j l j paració, és una muntanya russa: ara una de freda , ara una de calenta. És peremptori un lideratge ferm , un rumb de coordenades clares i coherents, i no només en la direcció musical. Tenim, certament, director nou; però, què passa amb el concertino?, aquella cadira fa temps que no té amo, i veure-hi passar tanta gent (semblen bolos!) accentua la sensació de provisionalitat en una orquestra a la qual sempre ha costat de trobar-se a si mateixa. Es buscarà, per fi , un so que l'identifiqui, que li atorgui personalitat?, en farem un instrument fiable?, pujarem d'una vegada a primera divisió? El material hi és, però la maquinària a vegades grinyola ... Té feina, en Pablo Gonzalez, i no ha de ser gens fàcil gestionar una 01·questra com aquesta, instal·lada en la ciclotímia. Però per la seva intel·ligència, pel talent musical, pel seu esperit lluitador i per la seva ingènua frescor, hi confiem. I per començar, va tancar fi les, va replegar forces, per saber amb què (i amb qui) compta, i agafar embranzida. I va optar per seguir la partitura ftJ per t<Jnda, sense experiments, sense sorpreses, amb gest clar i rigor interpretatiu. Brutalment acadèmic. Quasi quirúrgic. l això, aplicat al Preludi a la migdiada d'un faune de Debussy, va produir un so transparent i ctistal·lí, de línies diàfanes que enaltien els solistes dc l'orquestra; però no li va anar tan bé a la Simfonia núm. 7, "Leningrad" de Xostakóvitx. perquè va accentuar Ja fredor i Ja monotonia dels passatges menys reeixits d'una de les partitures més irregulars del compositor rus. També s'estrena ven dos moviments de Música del no-ésser de Ramon Humet, una obra de sonoritats irisades, timbricament rica i genuïna, que rebla l'atmosfera oriental i plàcida amb fórmules efectives però insistents. L'orquestra es va mostrar en lot moment aplicada i implicada, un pèl distant però atenta i receptiva al gest polit i sincer, sense escarafalls, de Pablo Gonzàlez (quin canvi ...). S'augura una travessa plàcida, sense oratge, ni focs artificials, ni salts del cor. Tot xano-xano, si tenim clar el nord, potser arribarem més lluny... Incomprensible solitud de Violeta Urmana RECITAL VIOlETA URMANA, mezzosoprano. Jan Philipe Schulze, piano. Rossini, Bellini, Liszt, Mahler, Duparc, Txaikovski, Strauss. LICEU. 4 D'OCTUBRE DE 2010. per J . C. C. R 22 454 ealment comença a ser preocupant el clima de fredor que domina els recitals de lied al Gran Teatre del Liceu. Als habituals clapissars a la platea, s'hi van a fegint altres components insatisfactoris. com un programa de mà reeluït a Ja més mínima expressió (ni comentari , ni síntesi biogràfica dels intèrprets), i ara, a més, un públic que actua amb una inexplicable immad uresa aplaudint cadascun dels lemes, sense respectar els blocs en què es divideixen els programes. Tot plegat conligura un climax en què els intèrprets per força han de sentir a la pell un sentiment de solitud, i d'allò de "què hi faig jo, aquí?" I tanmateix, quina gran cantant que és Violeta Urmana; quina veu més rodona, més plena i més homogènia en tots els registres en aquesta tessitura especial a cavall de soprano dramàtica i mezzosoprano lleugera; i amb quina expressivitat tan intensa viu cada compàs de la partitura i cada paraula del text. A més, va preparar un programa intel·ligent, amb una gradació ben estudiada a cadascuna de les parts; a la ptimet<J caminant des de la lleugeresa de Rossini a la inten- sitat dramàtica de Mahlet; un compositor amb el qual va o ferit· els moments més corprenedors en els temes del cic le Das Knaben Wunderhom. I a Ja segona, el pont va anar de Duparc a Richard Strauss passant per Txaikovslà. Aquí la versió de Morgen va resultar impressionant. Gran artista i gran professio- nal, la mezzosoprano va saber imposar-se als elements per configurar un recital de gran h·anscendència. No, no li van faltar aplaudiments a la cantant; però donava la sensació que en bona pa1t no eren aplaudiments de qualitat; o de convicció interioritzada. En definitiva, solitud. A gust amb Beethoven CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Orfeó Català. José Menor, piano. Solistes vocals. Dir.: Rubén Gimeno. Beethoven. PALAU DE LA MÚSICA. 2 D'OCTUBRE DE 2010. per X. Ch. ubén Gimeno està conduint la Simfònica del Vallès per bon camí. El jove director valencià, titular des de la temporada passada, hi està fent una bona feina en aspectes diversos, i s'hi nota. A poc a poc, asprors i punts febles es van polint i posant a lloc, i l'orquestra sona cada cop millot~ més compacta, més madura; més orgullosa de si mateixa, fins i tot. S'hi percep (i no em feu dir com) un entusiasme contingut i un compromís que sovint se li ha trobat a faltar: és autoestima?, tenen autoestima, les orquestres? Potser estan trencant el sostre de vidre... i un director no fa miracles, però hi contribueix decisivament. Gimeno treu un òptim rendiment de l'instrument que té entre mans; i a més, fa lectures coherents, equilibrades i plenes de vida. l tot plegat R ho vam constatar en aquest concert i des de bon principi, en !'"Allegro con brio" de la Cinquena de Beethoven, precís i enèrgic; però també en l'òptim diàleg amb el piano solista al Quart Concert; en els magnífics solos (especialment els de la fusta) a la Fantasia Coral; i en la sonoritat rutilant i generosa als [ragments (Kyrie, Gloria i Sanctus) de la Missa en Do major. I el que és millor: fa la sensació que hi ba confiança i bona entesa entre batuta i orquestra, i aquesta és la millor garantia de creixement. La presumpta irreverència de programar fragments d'obres (un sol moviment de simfonia o tres números de la Missa) queda redimida amb arguments musicològics: aquesta pràctica va ser habitua l, i vista amb bons ulls pels mateixos compositors, al llarg de segles i especialment durant l'època de Beethoven. Òbviament, un compositor concep l'obra en la seva globalitat, i aquesta és la manera ideal d'escoltar-la: però no és cap pecat interpretar-ne rragments, i el públic en va quedar molt satisfet. L'Orfeó Català també va tenir un paper destacat en aquest concert miscel·lani, i el va resoldre amb molta solvència. L'apartat de solistes, en canvi, va ser molt irregular: a Ja Missa en Do major hi va cantar un quartet molt desequilibrat, amb mancances d'estil. de cohesió i fms i tot tècniques. Només la soprano Ximena Patrícia Agurto va donar la talla. La cirereta del concert la va posar José Menor, un altre dels valors a l'alça d'aquesta brillant generació de joves pianistes, que va tenir una actuació molt reeixida com a solista al Concert per a piano núm. 4 i a la Fantasia Coral: va exhibir una tècnica depu¡·ada, fina expressivitat, domin i del pols de la música i un ampli ventall de matisos. Un puntet de ferotgia i convicció li propiciaran l'esclat definitiu. ~e 3 13 ¡--------------------------------------------------------·---- ---------------------------- --------------·---------, I ~VISTA ! SI CAL CATAlAN A CI PALAU DE LA MÚSICA, 4-6 . - 08003 BARCELONA ! ~ BUTLLETA DE DOMICILIACIÓ BANCÀRIA j ~f~~;=o~~~é:~aa~~~~ al r;~~=~~~:~a:=~~~n els rebuts que els presentam el Consorei del Palau 63 1 I~~~~:~mpte ~ ........ ............. ~FIC I: A.........'...I i BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ l '_ de la Mtísica Catalana, I I¡ I I: m-~~-- · _' _l ' __ -· --~~ M... C~M PT~NI ••. _~ __ ' _' . ' .l l i. ' . ' ... i I Signatura: r~~;a!.~~~~.~~.~.~~..~.~~~.~~:~~~~.~:..: : : : : : : : : : : : .·: : :: :.·:: : : : : :: : : : : : : : : :.·:: : :: : : : .·:: : ::::: : : : : : : : : : : :.·: : .·: : : .·. . Població i Codi postal: ...... .................... ........................................................................................ Telèfon: .................................... Amb la quota anual de 25,24 €. Faré efectiu l'import mitjançant domiciliació bancària (o bé tal6 bancari adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana'). Per a subscripcions a l'estranger, consulteu el preu. I LES SSVES DADES SERAN INCORPORADES ALS FITXERS Da GRUP PALAU DB LA M OSICA (ORFEÓ CATALÀ, FuNoAOÓ ORFOO CATALÀ-PALAU DB LA M OSICA I CONSORO DEL PALAU 00 LA M úSICA CATALANA), AMB SEU AL CARRER PALAU DE LA MÚSICA 4 - 6. 00 BARCELONA. CP 00003, PER FER-NE LA OES11Ó OENERAL. I EN AQUESTA ADREÇA FOT EXEROR TO'l'S as DRETS D'Ace&<>, ROCTlRCACIÓ, CANca·LAOÓI OPOSICIÓ. l-----------------------·-·----· -----------------------------·-·-----------------·- 1:, j i i ----------------------------·---¡ 23 455 El Cor Jove de l'Orfeó Català renova les il·lusions JJagost del 2009 es destapava un escàndol de dimensions nacionals quan es va saber que un dels mà xims representants del catalanism e cultural com és l'Orfeó Català havia estat afectat per la corrupció des de la mateixa Presidència. I E per GUILLEM GENOVÈS i TXELL PARTAL 24 456 I Palau de Ja Música i els seus cors foren, durant molts mesos, els protagonistes de l'opinió pública per uns fets que no haurien d'haver succeït mai. Començaven uns temps difícils, en què els ànims de totes les persones que formem part de l'Orfeó (des de dins o des de fora) estaven molt baixos, per Ja forta sacsejada que la institució havia rebut. Catorze mesos després, fem un repàs de l'última temporada del Cor Jove de l'Orfeó Català, i de com els esdeveniments dc l'estiu del 2009 han repercutit en el cor. La temporada va començar trasbalsada. Els assajos van començar in tentant deixar tota la polèmica al marge i actuant dins del possible amb normalitat. La primera fita era el tradicional Concert dc Sant Esteve, i sabíem que tindríem tots els ulls a sobre. Una mostra: era el primer cop que el concert es retransmetia en directe per TV3 en comptes del Canal 33. L'ambient era diferent. La gent tenia ganes de demostrar el suport envers els cors, l'essència del Palau, la raó dc tot. I es va notar. Els aplaudiments van ser més forts que mai, l'emoció es respirava. Vam tenir una sensació com mai en un Concert de Sant Esteve. Dos mesos després es va celebrar un concert unitari anomenat "El nou Palau amb el Cor", un concert d'agraïment als socis i patrons pel suport donat, i que es feia extensible a tota la societat. Tots els cors de l'Orfeó vam interpretar junts El Mirador d'en josep Vila. amb acompanyament de la jove Orquestra Nacional de Catalunya. El Cor Jove té una relació especial amb aques ta peça, ja que l'hem inte rpretada diverses vegades arreu de Catalunya i ens l'hem feta moll nostra. Aquesta ocasió, però, va ser molt especial. El Cor dc Petits, el Cor Infantil. el Cor dc Noies, el Cor jove i l'Orfeó Català pujàvem junts a l'escenati per demostrar a tota la societat que, units. tiraríem endavant encara amb més força. Un projecte especialment important EL COR JOVE DE L'ORFEÓ EN CONCERT A ESSLINGEN AM NECKAR, DURANT LA GIRA ESTIVAL PER ALEMANYA va ser la interpretació de la Missa de Gloria de Puccini, amb el cor basc Ametza Gaste d' Irun i l'Orquestra de Joves Intèrprets dels Països Catalans sota la direcció de Salvador Brotons. L'emoció dels bascos de cantar per primera vegada al Palau de la Música es va encomanar a la resta dels intèrprets. També va ser molt engrescadora la direcció dc Salvador Brotons, un magnífic director de casa nosh·a que transmet molta energia amb tot el cos quan dirigeix. El moment més esperat de l'any va ser la gira de 12 dies que el Cor Jove va fer al juliol per terres alemanyes (Esslingen am eckar, Erolzhcim i Ulm). Una gira no és només música; també són els vincles entre els cantaires que s'enforteixen i, a vegades, es transformen en amistat. El viatge va ser tot un èxit, amb bones crítiques a cada un dels tres con- certs que vam oferir. Veure plorar gent del públic, emocionada amb la música que fèiem, és un dels moments més bonics que guardem. El programa que vam interpretar a Alemanya ha estat enregistrat en un CD que sortirà a la venda al públic aquest Nadal. Dia 16 de maig de 201 O. El Camp Nou es vesteix de gala per assistir a l'últim partit de la Lliga. El Barça ha de derrotar el Valladolid per proclamar-se campió. Minut 75, Messi marca el 4-0, i els cantaires ens coHoquem en fOtmació al túnel de datTere del córner. Quan l'àrbitre xiula el ftnal, ja estem tots com un flam. Ens donen l'ordre i sortim al camp. Nlilers de flaixos pampaUuguegen entre la foscor. Ens situem al cercle central i entonem l'himne del Barça. El colofó d'un magnífic any... , qui ens ho havia de dir! a nova etapa que ha endegat l'Orfeó Català i el Palau de Ja Música aposta fort per l'Escola Coral i la pedagogia. L'Escola Coral comença el curs havent saldat dèficits i amb molts més recursos que permeten de millorar la formació tècnica individual, gràcies a la intensificació en la dedicació a les classes de cant i llenguatge musical, l'augment d'hores d'assaig i el reforç en la logística i organ igrama de l'escola. En vies de formalització es tToba un conveni amb Fòrum Musicae, que permetrà la coHaboració assídua entre els cors de l'Escola Coral i l'Orquestra de Joves intèrprets dels Països Catalans. Aquesta orquestra col·laborarà en el tradicional Concert de Sant Esteve i, dics més tard, en el concert a l'auditori Kursaal de Manresa, acompanyant els diversos cors de l'Escola Coral en l'estrena d'una obra de Xavier Pastrana que recull diferents músiques de "Pastorets'' de Catalunya. Per aquelles dates veurà la llum el primer disc del Cor Jove de l'Orfeó Cata là amb obres de Josep Vila. Salvador Brotons i Manuel Oltra, editat per Columna Musica. L I 5 l{j¿iil. A DUES VEUS I Aspectes legals en l'entorn musical En un temps de baixada o descàrrega d'arxius MP3 que ens ha envoltat de música, i amb una extensa oferta d'actuacions musicals a tot arreu, el músic, com a creador, compta amb uns drets de propietat inteHectual que, sovint, costa de fer efectius. A començament del segle xxr aquests drets es debaten no només entre professionals, sinó també en un àmbit social i cultural. Carmen Buganza i Núria Sempere aporten dos punts de vista sobre un debat que en comptes de resoldre's, sembla encetar-se. E 2 ESMUC Carmen Buganza Núria Sempere Doctora en Dret, professora del Departament de Dret Mercantil de la UB i advocada de Legal Capital Professora del Departament de Promoció i Gestió de I'ESMUC i directora del Centre de les Arts de l'Ajuntament de l'Hospitalet de Llobregat ls drets de propietat intel·lectual al segle XXJ són ob· jccte d'un debat en el qual es discuteix sobre l'adopció de mesures per reforçar-los, segons la proposta que en fa el Govern amb l'anomenada Llei Sinde. Realment els drets de propietat inteJ.lectual necessiten una més gran protecció? Per respondre aquesta pregunta hem d'analitzar l'evolució i l'estat actual de La legislació. No ens cal remuntar gaire anys enrere, perquè els canvis s'han produït al llarg de les dues últimes dècades. La Llei de propietat intel·lectual de 1987 va introduir en el nosh·e ordenament jurídic els principa ls trets dels convenis internacionals en matèria dc propietat in tel·lectual: el dret moral dels autors i dels artistes, intèrprets i executants; el dret de participació dels autors d'obres d'arts plàstiques i els dTets de simple remuneració. La protecció també inclou els drets connexos i l'establi ment de la gestió col·lectiva de les obres. L'any I 996, aquesta Llei es va modificar per La transposició de les directives comunitàlies al nostre ordenament jurídic. Amb la Llei de 23 de juliol de 2006, es va adaptar la protecció dels drets de propietat intel·lectual a l'entorn digital i es va ampliar amb les mesures de protecció tecnològica de les obres i els sistemes de gestió digital. Podem dir que, al segle XX, els drets de propietat inteHectual es van consolidar i es van desenvolupaT amb l'ampliació del subjecte i de l'objecte protegit. Cal destacar també que es van crear noves modalitats d'explotació introduint els drets dc simple remuneració. El marc jurídic actual permet als autors i artistes gaudir d'una protecció moderna i eficaç. Malgrat això, es detecta un connicte entre el públic destinatari de les obres i els titulars dels drets de propietat intel·lectual. Potser el problema ve del canvi d'hàbits i costums que ha comportat l'ús dc les tecnologies de la informació i les comunicacions. Avui el públíc no és un simple receptor, sinó que també assumeix el rol d'emissor. En aquest nou escenari, el model dc negoci convencional ha quedat obsolet i la gestió col ·lcctiva, que en l'era analògica va ser clau per gara ntir l'explotació de les obres als titulars dels drets, no està funcionant amb l'agilitat i el dinamisme que requereix el nou entorn. La solució que el govern ha proposat és utilitzar meca· nismes de control i vigilància a la Xarxa. És aquesta mesura la que donarà més protecció als titulars? O potser una gestió més adient i pròpia d'aquest segle? J oana Maials, posem per cas, té una feina de docent a temps parcial en una escola de música. Fa poc que acaba d'enregish·ar un disc autoeditat i ara ha escrit un arranjament per al concert de Nadal. S'ba baixat un vídeo per inspirar-se. També ha fotocopiat una partitura de Luigi Nono per als alumnes. La banda municipal aviat li estrenarà una obra. Li fa il·lusió pensar que tocarà a dues sales aquest trimestre (obres pròpies, obres de domini públic, obres subjectes a drets i arranjaments propis). Aquest estiu, si tot va bé, improvisarà un parell de nits amb un DJ holandès. Imagina que algú la fi lmarà durant el concert i potser la penjarà al YouTube. I qui sap si es farà internacionalment famosa. Probablement, la Joana no sap quines de les seves pràctiques s'ajusten a la legalitat i quines no. 1 de fet, pensa, val més no saber-ho. El que compta és fer música. De Ja mateixa manera, alguns dels seus contractants creuen que val més no complir alguns requisits legals, com ara el contracte, si volen rendibilitzar la seva activitat econòmica. Precarietat i desprotecció són pràctica habitual en la relació entre autors/intèrprets i aquells que els contracten. Més fàcil per a tothom, diuen. El món de la música ba de deixar d'estar instal·lat en la fragilitat i assumir unes regles del joc basades en una legislació. I aquesta legislació té per objectiu donar cobertura a l'intèrpret que, per exemple, ha de ser contractat en un espectacle públic (malgrat que aquest contracte encareixi l'espectacle), garanteix al creador una patt dels beneficis que reporta l'explotació de la seva obra, i el protegeix de les modificacions que un tercer hi vulgui fer (encara que s'encareixin i dificultin les versions i els arranjaments). En defmitiva, és una legislació que intenta protegir autors i intèrprets. Però aquesta legislació, per un fals sentit de rebel·lia, per desconeixement o pel descrèdit interessat de les entitats de gestió, de vegades és percebuda negativament per amplis sectors de la societat i pels mateixos músics. Això té efectes devastadors sobre la indústria discogràfica i també afavoreix la desprotecció dels professionals de la música, que veuen desvalorada sistemàticament la seva feina i els seus drets com a creadors de cultura. Naturalment, la legislació en aquesta matèria pot contenir errors i ser imperfecta, però el seu desconeixement i sobretot la seva no aplicació només afavoreix aquells que volen fer de la precarietat la base del model productiu i, en aquest cas, cultural. ! sosTINGuT IJJa'*i Boris Berman Notes des de la banqueta d'un pianista a programació d'activitats de I'ESMUC per aquest mes de novembre conté una visita molt esperada: el prestigiós pianista i pedagog rus Boris Berman vindrà per primera vegada a I'ESMUC per exposar algunes de les seves valuoses claus tècniques i interpretatives en dues classes magistrals que se celebraran els dies 15 i 16 de novembre. Reconegut artista internacional, Boris Betman es va fotmar com a pianista i clavecinista al Conservatori P. J. Txaikovski de Moscou amb Lev Oborin. un dels grans mestres de la tradició musical russa. El 1973 va deixar enrere una fructuosa etapa concertística a la Unió Soviètica i es va traslladar a Israel, on va fundar i dirigir el cicle de concerts Music Spectrum, projecte que va continuar amb el seu trasllat definitiu als Estats Units el 1979. L'experiència i el repertOti de Berman han anat creixent fms a obrir-li les portes dels estudis d'enregistrament. De fet, un dels seus projectes pioners ha estat enregistrar l'obra integral per a piano de Serguei Prokófiev per al segell discogràfic Chandos. Un pes, el de Ja seva tradició musical, que també ha quedat palès en els enregistraments d'obres de Skriabin i Xostakóvitx. Però la seva discografia compta també amb propostes L tan diverses com el disc Debussy for Children o l'enregistrament dels ragtimes d'Scott ]oplin. En paral·lcl a la seva activitat interpretativa, Berman ha realitzat una incessant labor com a professor en importants universitats, com ara a Indiana. Boston. Brandeis. Tel Aviv i Yale. Actualment dirigeix el Departament de Piano de l'Escola de Música de Yale, integrada dins de la mateixa universitat. Fruit de la seva doble faceta d'intèrpret i pedagog, l'any 2000 va publicar el llibre Notes des de la banqueta d'un pianista, treball que recull tota una renexió i t·ecopilació d'anècdotes i troballes personals sobre la tècnica pianistica i la interpretació musical. El seu contingut està dividit en dues grans parts: una primera titulada "A l'aula d'estudi" que tracta de les qüestions específicament tècniques (la realilzació pianística de l'articulació i el fraseig. el pedal. l'atac, etc.) i una segona, "Preparant l'actuació", que reuneix capítols tan estimulants com l'anomenat "La tècnica de l'Ànima~. Sens dubte, Boris Betman delecta1·à amb aquesta presentació del seu llibre i, especialment, amb la trobada amb els alumnes, que podran rebre de primera mà els seus preuats consells. Maria del Mar Poyatos, estudiant de Musicologia Les Mostres d'Instruments La nova aposta de l'ESMUC per apropar músics i constructors ' aposta de I'ESMUC per oferir als seus estudiants i professors un equipament de qualitat fa un pas endavant amb les Mostres d'Instruments, una trobada entre estudiants, músics professionals i constructors d'inst1uments en la qual els músics s'apropen a la tecnologia instrumental i els constructors poden avaluar el resultat del seu treball en un marc acadèmic. La iniciativa crea un espai perquè els fabricants i creadors d'instruments puguin mostrar les seves últimes novetats en les millors condicions tècniques i aixi promoure la relació directa entre el constructor-fabricant de l'instrument i el músic. Això afavoreix l'intercanvi de coneixements necessruis entre dos agents imprescindibles que contribueixen al fet musical i que sovint es troben en el punt Límit d'interrelació dels elements tècnics i artístics, que connueíxen en la creació i disseny dels instruments. Cada dia més músics de prestigi, com els professors de l'ESMUC Josep Borràs (fagot històric) o Oriol Saña (violí elèctric), participen en el disseny dels seus propis instruments o els estud ien de manera tan profunda que han acabat tenint repercussió en l'èxit de nous prototips, tot prioritzant una de les parts més importants de l'antic concepte clàssic de la saviesa tekhné en què l'art i la tècnica anaven plegats. Les Mostres d'Instruments pretenen ser una nova via de participació del músic en la indústlia de la fabricació d'instruments, més enllà dels portals de venda d'instruments a la Xarxa. les fires, la distribució tradicional d'instruments musicals o altres trobades com el Musikmesse o el AMM, d'al- L ta repercussió mediàtica, en què s'intenta establir aquest intercanvi mitjançant una única convocatòria i de forma massiva. Com a escola de música. l'ESMUC pot donar espai a aquest tipus d'activitats d ins un entorn acadèmic. L'experiència del professorat i el criteri cada cop més independent dels nostres estudiants en fan un espai idoni perquè els professionals de la tecnologia de l'instrument assoleixin més visibilitat en l'àmbi t educatiu i ens aportin. al mateix temps. uns coneixements i una experiència d'alt valor formatiu. Si voleu participar-hi i exposar el vosh·e treball a I'ESMUC, cal que envieu la vostra proposta per correu electrònic a: instruments@esmuc.cat. Antoni Flotats, responsable del Parc d'Instruments de I'ESMUC 3 Un tomb pel classicisme català La Inúsica de caiilbra: Pau Marsal Bogunyà per TOMÀS ALCAlDE ALBERO es primeres mostres dc música de cambra del segle XVIII van provenir de músics vinguts de molts indrets europeus amb motiu de proveir de música la nova i efímera cort re ial que l'arxiduc Carles d'Àustria creà a la capital catalana ( 1705- 1711). Fou un d'aquests nouvinguts, el violinista napolità Angelo Ragazzi, qui ens portà amb les seves sonates i concerts la primera música instrumental a territori català. Però a causa dels pocs anys que durà la cort reial i el fet que durant aquest temps els músics catalans no van quedar influenciats per aquests músics forasters, els anys de la cort constituïda a Barcelona per l'arxiduc Carles van ser un oasi dins la inexistència d'obres instrumentals pròpies. 1 Les primeres obres instrumentals de petit format escrites per autors catalans no van tenir com a escenari les terres catalanes. Aquestes obres van ser compostes per músics catalans membres de la Capella Reial de Madrid o de la mà dels gem1ans Pla, els quals feien gires arreu del continent europeu. Dels músics de la Capella Reial de Madrid destaquem el recull Obra 17ann6nica en seis sona- L tas de camara de violin y bajo solo 4 ESMUC ( 1757) del català Francesc Manalt (ca. 1710/ 1720-1759). Un altre violinista destacat de la Capella Reial és Salvador Reixac (ca. 17251780). Nascut a Barcelona, Reixac va escriure diverses obres per a violí i baix, tot i que només se'n coneix la Sonata en Fa major. També va escriure dos trios per a dos vioUns i baix (Mi major i Sol major) . D'aquestes tres obres de cambra, se'n conserva una còpia al santuari d'Arantzazu (Guipúscoa). És molt possible que el seu aprenentatge del violi estigués estretament lligat amb la capella del Palau de Barcelona. ja que aquesta institució f01mà diversos instrumentistes que més tard assoliren l'èxit com a membres de la Capella Reial de Madrid. Continuant amb els músics destacats de la Capella Reial de Madrid que aportaren obres de cambra, trobem el violinista Domènec Rodil. Nascut a Figueres, Rod i! va ser el successor del valencià Josep Herrando com a primer violí de la Capella Reial de Madrid. Els compositors esmentats configuren la primera generació de compositors de música de cambra que ens ha arribat fins avui dia. Però no ens podem obli- PORTADA DEL MANUSCRIT DE LA SONATA PER A VIOLI /BAIX DE JAUME ROSQUELLES PROCEDENT DEL FONS MUSICAL DE L'ARXIU COMARCAL DE LA SEGARRA PORTADA DEL MANUSCRIT DEL QUARTET DE CORDA DE PAU MARSAL PROCEDENT DEL FONS MUSICAL DE L'ARXIU COMARCAL DE LA SEGARRA dar de parlar de la figura del pare Antonj Soler ni dels germans Pla. Tant el pare Soler com els getmans Pla són els autors més reconeguts del període clàssic i amb una obra més extensa. El pare Antoni Soler (Olot, 1729-El Escorial, 1783) també va ser un dels músics catalans que van tTeballar gran part de la seva vida a Madrid. És allà, al servei de Gabriel de Borbó, on compon els sis quintets per a quartet de corda i clave/orgue ( 1776). Aquests sis q uintets configuren tota la música de cambra del pare Soler. Si tenim en compte que va escriure més de 400 obres, la part proporcional a la música de cambra és més que minúscula. En canvi, són nombroses les sonates per a clave i els villancets. i parlem ara dels germans Pla, podem dir que acaparen la gran part de música de cambra escrita per compositors catalans i la seva composició és del tot innovadora per a l'època i molt personal. Les seves obres, d'esti l galant, van tenir un ressò molt més ampli que la de qualsevol dels seus companys coetanis. La gran problemàtica amb les obres dels germans Pla és poder atribuir a cada autor les scves obres corresponents, ja que als manuscrits no s'especifica gairebé mai quin S dels tres germans n'és l'autor. No obstant això, sí que podem fer una diferenciació entre els gennans joan, Josep i Manel. Els dos primers, tot i viure cert temps a la capital del regne, feren més vida de solistes realitzant gires per Itàlia, Regne Unit i França. En canvi, Manel Pla trià un camí diferent treballant a Mad1id com a oboista al monestir de Las Descal7-BS Reales i en bandes militars de Carles III. Com a obres de cambra destacades, trobem les Six Sona tas j'or two German-Flutes, Violins, or Hautboys, wit/7 a Bass for the Harpsichord or Vio/once/lo atribuïdes als germans oboistes joan i josep. D'aquests dos germans, també van ser impreses una vuitantena de trios i un recull de duos. Per una altra banda, de Manel Pla ens han arribat sis sonates per a flauta, violí i continu, així com sis duos per a dos violins. Aquest autor va ser especialment fecund i va gaudir de gran fama en el camp de la música instrumental. També cal destacar l'aportació del mestre de l'Escolania de Montsenat josep Vinyals ( 1772-1825). D'ell ens han arribat sis Quintets per a instruments de vent (2 oboès, 2 trompes i fagot) datats del 1804. És de les poques mostres de música de cambra exclusivament per a instruments de vent. ARTICLE i{j.~(iifj Continuant amb músics catalans vinculats amb la música de cambra, cal destacar sense dubtar la família Rosquelles, formada per Jaume Rosquelles i els seus fills Andreu i Pau. Jaume Rosquelles (Barcelona, 1738-Madrid, 1806), va treballar com a violinista a la catedral de Barcelona cap a l'any 1770 i al 1774 va aconseguir una plaça a la Capella Reial de Madrid. Va ser autor de tres sonates per a violí i baix conservades a Cervera i, segons Baltasar Saldoni, es convertí en un dels violinistes amb més fama d'Es panya de tota la segona meitat del segle XVI II. 2 Andreu Rosquelles (Madtid, 1781-J 827) va començar a fer concerts a l'edat dc deu anys. La seva producció instrumental és prou àmplia i abasta va riacions, rondós per a quartet de corda, valsos, estudis, capricis i contradanses. Pau Rosquelles (Madrid, 1790-Sucre, 1859) va treballar com a viola de la Capella Reial de Madrid des de l'any 1805 i se'n coneix una peculiar sonata conservada a una biblioteca italiana per a dos violins. El primer violí està escrit amb scordatura, és a dir, tensant les cordes amb una afinació diferent de l'habitual. Els sis quartets de corda de Josep Teixidor ( 1752-18 14?), ja endinsats de ple en l'estil del classicisme, són una referència clau per al gènere. Els manuscrits d'aquests quartets de corda resideixen a l'arxiu cerverí. I si continuem parlant de quartets de corda, el de Pau Mat·sal és l'altre gran quartet que ens ha arribat a part dels de Teixidor, ja que existeixen citacions de dos quartets de Ferran Sor i dos més de Llach que no s'han pogut localitzar. Els dos quartets de Llach, el qua rtet de Marsal, juntament amb els vu it duos de flautes de Carles Saguer i les variacions per a violí, flauta, baixó i violoncel de Benet Brell, suposen les úniques obres de cambra produïdes en terres catalanes i de la mà d'autors catalans. ' 1 1 Arxiu Comarcal de la Segarra: un arxiu per descobrir. Molts dels autors indicats en aquest article són presents al fons musical de l'Arxiu Comarcal de la Segarra. Aquest fet constata la important quantitat de repertori de cambra que resideix a l'arxiu cerverí, el qual és, sens dubte, de gran interès musicològic. Però a més de les obres dels autors ja esmentats, també trobem obres de cambra d'altres autors catalans i diverses obres anònimes. Una d'aquestes obres és la Suonatla violino solo col suo basso3 classificada com a obra de l'organista de la catedral de Barcelona i successor de Carles Baguer, Mateu Ferrer (Barcelona, 1788- 1864). Tot i que és dubtosa la seva autoria, la sonata destaca per arribar a uns extrems de virtuosisme en la part del violí totalment innovadors per a l'època. L L'ARXIU COMARCAL DE LA SEGARRA. SITUAT A L'EDIFICI DE LA UNIVERSITAT DE CERVERA, ÉS DE GRAN INTERtS MUSICOLÒGIC Una altra obra de cambra tan interessant com desconeguda és Sis sonates per a violí i violonce/4 de Víctor jumery. Qualsevol tipus d'informació referent a l'autor és del tot inexistent. o s'ha pogut trobar cap tipus de connexió ni referència i, per tant, en desconeixem l'origen i el periode en què va viure. El que sí que podem afirmar gràcies a aquestes sis fantàstiques sonates que resten fms avui dia a l'Arxiu Comarcal de la Segarra és que va pertànyer al període clàssic. D'altra banda, també voldríem referir les obres de cambra d'autors anònims que resideixen a l'arxiu Comarcal de la Segarra, ja que podrien tractar-se d'obres d'autors catalans. Entre altres obres, trobem un Duetto a dos violines5 de dos moviments d'estil purament clàssic i dos rondós 6 d'un mateix autor, un per a violí i contrabaix i l'altre per a viola i contrabaix. Queda constatat amb aquest repàs dels autors catalans de música de cambra del classicisme que tant el nombre de compositors catalans com el nombre d'obres que aquests compongueren no són gens menyspreables tenint en compte les adversitats i situacions tan desfavorables per a la cultura i en concret per a la música que comportaren els esdeveniments històrics ocorreguts durant els segles XVIII i XIX. au Marsal Bogunyà (1761-1839). Nascut a Terrassa l'any 1761 en el si d'una família religiosa. la seva vocació musical va fer que entrés a fonnar part de l'Escolania dc Montserrat a una edat molt jove. Fou en aquest centre de culte on Pau Marsal va ser deixeble del P. Narcís Casa noves (I 7 4 71799) i aprengué a tocar el violí, el violoncel i l'orgue, així com l'art de la composició. Tan ràpid fou el seu progrés, que amb només disset anys fou nomenat mestre de capella de La parròquia del Sant P Esperit de Terrassa. on també desenvolupà la tasca d'organista. La seva habilitat en el terreny musical era molt reconeguda arreu del territori català. Malgrat conèixer poques dades biogràfiques de l'autor, trobem de forma unànime a gairebé totes les fonts documentals la paraula "virtuós" per descriure l'art amb què Pau Marsal tocava el violoncel. No obstant això, Pau Marsal va rivalitzar en la interpretació musical amb el seu germà Ramon i així ho corroboren les diverses fonts de l'època: ·•{...} alcanzó fama de luíbil orga-nista y de distinguido compositor. '': 7 "[ ...}notable violoncelista. compositor y afamado organista. [ .. ] El Sr. Marsal, no só/o había sído muy acredítado como compositor de música sagrada, sino que /ambién estaba reputado por uno de los mejores organistas, violinistas y violoncelistas de su tiempo, lo propio que su hermano el P. Fr. Ramón {...}".8 Ramon Marsal Bogunyà (J 780-1846) seguí els passos de Pau Marsal i entrà molt jove a l'Escolania de Montserrat, on rebé durant nou anys les mateixes lliçons de violí, violoncel, orgue i harmonia que rebé el seu germà Pau. A diferència d'aquest, Ramon Marsal va romandre tota la seva vida a l'Abadia de Montserrat, on continuà retent culte a Déu i desenvolupà la tasca de magisteri a l'Escolania. Cal destacar l'exceHent reputació que va adquirir com a executant i professor de violí i violoncel. Ramon Marsal acabà obtenint tants elogis en la interpretació al violoncel com el seu germà Pau. Aquest cop les citacions fan referència a les grans habilitats musicals de Ramon Marsal: "Adquirió renombre como tocador del vio/once/o. ";9 "Fue exce/ente profesor de vio/once/o y de violín; pero sobre todo en el primera de dichos ínstrumentos adquirió gran fama entre sus contemporóneos. / ... } confesamos ingenuamente que su reputación era muy justa y merecida, porque tan to por su ejecución en ambos instrumentos, limpieza, expresión y sentimiento, así como un tono robusto, redondo y pastosa, tenía pocos que /e igualaran. " 10 Seguidament a la tasca de mestre de capella a Terrassa, Pau Marsal guanyà per oposició la plaça de mestre de capella a la catedral d'Eivissa. Poc temps després obtingué la plaça d'organista a la catedral de Palència i, anys més tard, el mateix càrrec a la capella del Palau de la Comtessa a Barcelona, que havia estat un important centre musical des del segle XVI. D'aquesta manera, Pau Marsal finalitzava una vida viatgera i dedicada enterament a la música i al culte. Després de llargs viatges, Pau Marsal tornava a la seva terra natal. Terrassa. on morí el 23 d'abril de 1839. L'obra de Pau Marsal. Tot i que només coneixem tres obres de cambra de Pau Marsal, podem dir que és un dels 5 ESMUC pocs compositors ca talans dc l'època clàssica que va complementar la seva tasca compositiva d'àmbit religiós amb Ja música de cambra. Aquestes tres obres a què ens referim, són Ics Variacions per a dos violins, el Rondó per a violí i acompanyament de contrabaix i el Quartet de corda. Si continuem amb l'obra instrumental, les obres per a teclat són un puntal clau. En comparació amb Ics tres obres de cambra trobades, podem dir que Pau Marsal va ser bastant prolífic en la composició per a teclat, ja que ens n'han arribat set minuets, tres peccs breus i dotze sonates. Tenint en compte que estem parlant d'un compositor de final del segle xvm i principi del XIX, mestre de capella i organista de diverses poblacions, podem dir que Pau Marsal és un compositor poc corrent per l'època, ja que, amb la documentació que n'ha arribat fins al dia d'avui, l'obra profana supera l'obra religiosa. Potser sigui un fet remm·cable que dels quatre càrrecs que ocupà al llarg dc la seva vida, els dos primers foren de mestre de capella (Terrassa i Eivissa) i els dos darrers com a organista (Palència i Barcelona). Aquest fet ens fa pensar en dues etapes per distribuir l'obra dc Pau Marsal, Ja primera corresponent a l'etapa vocal-instrumental de caire religiós, precisament per desenvolupar Ja tasca de mestre de capella, i una segona etapa instrumental d'àmbit profà més en sintonia amb el càrrec com a intèrpret d'un instrument de teclat com l'orgue. Cal remarcar que les dotze sonates no segueixen la tradició dc les obres de tres temps que coneixem avui dia com a sonates, sinó que són peces d'un sol moviment, d'una durada aproximada d'un moviment de sonata clàssica i anomenades sonates per Pau Mat·sal a l'inici de cadascuna. Pel que fa a Ja música religiosa escrita per Pau Mat·sal, trobem una Missa pastoral, un J\!fagnificat, un Tercet al Santíssim Sagrament, ducs lamentacions i un Regina coe/i. o nclusions. En primer lloc, m'agradaria fer esment del remarcable llegat de música de cambra que resideix a l'Arxiu Comarcal de la Segarra, a Cervera. Tot i que no ha estat factible consultar la totalitat d'arxius i biblioteques del territori català, sí que podem dir que, de tots els arxius consultats, l'arxiu cerverí posseeix el llegat més extens pel que fa a la música de cambra. un gènere de producció escassa a l'època. Entre els autors de música de cambra catalans més destacats trobem jaume Rosquelles. josep Teixidor o el mateix Pau Marsal. o obstant això. val a dir que hi ha una notable quantitat d'obres dc cambra de les quals desconeixem l'autoria. Sens club- C 6 ESMUC AL FONS MUSICAL DE LA CATEDRAL BASfLICA DEL SANT ESPERIT DE TERRASSA ES LOCALITZEN FINS A VUIT OBRES DE PAU MARSAL, ENTRE LES QUALS EL RONDÓ PER A VIOLI I ACOMPANYAMENT DE CONTRABAIX te, l'Arxiu Comarcal de la Segaua constitueix un pilar essencial en l'estudi de la música dc cambra del classicisme a Cata lunya. En segon lloc, voldria destacar la figura de Pau Marsal Bogunyà com un dels pocs representants de Ja música de cambra del classicisme català. En aquest article dedicat en gran part a l'autor terrassenc es constata el gran llegat que ens n'ha arribat, el qual és, sens dubte, un referent per tenir en compte per a posteriors recerques centrades en el classicisme musical a Catalunya. Per últim, un dels fets que més s'ha evidenciat al llarg de l'elaboració d'aquest estudi ha estat la riquesa documental que recullen els arxius catalans. És innegable Ja gran quantitat de partitures i documents musicals que es conserven als arxius i biblioteques de casa nostra. Malauradament, una gran part d'aquest patrimoni musical encara no ha estat estudiat ni editat. Aquest fet compotta que el deteriorament constant produït pel pas del temps faci cada cop més difícil la recuperació del patrimoni, i en alguns casos se n'arribi a produir la pèrdua. És per això que cal valorar molt més el nostre llegat musical, ja que qui ha tingut l'oportunitat de tenir-lo a les seves mans és conscient que significa un tresor que no podem deixar perdre. Si volem conserva1~ estudiar i comprendre el nostre passat musical, anem ben encaminats, però ens queda un llarg camí per recórrer. Notes: 1. Poden trobar una bona introducció al classicisme català a: DOLCET, josep; VILAR, josep, M. "La música instrumental en el classicisme". A: Història de la música Catalana, Valenciana i Balear. Vol. 11 "Barroc i Classicisme". Barcelona: Edicions 62, 1999, p. 207-215. 2. ALONSO, Celsa. "Rosquellas Baga, Jai me". A: Diccionario de la música espatiola e flispanoamericana. Emilio Casares Rodieio (director i coordinador general). Madrid: Soeiedad General de Autores y Editores (SGAE), 1999-2002, p. 429. 3. FERRER, Mateu. Suonafla violino solo col suo basso. Capsa 27, núm. 11. Arxiu Comarcal dc la Segarra. Passeig de Jaume Balmes, s/n, Universitat, Cervera. 4. )UMERY, Víctor. Sis sonates per a violí i violoncel. Capsa 27, núm. 12. Arxiu Comarcal de la Segarra. Passeig de jaume Balmes, s/n, Universitat, Cervera. S. ANòNIM. Duel/o a dos violines. Capsa 13, núm 25. Arxiu Comarcal de la Segarra. Passeig de Jaume Balmes, s/n, Universitat, Cervera. 6. A~òNIM. Rondó de violi y contrabaix/Rondó de viola y contrabaix. Capsa 6, núm. 7. Arxiu Comarcal de la Segarra. Passeig de jaume Balmes, s/n, Universitat, Cervera. 7. ELIAS DE MOLINS. Antonio. Diccionario biogrtífico y bibliografico de escritores y artistas catalanes del sigla XIX. Barcelona: lmprenta de Fidel Giró, 1889, p. 88. 8. SALDONI, Baltasar. Diccionario biografico bibliograjico de e[emérides de músicos españo/es. Madrid: lmprenta Antonio Pérez Du brull, 1868-1881, vol. 11 p. 305. 9. ELIAS DE MOLINS, Antonio. Op. cif. 10. SALDONI, Baltasar. Op. cif., p. 433. Referències bibliogràfiques - BALLÚS, Glòria. La música a la col·legiata basílica de Santa Maria de la Seu de Manresa: 1714-1808. Tesi doctoral: Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), 2004. -CODINA, Daniel. "Els centres musicals i llurs mestres''. A: Història de la música Catalana, Valenciana i Balear. Vol. 11 "Barroc i Classicisme". Barcelona: Edicions 62, 1999, p. 143156. -DOLCET, Josep; VILAR, josep, M. "La música instrumental en el classicisme". A: Història de la música Catalana, Valenciana i Balear. Vol. 11 ''Barroc i Classicisme". Barcelona: Edicions 62, 1999, p. 207-215. -ESTER-SALA, Maria; VILAR, josep M. ''Una aproximació als fons de manuscrits musicals de Catalunya". Anuario musical, núm. 44. Barcelona: lnstitución Milà y Fontanals, Departament de Musicologia, 1987. - SALDONI, Baltasar. Diccionario biogrtífico bibliograjico de e[emérides de músicos espatíoles. Madrid: lmprcnla /\ntonio Pérez Du brull, 1868-1881. -SALDONI, Baltasar. Reseña lzistórica de la Escolanía ó Colegio de Música de la Vírgen de Montserrat, en Cataluña, desde 1456 has/a lzoy. Madrid: lmprenta de Repullés. 1856. Tomàs Alcaide Albero és graduat superior en violí clàssic i contemporani per l'Escola Superior de Música de Catalunya. Aquest article és fruit del seu projecte final .. Recuperant el classicisme català". tomas_aal@hotmail.com jPARLEM - NE A FONS ifj,I,(IIOI IGNACIO CUELLO lgnacio Cuello (Monzón, :l987) és violista graduat a l'ESMUC l'any 2010. Tot i començar els estudis musicals tocant el piano, la viola l'ha acompanyat des dels 8 anys i l'ha portat per diferents orquestres i grups de cambra. Cuello ha estat membre de l'Euskal Herriko Gazte Orkestra (EGO), la Internacional Regions Symphony Orchestra (JRO), la Joven Orquesta Nacional de Espai'ía (J ONDE) i aquest estiu ha participat en la trobada de J'Orchestre Français des Jeunes (OFJ). Tot i això, mentre quedava reserva de la Gustav Mahler Jugendorchester va ser convidat a la gira balcànica que va realitzar The European Student Chamber Orchestra el passat mes de març. per ÍNGRID PUJOL -Què van anar a fer tm conjunt d'estudiants e uropeus als Balcans? -El projecte d'aquesta orquestra cons istia a agrupar diferents estudiants europeus en un grup orquestral i t raslladar-se a la regió per motivar les institucions musicals dels Balcans a igualar-se al nivel l mus ical d'Europa. La manera de dur-ho a terme va ser reali tzant una gira pels diversos països (Montenegro, Bòsnia i Hercegovina, Sèrbia) per tal que els professors veiessin el njvell que hi havia. A més, en l'orquestra també van participar estudiants dels Balcans, i això va formar una pinya. -Com surt la possibilitat de participar en aquest projecte? -L'ESMUC em va proposar d'anar-hi i ser-ne el representant, ja que faltava una viola a l'orquestra i s'havia demanat omplir aquesta plaça a nivell estatal. Però fins just abans de començar la trobada no em vaig adonar que era el representant espanyol, ta mbé. Va ser increïble quan vaig arribar allà i vaig veure que cadascú re presentava un país. Això implicava pressió, ja que s'havia de tocar molt bé. - D 'on procedien els membres de The European Student Chamber Orchestra? - Hi havia representants de dife re nts parts d'Europa, com Suècia, Noruega, Polònia, França ... A més dels cinc músics dels mateixos Balcans. El concertino i únic professor de la trobada, Lava rd Sko u Larsen, era d'origen brasiler, però portava molt te mps vivint a Àustria. -Com valores aquesta experiènciu? -Aquesta trobada va ser en g rup de cambra, només érem vint. Recordo que des dels primers dies ja érem com una familia, tot i que cadascú ven ia d'una mare dife ren t. El que més em va sorprendre és que cadascun de nosaltres venia de cullUJ"CS, llengües i llocs diferents, però ens e nteníem de seguida més enllà de la música. Vaig tenir la sensació que això trencava tots aq uells tòpics que es poden relacionar amb el país de procedència, com per exemple que els alemanys són els freds. I no és així. -Quina és la s ituació dc l'aprenentatge musical als Balcans? Hi ha una diferència educativa amb allò que es fa a la resta d' Europa? - No en puc dir res dolent. Els músics dels Balcans amb qui tocàvem e re n de la mateixa edat que nosaltres i tenien el mateix nivell. No es podia diferenciar la procedència d' un músic pel fet de tocar millor o pitjor. Segurament, més enllà de comparar nivells musicals. el que es pretenia era crear connexions. Després dels conflictes dels darrers temps, sembla que els Balcans hagin quedat com una part d'Europa que mai no es vol anar a veure. Però crec que a través d'aquest projecte es volia donar a conèixer que els que estaven tocant allà són iguals que els de la resta d'Europa. - La trobada va durar poc més d' una setmana. En aquest temps, vas tenir moments per entrar e n contacte amb la societat balcànica? - Poquet, però sobretot amb la mateixa gent que hi havia a l'orquestra. Em vrug entendre molt bé amb el cellista que representava Bòsnia. Em va comentar que la situació del Conservatori de Sarajevo no era gaire bona, ja que encara faltaven moltes coses per fer. Pe r exemple, no tenien pràcticament aules d'es- htCRID PUJOL tudi, però això no és gaire estrany; també passa a conservatoris d'aquí. Tot i això, e m comenta va que e ra complicat pode r estudiar o sortir d' allà. A part d 'això, a ni vell social, em vaig ado nar que la gent d'allà estaven en un cercle tancat, els costava obrir-se a fora. -De moment no està prevista una segona trobada amb la mateixa fi nalitat. Creus que pot donar fruits, un projecte d'aquest tipus? -M'agrada ria que fossin projectes que es poguessin repetir més. A nivell personal, va ser una de les millors situacions que he viscut mai. Però per a aquestes coses sempre fan falta molts diners i molts espònsors. Tinc l'esperança que es repeteixi, però qui sap. -Per acabar, una c uriositat. Com és que ja de petit e t vas decantar pe r la viola? És un instrwnent que sembla que perdi protagonisme davant del violí... -Vaig començar piano als 5 anys, però quan vaig entrar al conservatori no hi havia places per a pianistes. Recordo que estàvem fent la matrícula amb la meva mare i ens van dir que havíem dc triar instrument, però només queda ven places de corda. de violí o viola. En aquell moment crec que em va semblar que el violí era massa cridaner i llavors em vrug quedar amb Ja viola. - 1 ara e ncantat de la vida, no? -En algun moment he tingut una mica d'incet1esa. Acabant el grau mitjà em van impulsar a tocar el violí; el meu professor de viola volia que em canviés. Però si portes molts anys tocant un instrument, el que comptarà serà això. I ara no me'n penedeixo gens ni mica. Estic content de tocar la viola i quan toco música de cambra m'encanta ser la veu de la viola i no la del violí. 7 ESMUC IJj .~lll. AGENDA I Activitats novembre 2010 Dimecres 3, a les 20 h La Pedrera Dijous 25, de 16 a 20 h Aula 351 Concert per a piano a càrrec de Manucla Gouveia, Rafael Salinas i Jordi Masó. Interpretaran peces de Chopin, Mompou i Casella. Mostra d' instruments. Presentació de violins i violoncels elèctdcs de la marca G&fills, dissenyats i construïts per David Gonzalez. Dimecres 17 Aula de cor Dilluns 29 Aula d'orquestra Classe magistral de piano amb Michal Drewnowski. Assaig obert de la Big Band de I'NDR amb Omar Sosa (Festival Internacional de Jazz de Barcelona). Assaig exclusiu per a estudiants i graduats de I'ESMUC. Dijous 18, a les 18 h Aula d'orquestra Estudiants de piano de I'ESMUC interpreten Schumann i Chopin. Dimarts 30, a les 19 h L'Auditori (Sala Tete Montoliu) Barcelona Lyon Trombons. Concert de trombonistes del Conservatori de Lió (França). Dijous 25, 18 h Aula d'orquestra Chopin: la música de cambra. Concert d'estudiants. Per a més informació i detall de les activitats programades, consulteu la pàgina web de l'escola: www.esmuc.cat. 8 ESMUC CREACIÓ I DOCÈNCIA ana ts l Tema que proposem en aquest número presenta una realitat tan assumida com no necessàriament ideal. La que uneix en una mateixa dedicació professional l'activitat creativa -ja sigui en la vessant interpretativa com compositiva- i la docència. Aquesta és una doble activitat que en el camp de la música és molt, o més normal i molt més naturalment acceptada que en d'altres, encara que també siguin de l'àmbit artístic. Les causes que sigui així són diverses, però almenys en un dels dos àmbits de creació (l'escriptura musical), n'hi ha una de molt cla ra i rotunda. A casa nostra, i no solament a casa nostra, però molt especialment aquí, l'ofici de compondre no garanteix, ni molt menys, uns mínims subsis tencial s dignes. I això val tant per als que s'hi inicien com fins i tot per als que hi han assolit un explícit reconeixement i projecció. L'exemplificació és molt fàcil i no cal entrar en el detall. E GCRA.RD POCH Dissortadament, també és força i massa així en el terreny de la interpretació -en principi menys comprensible que aquell-, on la manca de circuits, d'estima per la música culta i tota una realitat que hem posat en evidència manta vegades fa que la dedicació a la docència acabi essent també una activitat imprescindible, i també fins i tot -igualment que en l'altra essencialitat- pel que fa a noms i figures encimbellades. A part hi ha un aspecte molt important, que és el de les relacions entre les dues activitats. la seva capacitat per crear estímuls i sinergies gratificants. fet d'una cabdal importància per inclinar determinades decisions vers la praxi docent. De tot això tracta aquest Tema, que hem abordat des de les dues vessants creatives esmentades, amb l'activitat docent com a vèrtex d'un angle de confluència determinant. Veus autoritzadíssimes donen relleu i rigor a una visió global il·luminadora d'aquesta realitat global. 25 457 Docència i composició Un matrimoni de conveniència? Segons les estadístiques de l'SGAE, l'obra que més drets d'autor genera és, clarament, el Concierto de Aranjuez de Joaquín Rodrigo. Aquesta, però, és l'excepció de la regla. Viure de la composició és una utopia i la immensa majoria dels autors compaginen l'activitat creativa amb la docència. Uensenyamen~ però, acaba essent molt més que un mitjà per guanyar-se la vida. Els que viuen l'experiència parlen d'un veritable estímul creatiu i, fins i tot, d'una exten sió natural de la tasca de compositor. per ANA MARÍA DAVILA ompondre és oferir una visió dels sons que engloba una informació per als que escolten. I això entra dins el terreny de la pedagogia. Fer art és pedagogia, perquè sempre es mostra alguna cosa. I per això no veig que aquestes dues activitats siguin diferents. No sento com un fet separat l'ésser compositor i l'ésser pedagog." Ho deia alguns números enrere en aquestes mateixes pàgines el compositor Gabriel Briícié (Santiago de Xile, 1942) en relació amb l'activitat que exerceix des de fa 35 anys i des de la qual ha introduït més d'una generació de joves autors en el món dc la creació amb mitjans electrònics. Com el cas de Brñcié, en e l transcurs del darrer segle la música catalana ha conegut molts casos de destacats compositors que han exercit alhora una importa nt tasca de formació de les noves generacions. Felip Pedrell, Cristòfor Taltabuli, josep Soler, Xavier joaquin, Carles Guinovart, Albert Sardà o Benet Casablancas són alguns exemples de creadors que han compatibilitzat d'una manera notable les dues activitats. Però què suposa per a l'artista aquesta dualitat laboral? Fins a quin punt el mestre s'imposa sobre el compositor? En surt perjudicada, la creació musical, davant l'exercici de la tasca docent o, ben al contrari, se'n nodreix? En defmitiva, donar classes és només una activitat econòmica o hi ha quelcom més important? '·Naturalment, l'ensenyament és la via natural dels compositors, ja que viure dels encàrrecs o dels drets d'autor avui a Espanya és una utopia. Potser és possible que existeixin altres vies, però la veritat és que dir que no a la docència és un luxe que pràcticament ningú no es pot permetre", exposa el compositor Israel David Martínez (Barcelona, 1969), professor des de fa sis anys al Conservatori Superior de Música de les Illes Balears i, des d'aquest curs, també del Conservatori del Liceu. Al marge d'això, però, el fet és que la docència és quelcom més que un h·eball per als compositors que s'hi dediquen. "jo vaig començar a donar classes una mica per casualitat i no tant per una necessitat econòmica. I a mesura que ha passat el temps he anat C 26 458 ISRAEL DAVID MART(NEZ ALBERT GUINOVART descobrint, cada vegada més, una necessitat de transmetre uns coneixements que a mi també, en el seu moment, em van traspassar els meus mestres. Aquesta sensació de sentirte una anella del món de la música és meravellosa", comenta el pianista i compositor Albert Guinovart (Barcelona, 1962), professor d'orquesh·ació i composició i, des de fa w1 any, també de piano de l'Escola Superior de Música de Catalu nya (ESMUC). Des de la seva dilatada i fecunda trajectòria com a pedagog, el compositor Gabriel Brñcié va encara més enllà i creu que, en el fons, una i altra són dues expressions d'un mateix fi. u L'acte central sempre és la composició. El compositor descobreix coses i després vol ensenyar-les als altres. Fins i tot, jo diria que està obfígat a fer-ho, per això aquell que sap més i té més experiència ha de traspassar els seus coneixements als altres." Estrmul creatiu. Sigui com sigui, el fet és que un cop abocats a la tasca pedagògica, els compositors asseguren trobarse davant una activitat que els retorna, amb escreix, allò que ells hi aporten. "Els alumnes són els primers crítics del que tu fas", diu Brñcié. Per a Agustí Charles (Manresa, 1960), professor de composició del Conservatori de Saragossa des de fa més de vint anys, el fet de dedicar-se a l'ensenyament "et fa sentir més viu i connectat amb la realitat de com pensa el món. No crec que un compositor sol a casa, dedicat només a escriure, sigui la millor opció. Penso que tots hem de tenir un contacte amb la realitat". I en el seu cas, ell sent que el vincle amb els alumnes el nodreix creativament. "Hi ha molts alumnes que et vénen amb idees im- Dir que no a la docència és un luxe que pràcticament . , nmguno es pot permetre. empremta en la seva creació. "Penso que tot això ha modelat el meu discurs, perquè ha fet allunyar-me de tot aquell embolcall teòric i d'aquells postulats avantguardistes dels anys setanta, i adonar-me que l'únic que val és el so." lònics o dissidents? És evident, doncs, que l'activitat pedagògica i el contacte amb les noves generacions resulta un estímul important per als creadors. Però, què passa amb els alumnes? Com influeix en ells el treball dels seus mestres i com afronten els pedagogs aquesta responsabilitat? "Cap mestre ha de voler que els seus alumnes siguin igual que ell. Un alumne que faci el feu mateix camí no és cap triomf per a un professor. Per això, el millor continuador d'un músic és aquell que ha descobert com fer les coses d'una altra manera ", assenyala el compositor Gabriel Brñcié, per al qualla tasca pedagògica comporta també un important esforç metodològic. "Per ensenyar no només cal saber d'un tema concret. S'han de dominar molles matèries adjace11ts. Fins i tot la psicologia, perquè, com deia Gustava BecerraSchmidt, cada alumne és un mètode diferent." Agustí Charles ho té molt clar. "Sempre m 'he considerat un compositor lliure que ha intentat trobar el seu propi camí, independentment del que han estat els meus mestres. I això mateix és el que em plantejo amb els meus alumnes. Mai he intentat crear !'«escola agustí charleS>>, perquè els vedaria la capacitat de ser ells mateixos. Només intento mostrar-los coses diferents i que ells escullin, per bé que, per a mi, les seves opcions em semblin contradictòries." La mateixa actitud assumeix Albert Guinovart. "Naturalment, és molt difícil obviar els teus gustos, però com a professor el que has de procurar és que cada alumne trobi el seu camí, no crear clons teus. Per això intento ser al màxim d'objectiu possible. En matèria d'orquestració, per exemple, intento no ensenyar res que sigui meu i, en canvi, fer ús del treball dels grans mestres anteriors ", explica el músic. "Quan ets professor és lògic que els teus alumnes vulguin imitar-te. L'admiració cap al mestre és quelcom que sempre s'ha donat, però el que tu has de fer és mostrar-los que no han de caure en això", raona Martínez. "Darrere de cada obra hi ha un ésser humà i el que tu has de fer com a mestre és abonar les possibilitats que té aquell alumne per expressar els seus sentiments." En definitiva, formar noves veus nodrint-se al mateix temps dels seus propis plantejaments es transforma així en una estimulant aventura creativa que acaba seduint els compositors d'una manera que sobrepassa, àmpliament, l'àmbit econòmic estricte. "La gratificació que et dóna aquest treball és enorme. És cert que estrenar una obra a L'Auditori és motiu d'orgull, però en el meu cas, allò que sents quan veus el treball dels teus alumnes en un escenari és molt més intens. És un sentiment que no reps des d'altres àmbits", diu Rodríguez Picó, que reconeix que "em fa respecte la possibilitat de deixar l'ensenyament, perquè el veig com una pèrdua de contacte amb la realitat". "Potser jo donaria una mica menys de classes per poder tenir una mica més de temps per desenvolupar determinats projectes, però mai no m'he plantejat deixar d'ensenyar. perquè això em fa estar vinculat a la realitat i no tancat en un món virtual que no existeix", conclou Agustí Charles. C possibles o que xoquen amb les teves i això et fa preguntarte coses, plantejar-te fins i tot «per què no?>>. Tot això t'obliga a estar alerta, a pensar en quin món estàs situat." També per a Albert Guinovart la relació amb la gent jove és força important. "Si vols estar al dia i oferir als teus alumnes una bona formació, has d'estar contínuament estudiant. D'altra banda, potser aquests alumnes et demanen coses que, a la millor, a tu abans no t'havien interessat. /llavors això et fa anar cap a llocs als quals potser no hauries anat mai. D'altra banda, el fet d'ensenyar et fa ser més racional i conscient d'allò que fas. I tot això, sense dubte, repercuteix en la teva creació", afegeix el músic. "Els joves et donen energia i el contacte amb les seves idees és,. per si sol, extraordinari", remarca. L'experiència d'Israel David Martínez és la mateixa. "fo disfruto per un igual creant que compartint idees i vivències amb les noves generacions. Admeto que em nodreixo molt de la il·lusió dels joves compositors. fo els plantejo reptes i quan veig que ells els aconsegueixen, és una mena de triomf per a tots dos", diu. "Els joves em donen la necessitat d'estar al dia. És una mena d'entrenament mental continu: ells t'exigeixen que sàpigues moltes coses i tu no els pots fallar. " Una mica diferent de la dels seus companys és la relació que Jesús Rodríguez Picó (Barcelona, 1953) ha establert amb el món de la docència: aquest compositor s'ha especialitzat en l'ensenyament de la música als més petits. "Dono classes de clarinet, música de cambra, orquestra. En general, es tracta d'un treball de pedagogia en grup, fent música amb l'instrument a la mà abans que teoria", explica el compositor. Ferm defensor d'un apropament ampli dels infants a la música, Rodríguez Picó considera que aquesta activitat pedagògica Li pe1met establir una relació d'anada i tomada amb la creació musical. "Per una banda, la música contemporània, i en particular el fet de ser autor, em dóna molts elements per poder treballar amb els nens i que ells puguin fer música des del primer dia", explica. I per l'altra, el vincle amb els seus petits alumnes esdevé, per a ell, una mena d'inestimable banc musical de proves. "Els nens no tenen cap prejudici cap a la música contemporània i amb ells tens la possibilitat de veure veritablement si allò que fas arriba o no. Veus les seves reaccions, si fan seva o no aquella música, si encaixen un ritme o els rellisca ... És un públic absolutament verge que et dóna una percepció de les coses que no trobaries enlloc més", explica el compositor, que creu que tota aquesta experiència hi! acabat deixant una Un alumne que faci el teu camí mateix , no es cap triomf per a un professor. 27 -159 L'art d'aprendre ensenyant Des de sempre, els grans intèrprets, en un moment o altre de la seva carrera, h an volgullraspassar els seus coneixements a la generació posterior. N'hi ha que han fet mans i mànigues per compaginar aquesta tasca pedagògica amb la concertística, mentre que un altre grup ha preferit dedicar la primera part de la seva vida a oferir concerts i la segona a en senyar als més joves. Un tercer grup aprofita les pauses vacacionals per oferir seminaris o classes magistrals. per MARTA PORTER ctualment són pocs els intèrprets que no es veuen o s'han vist íntimament lligats a l'educació. Traspassar els coneixements a la generació posterior sembla la conseqüència lògica d'una carrera plena i lliurada, i és innat de l'ésser humà encomanar allò que li agrada a qui l'envolta. Potser, com diu el pianista i catedràtic a la Universitat dc Dallas Joaquín Achúcarro, simplement és que "als que disfrulem de la música ens agrada que els alIres també en disfrutin". A 28 460 DANIEL LIGORIO JOSEP SURINYAC "Ensenyar és aprendre dues vegades." Joseph Joubert. assagista francès hores he impartit classes sempre que he pogut. És una manera sensacional d'analitzar-se a un mateix i explicar d'una manera entenedora el que sovint fem mecànicament." J reconeix: "Donar classes m'ha obligat a ser més pulcra en/a recerca del so. " Quan a un músic professional li pregunten què li aporta, com a intèrpret, la seva tasca pedagògica, la resposta és gairebé sempre la mateixa: "Aprendre." Daniel Ligorio, pianista consagrat i professor al Conservatori del Liceu té clar que la seva tasca pedagògica l'ha ajudat a millorar la seva faceta interpretativa . "Sent professor aprenc bastant més que estudiant sol a casa. En explicar el procés d'estudi, t'adones dels errors propis i que es pot estudiar d'una manera diferent de com ho havies fet sempre. A més, tinc la gran sort que dono classes al cicle superior, la qual cosa significa que el tipus de repertori i les problemàtiques dels meus alumnes són moll similars a les meves quan m'enfronto al repertori concertístic. Els problemes sempre es veuen millor des de fora." En el mateix sentit es manifesten molts altres intèrprets professors. com Jordi Masó. Josep Surinyac o els gennans Lourdes i Lluís Pérez Molina, tots ells pianistes solistes i mestres als conservatoris del Liceu o a l'ESMUC, així comartistes amb carreres tan diferents com els cantants Isabel Rey i Cario Colombara, també abocats a la tasca pedagògica. Tots coincideixen amb joubert que ensenyar és aprendre dues vegades. Per a Lluís Pérez Molina, professor a l'ESMUC i al Conservatori dc Badalona, "ensenyar l'enriqueix com apianista. I 'ho has de dir Iol a tu mateix, et fa reciclar dia rere dia". Professor dc música de cambra al Liceu. josep Surinyac reconeix que el fet d'ensenyar li ha fet canviar la seva pròpia manera d'interpretar. "M'ha recordat què és el fonamental. Quan ets en w1 tribunal i escoltes alumnes durant 5o 6 hores, al fina/només sents allò que és diferent, el que toca d'una /llan era personal." Per a Jordi Masó, interpretar i ensenyar "són dues cares de la mateixa moneda". La soprano valenciana Isabel Rey es va "enganxar" a l'activitat pedagògica després de 20 anys de carrera professional. ··És una tasca vocacional. Vaig començar al Conservatori Superior de Las Palmas de Gran Canaria i des d'ales- er la seva banda, el baix italià fincat a Barcelona Carlo Colombara assegura que ensenya amb la mateixa passió que ho feia el seu mestre Paride Venturi. "Aquest any he treballat a l'Scuola deli'Opera de Bolonya, on vaig estudiar, i hi ha veus molt interessants. Ensenyar m'ajuda a entendre els problemes dels joves, alhora que creixo personalment." Amb tot. ensenyar a interpretar música, ja sigui com a solista dc piano o com a cantant, no és només mostrar una tècnica que funciona. Hi ha molts altres aspectes com l'expressivitat o el sa ber estar en un escenari que també es poden aprendre. "L'expressivitat és el més difícil d'ensenyar", assegura Ligorio. "Hi ha alumnes que malgrat tenir molt bona tècnica, 110 tenen prou desenvolupada la seva capacitat d'entendre el llenguatge musical d'una manera clara, i l'expressivitat no és res més que entendre la música com un llenguatge per comunicar-se. El músic ha d'entendre les cadències, les formes, el tempo, la sensació que ha de transmetre. Hi ha a qui li surt de natural i només ho has de potenciar, com qui treballa una fusta noble, i hi ha alumnes a qui has de col·Locar cada nota a lloc." En el mateix sentit es mostra Lluís Pérez Molina. "La feina del professor és descobrir tol allò que té un alumne i ajudar-lo a treure tola la seva expressivitat. La recepta passa per escoltar i anar a concerts. Cal anar madurant." Per arribar a aquest grau de mestratge, Isabel Rey explica que no va decidir donar classes fins que no va tenir molt clar el seu propi ús de l' instrument i com canalitzar els seus sentiments a través de la tècnica. Amb tot, opina que "no tol es pot ensenyar". Així, ''en el cant hi ha aspectes que són innats i molts estudiants, per molta passió que hi posin, no estan prou dotats o tenen una edat en què ja és impossible canviar; d'altres no són capaços d'emocionar-se, per timidesa o trac escènic. Es pol treballar la presència escènica i l'emoció, però es necessita una matèria primera. La veu és l'últim P lLUIS I lOURDES Pt:REZ MOliNA ISABEl REY requisit de fa llista per ser cantant líric". Molt més contundent és el seu company de professió Cario Colombara: "Si no es té una base tècnica sòlida no és possible interpretar bé. El talent innat és un valor afegit." Per a Lourdes Pérez Molina, p ianista i professora a I'ESMUC i al Conservatori de Sant Cugat, és imprescindible treba llar dava nt del públic. "Els alumnes toquen massa poc, no n'hi ha prou amb les audicions que fan als conservatoris, i fa realitat de pujar a l'escenari és molt dura. Hi ha persones que per temperament ho superen abans i n'hi ha que no ho acaben superant mai. La solució per a alguns estudiants és fer més escales i per a d'altres tocar més davant d'un públic.·· josep Surinyac es mostra totalment d'acord amb Pérez Molina. "La manera de trepitjar l'escenari és molt important, i el destí de solistes i músics de cambra és tocar en públic. Cal tocar davant d'un tribunal o companys de conservatori i superar el trac escènic. Conec moltíssima gent amb un ni11elf molt alt que ha hagut de deixar la carrera precisament per això." Una pregunta eterna és si per ser un bon mestre cal estar en actiu o haver-hi estat. Jordi Masó assegura que "qui no pot tocar no pot ensenyar. Si no t'has enfrontat a un instrument no pots explicar-lo", però ho matisa amb un "ni que sigui a casa" quan pensa en molts bons professors que no han fet carrera professional per circumstàncies diverses. Ligorio afegeix que "quan els alumnes vénen als teus concerts estan més motivats i estudien més. S'haurien de fer més concerts de mestres a les escoles, dóna empenta i ganes d'estudiar als alumnes". Surinyac dóna la volta a Ja pregun ta i afirma: "Pots ser un pianista fantàstic i no un bon pedagog." En el món del cant la cosa no és tan clara. Isabel Rey, tot i que considera que haver fet una carrera dalt l'escenari aporta molt a l'alumne. no s'oblida que "hi ha mestres excef·fents que no han tingut carreres com a intèrprets". És per això que "cal inculcar als estudiants la necessitat de ser crítics amb els mestres". Malgrat que Colombora dóna ia raó a Rey. hi afegeix: "L'experiència et permet conèixer els /mes de l'ofici." "És detestable aquesta avarfcia espiritual que tenen els que, sabent alguna cosa, no procuren Ja transmissió d'aquests coneixements." Miguel de Unamuno, filòsof i escriptor espanyol Aquesta frase ens porta al tema de la generositat. Ensenyar és un acte de generositat? Daniel Ligorio i [sabel Rey responen amb un sí rotund. La soprano bo considera un acte de lliurament personal, mentre que Ligorio fa un advertiment: "A vegades hi ha coses que no s'expliquen perquè els alumnes no han madurat prou; explicar coses en un mal moment pot fer més mal que bé. Als 40 anys veus fes coses d'una manera que un alumne no entén, i sovint. sobretot en el cicle superior, un simple comentari pot crear conflictes a l'alumne, influencia moff fa subjectivitat." Per als germans Pérez Molina, Josep Surinyac i Jordi Masó, Ja pedagogia, més que un acte de generositat és un enriquiment personal. "jo m'enriqueixo, faig servir el cervell per trobar resposta a moltíssimes preguntes que no m'esperava i tot això em fa replantejar fes meves interpretacions", assegura Masó, mentre que Lluís Pérez Molina matisa que sovint l'ensenyament és la conseqüència de no poder arribar a ser un concertista de primera línia. Per a Surinyac és un fet inevitable: 'Tol músic ensenyarà en algun moment de fa 11ida. " Està clar que per arribar a ser un bon intèrpret no existeixen les solucions màgiques. però cada mestTe té la seva pròpia recomanació. Per a Ligorio el fonamental són les ''hores i hores i més hores d'estudi perquè la mà aprengui el reflex"; per a Lluís Pérez Molina el fonamental és la humilitat i l'esforç. "Actualment els joves estan acostumats a aconseguir-ho tol mnb poc esforç, busquen resultats immediats i són poc pacients. A això, s'hi suma una actitud sovint de menyspreu, fins i tol cap als professors i cap als compositors que han d'interpretar. Això és molt greu, perquè cal entendre que tu ets l'intèrpret i estàs al servei del compositor, no pots fer ser11ir l'obra com una eina per al teu propi narcisisme." Per a Surinyac, el consell és marxar a l'estranger. "Quan surts veus que l'aposta dels estudiants per fa seva carrera musical és molt seriosa, i et dóna consciència del nivell que hi ha al món." Finalment, Isabel Rey assegura que el primer que han d'entendre els alumnes és que els cantants que canten bé o molt bé no han estat tocats per una vareta màgica. ''A més del talent innat, treballen més hores que els affres. Aquesta és una carrera d'estudi i disciplina. Quan abans ho sàpiguen, millor els anirà." "Aprendre música llegint teoria musical és com fer l'amor per correu." Luciano Pavarotti, cantant d'òpera ls estudis de música reglats no sempre es corresponen amb la realitat que després es trobarà l'alumnc en el món professional. La pràctica constant és fonamental. "Els alumnes necessitarien més hores d'instrument i que els professors de piano poguéssim seguir cada alumne 3 o 4 hores a la setmana, en solitari i en conjunt, i no una hora com ara. Ens sentim impotents", di u Ligorio. En el mateix sentit es posiciona Lourdes Pérez Molina en assegurar que "els alumnes van massa carregats d'hores lectives i no els queda temps per estudiar instrument", i adverteix: "Els joves 11iuen en una societat amb moltes distraccions i 011 tot s'aconsegueix molt ràpid. És un mèrit que un nen es passi hores davant d'un piano." Per al seu germà Lluís, l'essencial és Ja preparació prèvia al cicle supelior. ''Amb el batxillerat musical hem millorat, però si quan comences el grau superior no tens el nivell molt fet, no seràs competitiu. I això s'ha d'assentar als 14 anys." Finalment, Surinyac "canviaria fa idea que als 18, 25 i 30 és una edat per agafar nivell instrumental. Ara té més importància la teoria, però fa teoria es pol aprendre en molts moments de la vida, mentre que el nivell tècnic ja no es pot aprendre als 40 anys." A nivell vocal, els estudis, segons Isabel Rey, són un autèntic desastre. "l-li ha un percentatge altíssim d'alumnes que no saben el que fan. Hi ha una gran confusió en l'ús de l'aire, el recolzament de la veu, l'altura del so, la posició, desconeixen l'objecte del I!Ocalitzat, tenen repertoris que no els corresponen, qualificacions de veu excessivament ambicioses... , és realment descoratjador. Si ho comparem amb l'ensenyament del vio/{ o l'oboè, per exemple, ja s'haurien pres fes mesures necessàries perquè això no passés. Un alumne d'oboè que no sap respirar i bufar correctament no arriba al grau superior. Un cantant que no sap recolzar el so i que canta amb una posició tan baixa que no fi permet afinar, sí. Això és una catàstrofe." E 29 461 Deborah Voigt va tornar al Liceu la passada temporada per ser !solda, un dels rols que h an marcat més la seva carrera, tant als Estats Units com a Europa. Aquesta nord-americana original de Califòrnia que es va saber enfrontar a la tirania de la imatge que arriba fins al món operístic actual, ha trobat en la veu el paradís perdut dels escollits. És una cantanl que ha sabut realitzar el "somni americà" cantant Wagner i Gershwin amb una naturalitat excepcional i això és el que li h a donat més personalitat i prestigi. • Deborah La diva del far west per MÒNICA PAGÈS i SANTACANA 30 462 -Com s'ha sentit en aquesta producció de David Hockney que ja havia fet a Chicago? - A Chicago. el teatre és diferent. La il·luminació allí ve de dalt, en canvi al Liceu em ve per darrere i això em permet gaudir dc la visió dc tot el tea tre, cosa que és impressionant i que encara cm dóna més força per cantar. -Com definiria el rol d' lsolda? -És un gran repte psicològic, sobretot per la durada dc la peça. L'única ma· nera de poder afrontar-lo és subdividint els actes en les diverses escenes per poder mantenir la intensitat i l'energia. M'ho he passat molt bé amb els companys de repartiment d'aquesta producció, amb Peter Seiffe11 i Bo Skovhus, són molt divertits! En la penúltima funció ja començàvem a fer-nos bromes mentre estàvem abraçats esperant el nostre torn de cantar ... Quan s'arriba a aquestes situacions, vol dir que hi ha una mica de fatiga mental i emocional. El públic estava molt atent. L'energia del públic canvia de funció en funció i això també afecta Ja manera de cantar. La !solda és un dels papers que més m'apassionen. Aquesta és la quarta producció que en fai g a la meva carrera. És un rol que sempre creix, que sempre t'ofereix noves possibilitats. - Quina és la principal dificultat d' interpretar-lo? -El més difícil és la contenció emocional que exigeix al primer acte. M'he trobat amb algun director d'actors que tenen opinions diferents sobre l'estat emocional que té durant el primer acte, si la ràbia que sent ha de ser expressada o continguda. És molt difícil trobar el punt just, l'equi libri dins del connicte que viu. En canvi, !solda és una persona completament diferent en el segon. Jo prefereixo la !solda en conflicte, la que no sap si realment estimava Morold o només era per l'estatus social que li podia donar i que Tristany destrueix i al· hora el traeixen els seus sentiments portant-la a casar amb el rei Marke. Però en tots dos casos, el que planteja és que no podem controlar el que ens passa. ni tampoc quedar-nos en el passat o projectar massa el futur. És aquest distanciament del temps que ens demana per arribar a la plenitud. Trobar aquest equilibri i contenció en la situació present que ens toca viure, això és el més difícil de tot i amb el que estem lluitant tots plegats cada dia de la nostra vida. -1 tècnicament, quines característi· ques té en relació amb altres figures wagnerianes que vost·è hagi cantat? -Ara estic treballant Brünnhilde [de· but seu en el rol al Melropolitan dc Nova York l'abril de 20 1 I J i té tot una altra atmosfera, és molt interessant. Els rols de Wagner no són tan obvis com poden semblar. Són molt més lliures. Et dóna un punt de partida, però després és cosa del cantant saber-li donar la for· ma que vulgui. Això és el que el fa més apassionant. T'obre un paisatge psicològic immens en el qual et mous en funció de les experiències pròpies i de la força de la música. -En relació amb Richard Strauss, que és l'altre compositor germànic que l'ha projectada més als principals teatres del món, quines semblances i diferències hi troba? -Wagner exigeix més de tu en la interpretació. Com deia abans, no és tan evident com Puccini o altres. Strauss és una línia, una línia musical definida, i l'has de cantar en la part més prima de les cordes. Això ja suposa una gran diferència entre els dos. En canvi, Wagner té aquesta exigència dramàtica i psicològica que el fa més obert i més complex. Altres rols, com el de Tosca de Pucci ni, són molt més obvis. La gelosia que sent Tosca està més lligada a un desequilibli mental, a una manera de ser, que no a una experiència viscuda. - Per a vostè, que també conrea molt el recital, ellied i, de manera molt destacada, la cançó nord-americana, què significa aquesta altra vessant en Ja se· va carrera? -M'agrada moltíssim fer les dues coses. jo sempre he cantat d'una manera molt natural, no he volgut forçar gens la meva veu ni buscar tècniques que la desenvolupessin d'una manera o d'una altra. Tanmateix, el recital és tot un altre món i el fet d'haver de canviar l'estil del cant pot afectar la interpretació operística, per això sempre intento que els repertoris que escullo em permetin compaginar-ho sense violentar la meva veu. Busco programes que puguin complementar o tenir un efecte al més positiu possible en el rol que em toca fer en RETRAT i.\li(jiJiif;i Uenergia del públic • canVIa de funció en funció . . ' I aiXO talllbé afecta la Illanera de cantar. aq uell mome nt. El pas del temps, ara que ja m'acosto als cinquanta anys, em fa plantejar-me més la meva manera de cantar. com si volgués tenir més consciència del que faig. De vegades tinc molta por de no ser la que havia estat fa vint anys, però cada representació i cada recital e t fan de mirall. El més important és la connexió amb el públic, la seva resposta, la comunicació sublim que s'estableix amb ell mentre cantes. És una sensació única. - Es pot arribar a dir que el Metropolitan de Nova York és casa seva. Com és la relació que ha establert amb aquest teatre? Així com la CaUas no es pot deslligar de la his tòria de La Scala, de vostè també es pot dir que la seva carre ra no es pot separar del Metropolitan ... -Sí, és una sort immensa. La carrera d'un cantant està feta d'esforç però també de sort. Sempre ho dic quan faig classes magistrals. Has d'estar preparat per qua n la sort es presenta. Això és el més important. Per això no és fàcil aprofi tar les oportunitats quan passen. Jo vaig haver d'esperar uns anys a poder treballa r amb }ames Levine, a trobar el moment que em semblava més convenient per a la bona evolució de la meva carre- ra. Vaig tenir la paciència d 'esperar que es presentés l'oportunitat i, llavors, quan va aparèixer, tot va sorgir amb naturalitat. De vegades he estat com a públic en alguna funció o recital i m'ha vingut el pensament: "ei, aquí sóc famosa, estic considerada una diva de l'òpera!'' i ric per sota el nas perquè em fa molta impressió. Per a mi és el temple de l'òpera dels Estats Units, no hi pot haver lloc més important per a qualsevol cantant nord-americà. N'estic orgullosa. 1\ més. he tingu t la sort immensa de cantar-hi al costat de Pliícido Domingo i Luciano Pavarot1i. Un dels privilegis més grans. Justament, fa poc vam estar celebrant el quaranta aniversari del debut de Phícido Domingo al Met i li vam fer una sorpresa molt d ive rtida. Carreras va fe r un discurs i al final va dir que s'havien des- cobert uns nous ''Tres Tenors" i ens van vestir amb un frac que. de sobte, es va esquinçar i vam aparèixer la Susan Graham, Patrícia Racetle i jo amb uns vestits esplèndids. Va ser molt divertit! A Placido, li va encantar. -Creu q ue som en un mome nt més complicat per facilitar l'aparició de figures del món de l'òpera com vostè? -Sí, penso que els joves cada vegada ho tenen pitjor. Cada vegada es va diluint tot més i hi ha més obstacles per sobresortir. Es va fent molt més difícil fer-se una personalitat en els temps actuals. Hi ha molta activitat, molta competència i una atmosfera gene ral més unif01me, em sembla. A més, jo vaig passar per aquell trà ngol de la reducció de pes i molt sovint em trobo amb noies obeses com estava jo que em demanen consell i que creuen que. si fan com jo. triomfaran. I cm sap molt greu haverlos de dir que és mol t més difícil que això, que no depèn només de l'aparença física. encara que. com jo mateixa he vis- 31 463 AHTONIBOriU Deborah Voigt té uns ulls clars, d'lm blau transparent, i unes dents blanques i una pell rosada que la fa una persona extraordinàriament lluminosa, com la seva veu. Un tot terreny de l'escena que ha estat capaç de combatre la seva pròpia naturalesa per superar-se i arribar a l'exceHència de ]'art líric. I ho ha fet des dels dos pols musicals de Manhattan: el Metropolitan Opera Ho use i Broadway. Dues Meques de la veu, en estils ben diferents, que s'han rendit als peus de la seva força interpretali va, que lé el pes de les veus nascudes per omplir grans teatres i fer aixecar el fervor del públic. El pes històric d'una veu femenina que ha portat a les Amèriques m és profundes les grans dones de l'òpera europea, des de Salomé fins a Brünnhilde, i que ho ha fet sense haver de renunciar al swing dels grans compositors nord-americans. 32 464 cut, és un gran condicionant. De fet, sempre he pensat que jo represento el pes mitjà de la població nord-americana, que, com tothom sap, pateix un gran sobrepès. o he entès mai que s'hagi de donar una imatge diferent de la realitat que viu la societat. En el fons és un engany. Era evident que sí jo no m'hagués o perat, hagués tingut greus problemes de salut abans d'arribar a la vellesa, però cimeu estat, malauradament, és bastant corrent en la població dels Estats Units. És una contradicció que viu la nostra societat i que afecta tots els àmbits dc l'espectacle. -Un dels nous projectes en els quals està treballant és la celebració del centenari de l'estrena de La fanciulla del West de Pucciní al Metropolitan que tot just es celebra aquest mes de desembre a Nova York. Què representa per a vostè fer aquest paper? -Em fa moltíssima íl·lusió. Penso que sóc la cantant que més escau per a aquest paper, tant pels meus otígens com per la meva trajectòria. Qui, si no, ho podria fer? [Riu.] Això fa sentir-me molt orgullosa. Sempre he volgut compaginar aquests dos aspectes de la meva vida: la gran òpera i la música popu lar nord-americana. I aquesta o bra representa precisament la unió d'aquests dos mons creada pe r un dels compos itors més grans de la histò ria de la lírica. Sens dubte, és un punt c ulminant per a mi. - Justament, són dues cares qu e representen l'esperit a me ricà més genuí: l'arrel culta centreeuropea que ha marcat el país des de la seva fundació i el nou corrent de música popular que ha donat al món, des de Gers hwin fins a Michael Jackson. Vostè comparteix aquestes dues parts ben clara men t des dc l'àmbit de la lírica. Ho sent així? -Sí. és inevitable. No puc renegar dels meus orígens, encara que sigui capaç de cantar !solde amb tot el rigor que puc. La gent es sorprèn molt d'aquesta doble cara que tinc. No s'esperen que una cantant lírica pugui interpretar música americana amb tanta naturalitat. Això m'agrada molt i és el que em distingeix més de moltes altres cantants. No vull deixar de practicar-ho mentre pugui. La meva carrera artística es fonamenta en les dues coses, no pot prescindir ni d'una ni de l'altra. I em sembla que el públic que e m segueix ho entén perfectament i és el que l'atrau més de mi. -Ha cantat per al preside nt dels Estats Units, el senyor Obama? - o, encara no. Espero poder-ho fer en alguna ocasió, qui sap... Un cop d'ull... al mes de novembre Vari etat de formacions, estils, program es i u bicacions omplen una carregada agenda musical arreu de Catalunya durant aquest mes de novembre. Si Barcelona congria l'àmplia majoria de con certs programats pels cicles i institucions ha bituals, les altres províncies cada cop agafen m és responsabilitat musical, oferint calendaris d'una certa estabilitat amb programes d'un particular atractiu i, potser encara més important, amb independèn cia de criteri respecte dels de la capital. per MERCEDES CONDE PONS I Palau de la Música acull dos concerts del cicle Palau I 00, el primer dels quals és el de l'orquestra BandArt, una orquestra formada per músics de les millors orquestres europees que tenen la particularitat d'interpretar sovint dempeus, i dotant d' una energia molt especial la música. Sota la direcció de Sir Colin Davis, oferirà un doble programa Mozart, amb la Serenata núm. 9, "Posthorn" i el l?equiem en Re menor, amb la participació del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana i els solistes vocals Klara Ek, Daniela Lehner, Andrew Kennedy i Matthew Rose. Euroconcert convida el jove pianista polonès Michal Drewnowski a fer el seu debut al cicle amb un programa dedicat a Frédéric Chopin en el 200 aniversari del seu naixement. Per la seva banda, lbercamera aposta també pels va lors emergents, tornant a portar al cicle el violinista armeni Serguei Khatxatrian -que va impressionar en el seu debut interpretant el Concert per a violí dc Txai· kovski-, aquest cop junt amb la seva germana, la pianista Lousine Khatxatrian. amb obres de Bach i Beethoven. El Pa· la u de la Música acull també el concert del Cor Lieder Càmera, que dirigeix Xavier Pastrana, en què presenten el disc Cançónova amb motiu del seu 20è a ni· versari; un recull a cappella de peces de la Nova Cançó. harmonitzades per compositors corals del nostr e temps. La temporada de cambra dc L'Auditori convida el pianista Miquel Farré dins el cicle de piano a L'Auditori amb obres de Mozart. Beethoven, Brahms, Albéniz i Chopin, mentre que el Trio Kandinsky oferirà un concert amb el Trio dc Mont· salvatge, el Trio op. 63 dc Schumann i l'opus 65 de Dvorak. El Quartet Casals in icia nova temporada com a formació resident, aquest cop al voltant dels quartets de Xostakóvitx. En aquest primer concert interpretarà el Quartet en Re menor de Mozart, el Quartet mim. 2 en La major de Xostakóvitx i, novament. el Quartet núm. 14 en Re menor... la Mort i la Donzella~ de Schubert. La Banda Municipal de Barcelona ce- E MICHAL DREWNOWSKI lebra el 125è aniversari i ho fa sense escatimar festes. En els dos concerts que interpretarà com a inici dc temporada. es produiran dues estrenes absolutes de dues obres encàrrec per commemorar aquesta data. El primer dels concerts inclou l'estrena de jaume I el Conqueridor de Joan Lluís Moraleda. en un programa en què s'interpretarà també la Suite empordanesa de )u li Garreta i el Concert per a piano i instruments de vent d'lgor Stravinsky, amb la participació de Luis Parés al piano i sota la direcció del titular, Salvador Brotons. El veterà director alemany Franz-Paul Dec· ker reapareixerà un mes després d'haver participat a la temporada de l'OBC, amb un programa que inclou l'obertura de l'òpera de Humperdinck Hansel i Gretel i el poema simfònic opus 24, Mort i transfiguració de Richard Strauss. A més a més, es produirà restrena del Concert per a piano d'Albert Guinovart. que interpretarà el mateix autor. La temporada dels Amics de l'Òpera de SabadeLl començà a final d'octubre amb Rigoletto de Verdi, que passejarà per territori català a principi de novembre, reca lant en poblacions com Vila· decans, Vic, Reus i Sa nt Cugat del Vallès. A final dc novembre oferirà una gala de sarsuela al Teatre la Faràndula de Sabadell. amb la participació de Mari bel Ortega, Gemma Coma-Aiabert, Scrgio Escobar i Carles Daza. El Gran Teatre del Liceu viu un mes enfocat en el segle XX. D'una banda, s'hi podrà gaudir d'un clàssic de l'ex- pressionisme com és Lulu d'Alban Bcrg i, dc l'altra, els amants de les noves des· cobertes tindran la seva ocasió amb l'òpera In to tlle Little Hil/ de George Bcnjamin, que s'ofereix al Foyer del teatre a principi de desembre amb la presti· giosa fom1ació London Sinfonietta. Com a contTapunt, els amants del clàssic podran gaudir amb el ballet Ciselle d'A· dolphc Adam, amb la companyia de la Semperoper de Dresden i la participa· ció dc l'Orquestra Simfònica del Vallès. El Caixaforum dc la Fundació «la Caixa» <lcull el seu pa1-ticular homenatge a Chopin amb l'actuació del pianista janusz Olejniczak y el Silesian String Quartet, que oferiran una versió dc cambra del Concert per a piano en Fa menor de Frédéric Chopin. Un concert que es podrà sentir tant al Caixaforum de Barcelona com al de Palma de Ma· llorca. leida i Girona són dues ciutats cada cop més actives a nivell musical. La primera, com a seu de l'Orquestra Julià Carbonell de les Terres de Lleida, acollirà un concert amb música de Lluís Vergés sobre textos de Màrius Torres, sota la direcció d'Alfons Reverté, al Teatre de la Llotja i també a I"Auditoti AXA-llla Diagonal de Barcelona. A l'Auditori Paeria de Lleida es recordarà Chopin amb un recital de piano i veu i es recordarà també Màrius Torres amb un concert de la Banda Mu· nicipal dc Lleida amb l'actuació del baríton Toni Marsol i la soprano Montse· rrat Raima t. El Cor de Cambra de l'Auditori Enric Granados i el Cor Aurica de Badalona. junt amb el MurtTB Ensemblc -sota la direcció de Xavier Puig- oferí· ran un concert amb obres de Granados, Valls i arranjamems de cançons popu· lars de Gcrhard i Josep Vila. L'Auditori de Girona serà l'emplaçament del concert dc l'Orquestra de Girona i els Cor Filharmonia i Coral Saba Nova: un con· cert amb obres de Vivaldi i Mozart. so· ta la direcció de Martí Ferrer. Per acabar, l'Auditori Pau Casals del Vendrell convida el Trio Kandinsky (grup en residència) a interpretar un concert amb obres de compositors catalans com Robert Gerhard. Joaquim Malats. Jesús Rodríguez Picó i Ramon Humet. :R,M-C 313 L 33 -----1 465 PRECRrTICA I EL MES DE NOVEMBRE, A L'ABAST L'OBC interpr eta 'lieder' simfònics de Mahler TEMPORADA OBC. Dagmar Peckova, mezzosoprano. Markus Werba, barilon. Maria Riccarda Wesseling, mezzosoprano. Dir.: Pablo Gonzalez. Mahler, Txaikovski. Bruckner. l 'AUDITORI. DEL12 Al28 DE NOVEMBRE DE 2010 (CAL CONSULTAR DATES I HORARIS). ' OBC continua dedicant el seu particular homenatge a Gustav Mahler amb la programació dels seus lieder simfònics, una part cabdal del seu catàleg compositiu, atesa Ja implicació d'aquests en el seu procés vital i la seva aparició testimonial en algunes de les simfonies del compositor bohemi. Cal tenir en com pte, a més. que tots els lieder que Mahler va cornpondre tenen la seva versió primerenca amb acompanyament pianístic, versions no gaire sovint escoltades però que tenen, també. un gran va lor artístic. Novembre acull en dos dels programes que dirigirà el titular de l'O BC, Pablo Gonzalez, el recull dc Des Knaben Wunderhom (El corn màgic de la joventut) -interpretats per la mezzosoprano txeca Dagmar Peckova i el baríton austríac Markus Werba- i els sobrecollidors Kinderlo/enlieder (Cançons pels nens morts) interpretats per la mez- L zosoprano Maria Riccarda Wesseling. Tant els Kinderlolenlieder com els Knaben Wunderhorn estan escrits amb el particular i genial llenguatge simfònic característic de Mahler. La subtilesa amb què tracta les possibilitats sonores de cada instrument i la seva inserció en el conjunt orquestral, adopten en aquests lieder una nova dimensió que -prenent com a base el text- es conjuga amb molta cura amb el so de la veu humana, al servei de l'emoció i l'expressió de sentiments de gran profunditat. Tant els Knaben Wunderhom (escrits en dues etapes entre 1887 i 1899) com els Kindertotenlieder (cinc poemes de Rückert musicats entre 190 I i 1904) tenen un rerefons pessimista en què la preocupació per la mort i el traspàs a una altra vida vagaregen de forma omnipresent en cada una de les cançons, fins i tot en aquelles més iròniques. Particularment els Kindertotenlieder són cinc El Cor del Liceu invoca la divinitat TEMPORADA OSC. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Michael Boder. Brahms, Stravinsky, Ravel. l 'AUDITORI. 9 DE NOVEMBRE (21h). l Cor i Orquestra del Gran Teatre del Liceu es presenten en concert simfònic a L'Auditori amb el seu titular, Michael Boder, amb un concert amb una presència coral sense intermitències i un programa molt interessant. En primer lloc, es podrà escoltar Niinie de Brahms. Una obra en què el cor és l'absolut protagonista i en què l'exaltació del poema de Schiller pren absoluta consistència a través dc la inspirada música del compositor alemany. La Simfonia dels Salms d'Stravinsky atorga un paper important al cor, que en aquesta ocasió, però. s'enfronta més que a la dificultat que suposa a nivell expressiu la primera obra romàntica. a la dificultat que comporta una obra molt e~igent a nivell harmònic i en què el cor ha de saber graduar la seva presència amb la de l'orquestra. Per acabar, la "Sui- E 34 466 te núm. 2" del ballet Daphnis el Chloé de Ravel fa servir el cor a mode d' instrument complementari a l'orquestra, aprofitant el timbre polifònic que genera per suggerir atmosferes en la linia impressionista d'algunes obres de Ravel. Una ah ra lectura que proposa aquest programa és la que es desprèn de l'anàlisi temàtica de les tres obres conjugades en aquest mateix concert. Niinie, op. 82 pren com a inspiració un meravellós poema dc Sch iller que evoca els Noeniae de la Roma antiga - unes processons dedicades pels parents als seus difunts- i. així. dota l'obra d'una fo11a cànega b'8nscendent, amb versos tan delicats com '·També allò que és bell ha de morir" i els darrers versos del poema: "És així com els déus arrenquen el plor i ploren també totes les deesses perquè la bellesa fineix, perquè allò perfecte mor. "Tam- frapants poemes que van horroritzar -per la seva temàtica-la dona de Mahler, Al ma, per invocar gairebé la malastrugança. Quan, pocs anys després, la filla de Gustav i Alma, Maria, va morir a l'edat de quatl'e anys, el sentiment profètic va esdevenir realitat. Mahler va dir sobre la composició d'aquests lieder: "Em vaig posar en la situació d'haver perdut un fill. Quan realment vaig perdre la meva filla, ja no hauria pogut escriLife unes cançons com aquestes." Els lieder de Mahler aniran acompanyats en dos programes per la Simfonia núm. 1, ··somnis d'hivern" de Txaikovski i la Simfonia núm. 7 de Bruck- ner. En el primer cas es tracta d' una simfonia poc programada però de gran bellesa. Ma lgrat proporcionar a Txaikovski nombrosos maldecaps, és una obra de gran maduresa que mostra innuències de la música simfònica dc Mendclssohn junt amb una llunyana afinitat amb la música popular russa. La Simfonia núm. 7 d'Anton Bruckner, una de les seves peces més conegudes, va ser dedicada al príncep Ludwig 11 de Bavicra i en la seva estrena a Lcipzig l'any 1884 va obtenir un dels èxits més importants de la seva vida. bé la Simfonia dels Salms d'Stravinsky posseeix una forta càrrega espiritual, cosa que es copsa sobretot en la música suggerida pel compositor rus. Com indica el títol de l'obra, aquesta pren com a base textual diversos salms bíblics en els quals la pregà1ia per la salvació és lloc comú a tots. El mateix Stravinsky va especificar que aq uesta peça no era una simfonia en què s'inserien sa lms, sinó una simfonització d'aquests, és un ballet del qualla "Suite núm. 2" -basada en els seus tres darrers moviments- és la més coneguda i interpretada. Estrenat en la seva versió completa l'any 19 12 al Théatre du Chatelet de París pels Ballets Russos, Oaphnis et Chloé s'inspira en un text del poeta grec Longus i narra un episod i mitològic en què el paper dels déus és, novament, l'eix principal. En aquesta ocasió, en què el cor actua a mode de cor grec estàtic i inserit en la dinàmica orquestral com un instrument més, en comptes d'un lament per la finitud de l'ésser humà o una pregària per l'assumpció del més enllà. l'obra acaba amb una bacanal en què, al voltant dc Dionís, es celebra l'amor camal i, per tant, únicament terrenal. PR E eR rT I e A i ,1,ii(jl.,;iif;l EL MES DE NOVEMBRE, A L'ABAST Jordi Cervelló per partida doble PALAU 100. Atrium String Quartet. Prokófiev, Cervelló, Xostakóvitx. PETIT PALAU. 1 DE DESEMBRE DE 2010 (20.30 h). ' L Atrium String Quartet és una dc les joves formacions de corda més actives de l' actual panorama musical internacional. Radicat a Berlín, però nascut com a formació estable a Sant Petcrsburg l'any 2000, aquesta formació que integren els violinis tes Alexey Naumenko i Anton 11yunin, el viola Omitri Pitulko i la violoncel·lista Anna Gorelova, ha re but premis impottants a nivell europeu, com el primer premi i el premi del públic del Concurs Internacional per a Quartets de Corda de Londres (2003) o el gran premi del Concurs Internacional per a Quartets de Corda de Bordeus (2007). La seva carrera l'ha portal arreu d'Europa, Rússia, els Estats Units, Austràlia i el Japó. La formació, que actua per primer cop en el cicle Palau I 00 Cambra, interpretarà un programa de música russa (Prokóriev i Xostakóvitx) que. d 'entrada, contrasta amb la inserció del quartet de corda Remembrances ( 1987 -99) del compositor català Jordi Cervelló. Aquest quartet en quatre moviments - "Andante lirico", "Lento e contempla- tivo", "Scherzo. Molto vivace" i Finalc"es va estrenar l'any 200 I a la Schu bcrtíada de l'Auditori Winterthur de Barcelona a càrrec del conjun t ital ià David Quartet. La fotmació que el presenta novament al públic de Barcelona, però, coneix força bé l'obra dc Cervelló, ja que recentment va enregistrar els quatre quartets de corda de Cervelló: Remem- brances, Dos moviments. Etüden nach Kreutzer i A Bach. Remembrances és un quartet de corda d'estructura clàssica i un llenguatge directe. melòdic i evocador; un llenguatge que Cervelló domina especialment en l'àmbit de la corda, on es centra gran part del seu extens catàleg. Una obra, fmalment, que s'amalgama a Ja perfecció amb les dues obres que acompanyarà al programa, el Quartet de corda núm. 1 en Si menor, op. 50 de Serguei Prokófiev i el Quartet de corda núm. 3 en Fa major, op. 73 dc Dmitri Xostakóvitx. L'atmosfera contemplativa del quart moviment dc Remembremces té molt a ve ure amb el lirisme que es copsa sovint en el llenguatge rus d'aquests dos compositors del segle xx. El CONCERTS SIMFÒNICS AL PALAU. Orquestra Simfònica del Vallès. Ricardo Ríos, clarinet. Ashan Pillai, viola. Dir.: Michael Nesterowicz. Cervelló, Bruch, Dvorak. PALAU DE LA MÚSICA. 20 DE NOVEMBRE DE 2010 (19 h). E I compositor )ordi Cervelló ( Barcelona, I 935) inicia la seva col·laboració com a compositor resident a la temporada de concerts d e l'Orquestra Simfònica del Vallès amb la programació dc Divertimento 2002, una obra per a petita orquestra en sis moviments que s'estrenà l'any 2003 a l'Auditori dc Barcelona per encàn ec de I'OBC. El compositor, d'obra especialment prolífica en l'àmbit de la corda, va rebre el Premi Ciu tal de Barcelona l'any 197 3 per Ja seva obra Seqüències sobre una mort i el Primer Premi del Ministerio de Ed ucación y Cicncia per Biogénesis ( 1976). Durant la seva extensa activitat compositiva ha re but nombrosos encàrrecs d'institucions, com ara del Concurs Internacional Arthur Rubinstein d'Is rael ( 1974), de la Comisaría General dc Música ( 1975), de l'Olimpíada Cultural dc Barcelona ( I 99 I) i del Govern d'Andorra, entre d'altres. Aquest és l'únic divertimento que el compositor té dedicat a una formació orquestral, ja que els altres dos que consten al seu catàleg. datats l'any 1996 són dues peces en cinc moviments per a dos violins, en què el caràcter burlesc és molt evident, tol combinant-ho amb moments de relaxació en què la recerca d'una sonoritat suggerent n'és la prioritat. L'obra, que obrirà el concert, donarà pas al poc sovintejat Concert per a clarinet i viola en ¡\I/i menor, op. 88 del compositor alemany Max Bruch. que interpretaran el viola solista dc I'OBC Ahsan Pillai i el jove clarinetis ta Rica rdo Ríos. Aquest concert es situa ben bé en la línia romàntica en què Max Bruch va inspirar-se tam bé per al seu conegut concert per a violí. L'exposició a duo dels dos solistes és resposta per l'orquestra en alguns moments amb molta empenta, mentre que en d'altTCS l'orquestra es situa en un evident segon pla per donar Quartet de corda núm. 1 de Prokófiev ( 1939-31) està a prop de l'evocador ballet Romeu i /ufieta pel que fa al rit111e del primer moviment. Malgrat això. és en la música de cambra que Prokófiev es mostra més agosarat, experimentant noves harmonies, Lluny de les clarament apreciades pel règim cstalinista. El mateix que succeeix amb l'obra de cambra de Xostakóvitx. profunda i molt sovint amb un rerefons entre tràgic i irònic, com queda palès al Quartet núm. 3 en Fa major. en què s'aprecia un contrast evident entre el primer moviment "Allegretto" i el segon. "Moderato con moto": ambdós amb una profunda ironia però amb un caràcter juganer en el primer cas i tràgic en el segon, una constant en l'obra del gran mestre rus. espai d'expressió als dos instruments, les sonoritats dels quals es complementen a la perfecció. omés al tercer moviment, "Allegro''. l'orquestra pren protagonisme per presentar l'exposició dels dos instruments en una línia molt romàntica i considerada pels seus contemporanis de principi de segle XX com profundament passada de moda. La Simfonia núm. 8 en Sol major, op. 88 del compositor txec, escrita a Bohèmia l'any 1889, és un altre exemple de la profunda estima que el compositor tenia per la música folklòrica del seu país, a la qual remetia sovint no com a paràfrasi de melodies preexistents, sinó sempre, i amb una profunda o riginalitat, reformulant l'aire bohemi en noves i ins pirades melodies. Un programa, en definitiva , que destaca per la llibertat i tndependència estilística dels compositors respecte del temps que els va tocar viure a risc de caure en la crítica dels seus contemporanis. Per això Ja citació de MotTis Wcst que I'OSV anota a peu de programa no resulta gens banal: "La llibertat més di- fícil de consen•ar és la d'equivocar-se." 35 467 1Mi()IJ1t(i PREcRrr•cA 1 EL MES DE NOVEMBRE, A L'ABAST Versió no roinàntica de 'Giselle' al Liceu Ciselle, un dels ballets més coneguts del repe rtori romàntic, torna al Liceu en el si de la seva erràtica temporada dedicada a aquest gènere, i ho fa en una versió que s'allunya de la tradicion al i originària amb la quaJ tant s'h a projectat. ~r J . COMELLAS_ _ __ ecordem que es basa en una partitura d'Adolphe Adam, el compositor francès subministrador eficaç de composicions per al ballet -entre els catorze que va compondre, hi figuren també Le Corsaire i Faust-. que es va estrenar l'any 184 I a l'Òpera de París amb coreografia dc Juies PerTot i )can Corelli, posteriorment revisada per Marius Petipa. Aquesta és la versió més coneguda, la que ha superat un segle i mig d'existència. Ara arriba en una coreogralia jove que es va estrenar el mes de març del 2008 i és la primera creació narrativa del ballarí i coreògraf anglès David Dawson. Es tracta d'una visió renovada d'acord amb els postulats estètics actuals. obra d'un creador amb una trajectòria relativament jove encara que en tot cas. tant en la condició dc ballarí com de coreògraf, compta amb un dcnsíssim i brillant historial en companyies com: Ballet acional d'Holanda, English ationat Ballet. Ballet acional dc Marsella, Ballet dc Boston i Ballet de Frankfurt, entre d'altres. Alhora. coreografies seves han estat estrenades per alguns d'aquests conjunts i també pel Ballet del Teatre Mariinski de Sant Pctcrsburg, Royal Ballet dc Flandes d'Anvers, etcètera. El currículum de premis és així mateix d'una enorme importància. Actualment és coreògraf resident del Semperopcr Ballctt de Dresden, companyia que dirigi rà en aquesta versió de Ciselle, propera al ballet neoclàssic, amb la qual trenca motlles, partint ja d'una revisió de la partitura original, obra de David Colcman, que alhora dirigirà la Simfònica del Vallès des del fossat. El Scmperoper Ballett és el ballet de l'Òpera Estatal dc Dresden, on té la seva seu. Els orígens de la companyia pouen en l'any 1920, en un període que R 36 -168 va acabar el 1945 quan Ics bombes aliades en van destruir la seu. Recuperat a l'Alemanya dita oricialment Democràtica, des del I 985 es va hostatjar definitivament a la seu de l'esmentada Òpera Estatal de Dresden. Des d'aleshores ha comptat amb la col·laboració de coreò- grafs tan destacats con William Forsythe, )irí Kylian, Vladimir Vassiliev, Uwc Scholz i John Neumeier, entre d'altres. La temporada 2006-07 en va assumir la direcció artística Aaron S. Watkin i comptant amb Dawson com a coreògraf resident. GISELLE. Música: Adolphe Adam. Coreografia: David Dawson. Semperoper Ballett i Or· questra Simfònica del Vallès. Dir. d'escena: David Dawson. Dir. musical: David Coleman. I LICEU. DEL6 AllS DE NOVEMBRE DE 2010. PR E eR rT I e A j ,i,ii(jlf;t!r;l EL MES DE NOVEMBRE, A L'ABAST 'lnto the Little Hill' Òpera anglesa avantguardista al Liceu Una autèntica raresa suposa la presència en la programació de la temporada del Liceu de l'òpera Inta the L ittle Hill que s'oferirà al Foyer. per J. C. C. n tot cas, se situa en la mateixa línia d'estrena barcelonina fa molt exactament un any de l'òpera Hypermusic prologue del local Hèctor Parra, una mena d'apèndix a la programació/quota estèticament més avançada, que enguany es reforçarà amb l'estrena a final del mes de juny de LByron del nostre Agustí Charles. També com amb l'obra d'Hèctor Parra, la producció arriba feta en origen, en aquest cas del Festival d'Aideburgh. al qual està molt vinculat el compositor. així com també n'és d'origen tot l'equip artístic; o el que és el mateix, són coneixedors seriosos d'aquesta òpera. Amb In to de Little / fill arriba també la possibilitat de descobrir un dels compositors britànics més destacats del moment. George Benjamin. nascut l'any 1960, va començar els estudis de música com a pianista, tot derivant posteriorment vers la composició. Ben avançats els setanta - per tant, essent molt jove-, va esdevenir deixeble d'Oliver Messiaen i de la seva esposa, la gran pianista Yvonne L01·iod. a qui juntament amb l'oboista Hein Holliger va ajudar a acabar el Concert a quatre del seu mestre. L'estrena l'any 1980 de la composició l~inged 8y The Flat Horizon va causar un gran impacte. Va ser l'obra del compositor més jove que es va interpretar al Pre ms. L'any 2006 va estrenar E a La Bastille l'òpera que ara es presenta al Liceu. Basada llunyanamenl en el conte El flautista d' Harnelín, l'obra aborda idees com l'encobriment, la dissimulació, les falses aparences. Tot això, servit per una partitura inclassificable, original i essent alhora deutora de més d'una font, amb una insttumentació tampoc no gens convencional. La qualitat de la versió està plenament garantida, des del suport orquestral servit per una formació tan prestigiosa en l'àmbit de la música contemporània com és la London Sinfonietta. Les veus així mateix són d'un altíssim nivell en una confrontació ideal entre joventut, la soprano Claire Booth. i maduresa, la mezzosoprano Susan Bicklcy, ambdues artistes d'un gran reconeixement a la Gran Bretanya. Atesa la cu1ta durada de l'obra, el programa es completarà amb composicions orquestrals del mateix George Benjamin en una proposta que servirà de manera força oberta per aconseguir una bona visió de l'univers d'aquest creador britànic. INTO THE UTTl.E HILL de George Benjamin. llibret: Martin Crimp. Susan Bickley, mez- zosoprano. Claire Booth, soprano. London Sinfonietta. Dir. d'escena: John Fulljames. Dir. musical: Franck Oliu. LICEU (FOYER). 2 I 3 DE DESEMBRE DE 2010. 25 Ofo de descompte Els subscriptors de la "Revista Musical Catalana" obtindran un 25 % de descompte en la compra de dues entrades per concert, a les taquilles del Palau de la Música Catalana, per als cicles Palau 100 Cambra, Concerts Simfònics al Palau i PrimerPalau. de la temporada 2010- 11. Cal presentar el darrer rebut de fn su bscripció. lliI 37 469 MUSICALIA L'OMBRA ALLARGADA DE ... Francesc Burrull Un ''home de fer feines'' musicals I per JAUME COMELLAS ls un home de fer feines musicals, perquè ho fas lot, compondre, arranjar. interpretar i fins i lot alguna vegada fas veus cantant." Així va definir Josep Maria Espinàs en Francesc Burrull, amb qui durant els primers anys de la Nova Cançó va mantenir una intensa relació professional. L'escriptor i fundador dels Setze Jutges dirigia el desaparegut segell Concèntric, dedicat a aquest moviment, així com la Cova del Drac, aquell catau tan singular i tan referendador d'uns anys i d'un context vitalíssim i transgressor. l alhora una mena de contra poder des de semblants solatges ideològics de fons, però no socia ls, d'aquella altra discoteca també referent en aquells anys que va ser Boccaccio. Entre la gauche di vine "pija" i la gauche burgesmenestral hi havia diferències. En aquells anys Francesc Burrull va confegi r la gran part dels més de cinccents arranjaments que calcula que molt pel cap baix ha escrit al llarg de la seva vida. -Vaig fer els arranjaments dels tres primers discos del joan Manuel Serrat per a Edigsa, excepte u11a cançó que la va arranjar l'Antoni Ros Marbà. N'he fet per a Concèntric, Edigsa, Ariola, Discophon, Sonoplay, per al Serrat, el L/ach, La Trinca, Guillermina Molta, Guillem d'Efak, Monclto i fins i tot per a I'Antonio Machín. Reconeix que ... -N'han quedat uns quants que encara es poden escoltar... I en destaca especialment un. -Estic moLt content d'un disc que vaig fer amb el Rafael Subirachs, amb arranjament acústic, dos violins, viola, violoncel, contrabaix i guitarra acústica. I ell amb una veu molt fresca. Hi ha sons que no han envellit, sobretot els de base acústica; d'altres, els electroacústics, que imitaven els Shadows, tot allò sí que ha envellit. Francesc Burrull va tenir una for- E 38 470 mació clàssica de recorregut ortodox fins i tot competint amb companys il·lustres .... -Sí, vaig ser un bon alumne al Conservatori del Liceu i vaig guanyar la medalla d'or de fi de carrera, que vaig disputar al joan Guinjoan. Amb aquells premis em pensava que podria tenir una certa trajectòria en el camp de la música clàssica. Però no va anar bé. La clàssica no donava per viure. D'aquí que es llancés a "l'altra". -Amb orquestres de bai/tenia oportunitats de guanyar-me la vida; i més amb la situació familiar, vull dir econòmica, no oblidem que era a final dels quaranta i principi dels cinquanta. Vaig començar a tocar al Riga/, El Cortijo, l'Emporium, on hi havia orquestres de ball i allò eren uns ingressos importants. Aquí vaig començar a fer arranjaments. L'orquestra del l~ igat era una big band i s'hi feia concert a la tarda i era molt agradable. Als Estats Units, Duke Ellington o Glenn Miller jeien música de ball. I és que tot és ballable o tot no ho és. Aquf es fan massa classificacions. Als Estats Units tenen música clàssica, jazz i pop i amb això ja s'aclareixen. Aquí per al jazz tenim vint denominacions: dixicland, new age, contemporary.... Fa una precisió aclaridora. - No renego d'haver fet música de ball i haver portat americanes i camises acolorides, perquè veia músics que eren moll bons i que jo aprenia d'ells i també portaven uniformes vistosos. De fet era com el frac dels músics de clàssica; formava part de la litúrgia. Tanmateix... -Musicalment la música de ball no m'ha aportat gran cosa. A mi sempre m'ha agradat improvisar i no tocar sempre el mateix. La paraula "improvisar'' sempre m'ha causat un gran respecte. Per això tocant en trios o quartets de jazz, sempre m'hi he trobat molt bé. Amb el Tete Montoliu Quartet tocava el vibràfon. Vàrem fer un disc que segurament és el primer de jazz que es va fer a Espanya. El va produir el Pere Porta bel/a. La trajectòria professional de Francesc BuJTuJI està atapeïda d'aventures professionals: a part del que ha esmentat, hi ha l'Orquestra Tropicana, el Lati n Com bo -compte, dotze discos senzills i set anys de vida-, dirigir i interpretar espectacles de La Trinca, jazz arreu -recorda amb orgull haver actuat amb Don Byass- i gairebé tota l'escala social musical. -Sí, m'agrada fer música clàssica; MUSICALIA senyar és aprendre. I quan trobes alguns alumnes bons aleshores és una llaminadura. -Et queda aJguna cosa per fer? -Passar-m'ho bé, que en realitat és el que he fet. No vull fer res més que passar-m'ho bé. I m'ho he passat bé encara que a la vida m'hagí hagut de posar vestits llampants i fer alguns arranjaments que no calia ¡fer algunes coses que no m'interessaven. - Quina petja creus haver deixat? encara que Iens la partitura al davant, cada interpretació és diferent. La satisfacció que et dóna la música clàssica és diferent. Mai no estàs mecanitzat i la satisfacció d'interpretar una obra gran ja omple. Vaig tocar el Concert de Gerslnvin amb el franz-Paul Decker al principi dels noranta i m'ho vaig passar molt bé. La Raphsody in blue l'he fet en totes les versions. Amb la Banda Municipal, dues o tres vegades; i en l'original amb big band, que és la que va estrenar el mateix Gershwin amb l'Orquestra de Paul Whiteman arranjat per Ferde Gofre, el de la Suite del Gran Canyó del Colorado, que era el pianista de l'orquestra de Whiteman. És la seva versió però amb instruccions de Gershwin. No he tingut oportunitat de tocar-la mai més. És curiós, perquè els instrumentistes s'intercanvien d'instruments i de cop i volta el contrabaix es posa a tocar la tuba. També he tocat la de cobla que és del Bernat Castillejo, excel·lent. -Quina música no has fet?, pregunta absolutament imprescindible. - No he fet música contemporània, ni tampoc religiosa, són com dos extrems. Sí que m'interessen, perquè sóc xafarder i m'agrada tot. M'agradaria conèixer-les, però crec que no m'interessaria tocar-les. La música religiosa perquè ja està esbravada. Des que Bernstein va escriure una missa ja no és el que era. I en la música contemporània, a vegades, no dic pas sempre, s'hi amaga la incompetència. Déu n'hi do el que s'hi cola. - Tampoc no has fet flamenc. -No, no n'he fet. El respecto com respecto qualsevol música folklòrica. He descobert molta música de països llatinoamericans que m'interessa molt. Però el flamenc trobo que hi ha w1 excés de difusió i de donar-li protagonisme; és voler fer-lo més del que és. -Sí que has fet alguna cosa de cobla. - Em penso que no en sé, de fer coses de cobla, però la sonoritat de la cobla la trobo tan atractiva que hi he treballat i ara mateix m'han fet un encàrrec d'arranjar quatre cançons populars per a aquesta cosa de cobla i orquestra de corda; però el protagollisme és de la cobla. I tinc escrita la Suite Mediterrània en tres moviments per a piano, contrabaix, percussió i cobla. -En tot cas, en el que has gaudit més és en el jazz. (Dubta una mica abans de respondre) -Més que ser en el que he gaudit més, és la música en què m'he sentit més còmode. Ha gaudit molt acompanyant Serrat i Raimon i també joan Baptista Humet, que tenia coses que estaven molt bé; i ara la Laura Simó, que és una cantant extraordinària. I també gaudeixo mol/tocant estàndards. Però en el jazz no hi poso límits. La improvisació mai no és completament lliure; és una improvisació reflexionada per moltes coses; per sentiments, per com et trobes, per coses que has fet o t'han passat abans; i a la fi es converteix en una composició sense paper pautat. I això és w1 estímul. -També la docència ha esqui txat el teu currículum professional. -En realitat m'agrada més aprendre que no ensenyar. Per ensenyar es necessita un entrenament psicològic i saber no elevar el nivell més enllà de les possibilitats dels alumnes. Has de fer una sabata a mida per a cadascú. Però ensenyar enriqueix i a vegades m'he dit: -Això m'ho explico a mi.·· Sí, en- -Penso que deixaré molts amics que es recordaran de mi més com a persona que com a músic. No sóc presumit, però m'agrada presumir de tenir bons amics i crec que tinc bons amics. No he tractal mai de ser una persona important i mediàtica. He procurat fer la feina el millor que he pogut. De les coses que he escrit és possible que es recordi, amagadeta, alguna composició... I el disc Blanc i negre de piano sol. que m'agrada molt, és una cosa molt personal, composicions meves que cadascuna té el seu propi estil. Per a mi va ser un repte compondre'/ i arranjar-/o per a piano. I-fe procurat que fes tres vessants, composició, arranjament i interpretació no es fessin nosa. En definitiva, si hagués de fer mai una targeta, que mai no n'he tingut, només posaria pianista. :RM-C 3 13 I aquí em pe1111eto fer un afegitó personal: la bonhomia de Francesc Bun-ull és tan connatural en ell com la condició de músic; el seu permanent bon humor, la disposició a la broma i la barrila. la seva sanitosament contagiosa rialla i Ja manera generosa i mancada de tot tipus d'especulació del seu tracte. amb tota seguretat tenen molt o tot a veure amb la justament pregonada gran collita d'afectes. - Afortunat d' haver estat músic, doncs? - Oh, i tant! Era el desig de la meva mare, que era violinista, que sembla ser que era una bona professional. El meu pare era melòman; li agradava molt Beeth011en. No vaig tenir cap influència de fer altra cosa que no fos música. M'agradava fer-ho i endavant. jo sempre he anat fent camí, mai no he pensat en l'arribada. mai no he dit "he fet el cim··. Fa deu anys que estic oficialment jubilat, però no hi ha manera... i sóc feliç que sigui així. I quan toco continuo trobant-me bé. 39 ---471 MUSICAL lA PAPER D'ASSAIG Joan Maragall Un poeta melòman per MIQUEL DESCLOT quí esteu acostumats a sentir parlar de música als músics; mes potser per això mateix no us desplagui que avui us en vinga a parlar jo que no sóc músic, però que estimo la música, sense conèixer els secrets de la seva consistència. Així, tot parlant-ne, la meva veu us semblarà fresca com la d'un infant, i el sentir-la us serà un repòs en Ja vostra iniciació pacien ta i, per tant, una ajuda en ella; perquè el bon caminant quan reposa també avença." A Així arrencava la conferència que joan Maragall va pronunciar el 2 de febrer de l'any 1905 davant l'Associació Wagneriana, amb unes paraules que podrien servir de lema per a aquesta secció de la revista, encomanada justament a tres escriptors melòmans. La conferència, a benefici dels barbuts i arrauxats apòstols wagnerians d'aquella Barcelona modernis ta. duia per títol "El drama musical dc Mozart", cosa que, si no coneguéssim l'educada ponderació del poeta, ens podria fer pensar que es tractava d'una provocació d'allò més maliciosa. No he sabut mai quina reacció va desvetllar la conferència dc Maragall entre aquells devots de pedra picada de la religió wagneriana, però és fàcil d'imaginar que molts d'ells devien arrufar el nas amb malfiança, si no amb irritació. L'associació sens dubte havia acudit a Maragall sabent que el poeta també participava de ta seva admiració per Wagner (només l'any anterior, Maragall havia publicat amb ells una traducció adaptada a la música de Tristany i /solda, en col·laboració amb el mestre Antoni Ribera, membre respectat i pioner de l'associació), i segurament es devien esperar un elogi encès del déu únic d'aquell temple. Que el poeta els sortís, doncs, amb una defensa de l'òpera de Mozart, un autor que era ben lluny dels interessos de l'associació i que encara apareixia com una relíquia d'una estètica passada de moda, els devia agafar ben desprevinguts, per no dir que els devia treure de polleguera: "Mes l'exernple ca- 40 472 racterístic de la transfiguració que us he dit de la paraula per la música, no és pas en Wagner que jo el trobo; me cal un major desequilibri, una major disparitat entre ambdues concepcions, poètica i musical, menys unitat d'inspiració; me calla santa inconsciència de l'atzar en l'encontre dels dos elements. I tot això ho trobo jo realitzat i conduït a totes les seves conseqüències, ho trobo exemplaríssim, en el Don joan de Mozart." I jo ara em pregunto, fent volar coloms, si el "desaire" que els wagnerians barcelonins devien sentir en aquella conferència no va ser la causa que l'any següent publiquessin una nova versió de Tristany i /solda, aquest cop a càrrec de jeroni Zanné i joaquim Pena, com per esborrar ta maragalliana del seu catàleg. El més xocant de l'elecció de Maragall per al tema de la seva conferència és el fet que ell. que tenia formació musical però que es dedicava de ple a les lletres, s'adonés abans que els pl·ofessionals de la música que, en el fons, el desideràtum del teatre musical wagnerià ja l'havia aconseguit Mozart en el seu Don Giovanni. Cal tenir molt en compte, a un segle de distància, que en aquell moment MozaTt no desvetllava el consens universal que concita avui: el prestigi del salzburguès sobrevivia com podia a la dictadura dc l'estètica romàntica, que l'havia relegat a una segona o tercera fila en les seves preferències. Maragall, però, amb un discerniment i una independència de criteri que encara avui meravellen, va gosar reivindicar-lo i reconeixe-li la preeminència que se li negava fins i tot entre els més entesos (a propòsit: el mateix any 1905, Gustav Mahler iniciava a l'Òpera de Viena, precisament amb la producció de Don Giovanni, un cicle Mozart que havia de restablir fmalment les òperes mozartianes en el repertori, al costat de les de Wagner i de totes les novetats de l'època). A la seva conferència, Maragall ens apareix en perfecta sintonia amb l'estètica romàntica alemanya, que ja des del malaguanyat Wilhelm Hcinrièh Wackenroder ( 1773- 1798) postulava la superioritat dels poders de penetració dc la música, no subjecta a l'esclavitud del significat com les altres arts: "t'emoció poètica es diferencia de l'emoció musical en què cerca l'expressió en la paraula, representadora imatjada per Ja idea, mentres que el senzill so musical no porta imatge, està més a prop de la puresa del ser. En Ja Comèdia del Dante, el cel i la terra se us revelen al través de la imatge ideal de les formes que s'hi agiten; mes en les simfonies de Beethoven se us revela l'essència de la vida d'una manera quasi directa que, no donant-vos-en cap representació imatjada, les conté totes. Però l'emoció poètica i Ja musical s'assemblen en què, generades ambdues en el ritme de l'eternitat, ne duen l'empremta originària; i així Ja poesia sembla un començament de música i la música un començament de poesia; sols que a l'arribar a un cert punt, va cada una pel seu camí." J oan Maragall era, doncs, un melòman molt seriós, en una època en què la música no era a l'abast d'un dit, com ara, i en un país on la formació musical mai no s'ha tingut per cosa seriosa, com encara els programes escolars d'avui demostren de manera vergonyan t. De fet, Maragall era un melòman únic, que regularment anava a l'òpera i assistia a concerts i que, a casa, tocava el piano amb normalitat, senzillament perquè estimava la música per ella mateixa, i no pas per "necessitat" social. Per això va col·laborar amb cos i ànima en empreses com l'Orfeó Català, per al qual no tan sols va escriure l'himne El cant de la senyera, sinó que va adaptar pulcrament els textos d·una colla de peces (de Bach, de Beethoven. de Mendelssohn, de Schumann, de Brahms, de Franck) perquè es poguessin cantar en català: un autèntic luxe per a qualsevol cor del món. La veritat és que no sabria dir cap altre gran poeta (o escriptor, tant se val) de casa nostra que hagi tingut una intimitat amb la música comparable a la de joan Maragall. A tots se'ns acudirien w1s quants noms d'escriptors catalans de relleu que han tingut relacions més o menys estretes amb les arts plàstiques (Russinyol, Foix, Brossa, Porcel. per esmentar només uns quants casos ben coneguts), però ens costaria molt de trobar-ne gaires que hagin tingut una familiaritat equivalent amb la música, més enllà d'un interès educat o una curiositat genuïna. Ara mateix. només em ve a la memòria el nom del poeta Màrius Torres, nascut fa un segle, cinquanta anys justos després que Maragall. MUSICALIA • l ANTONI SÀBAT El Palau de la Música Catalana. Els anys de la repressió franquista 1936-1975 EDICIONS DE 1984. l que cal dir a l'avançada d'aquest llibre, és que calia que fos escrit; que per tant, és un llibre necessari per entendre molt més que allò a què es refereix el títol. I això deriva del fet bàsic, que tot -o molt- del que s'ha esdevingut i en bona mesura continua esdevenint-se al Palau transcendeix l'àmbit estricte de la seva genuïna dedicació, la música. I els fets més immediatament recents -actuals i ben vius encara- ho confirmen plenament. E ANNA COSTAL Pep Ventura, abans del mite CONSORCI DEL MUSEU DE L'EMPORDÀ. L a concepció popular d'un llibre en el sentit estricte de la paraula és probable que no inclogui els catàlegs de les exposicions. Des d'un punt de vista tècnic, són llibres, és clar; fins i tot disposen de l'ISBN preceptiu que ho confirma legalment. Però per a la majoria de les persones és probable que un catà leg d'exposició no passi dc ser un bonic llibre de fotog¡·alïes, un record d'un bon dia en un museu. La proposta coordinada per Anna Costal va molt més enllà. Les aportacions dels col· laboradors amb què ha comptat fan d'aquest catàleg un assaig Hom parteix de l'autoritat que atorga a l'autor haver estal testimoni directe de pràcticament tot, o gairebé tol, del que dóna fe al llarg de les prop de 500 pàgines de què cons ta. I aquest tot, a més, queda exposat amb una riquesa documental explícita en les nombrosíssimes citacions que s'hi exposen i en l'apèndix. 1 aquest és un mèrit important del lLibre pel fet que el recull d'esdeveniments que recorre l'autor dóna al llibre la impressió que res no que- complet sobre la personalitat artística i social de Pep Ventura que transcendeix fins i tot els Límits que s'havia imposat en la mateixa exposició. molt més simple del que el catàleg suggereix. A més, amb el complement discog¡·àfic, d'una factura sonora btillant, esdevé un document bibliogràfic de primer ordre. I..: obra en el seu conjunt despulla el personatge de molts dels elements que se li han atribuït al llarg dels anys, i l'exposa nu, tal com era, amb totes les seves imperfeccions i totes les seves capacitats. El mite conegut per tots conegut cau. però queda reemplaçat per un altre, molt més humà, molt més comprensible, més creïble, més autèntic. I el que és més important és que el coneixement profund de la seva tasca artística i social el reforcen com a graó imprescindible de la història musical de Catalunya. Josep Pasqual da per dir. 1aquí potser qüestionaríem una cert excés en la recreació de detalls que llasten la nuïdesa del discurs literari. Al mateix temps, tot el que s'hi exposa, tota aquesta memòria que transmet el llibre, té un gran interès i constitueix un document excepcional per conèixer. insistim en això. tot el que es va produir dins dels murs del Palau i també tot el que representava com a imatge d'una realitat genèrica que va ser la ideologia i sobretot la fom1a d'actuar del règim franquis ta. I sense oblidar tampoc l'interès que té tol el que va esdevenirse dura11t els anys de la guerra civil, fets especialment desconeguts o poc abordats en la historiografia del Palau, que l'autor iJ.Iumina en el que constitueix una aportació molt estimable. Tot té sentit -l'anècdota sempre adquireix la condició de categoria- en aquest enfilaU de fets i de reflexions consegüents que l'autor mena des d'un posicionament crític inequívoc i també des d'un cert deix d'ironia elegant; i així mateix. de l'assumpció d'un cert protagonisme personal, segurament inevitable atès el context vivencial del llibre. Perquè aquesta és una altra característica individualitzada del llibre: l'autor no escriu des de la distància del coneixement d'uns fets, sinó des dc la immediatesa d'unes vivències absolutes. I aques ta dimensió vivencial i aquest prendre posició respecte dels fets atorguen a la nanació un vernís de calidesa que transcendeix la que podria haver esdevingut només una aportació historiogràfica strictu D. GONZALEZ DE LA RUBIA ne el valor desigual, cal ia. però. fer-hi un treball d'investigació. Després de temps d'estudi, Gonzalez de la Rubia ens presenta un llibre en què repassa l'activitat dels precursors Francesc Valls Galan ( 1671-1747), Benet Julià Julià (1726- 1787), Antoni Soler ( 1729-1 783), Anselm Viola ( 1738- 1798), Narcís Casanavas ( 1749-1803), fins a endinsar-se en la personalitat de Pedrell i la proclamació del Motu Proprio del Papa Pius X l'any 1903, que va dete1minar !"esdevenir els primers decennis del segle xx dc la música religiosa. Són obres d'autors que en molts casos han quedat eclipsades pel pas del temps, però un exhaustiu treball que compta amb breus biografies en el daner apartat del llibre ens obre les portes a composicions i autors que. en molts casos. han quedat pràcticament oblidats malgrat ser part del nostre patrimoni cultural. Uuís Trullén La música religiosa a Catalunya en el segle xx EDITORIAL BOILEAU. l gener de 2009 s'editava el llibre en què el musicòleg, director d'orquestra i compositor (escollit el 2004 president dc l'Associació Catalana dc Compositors) Domènec Conzalcz de la Rubia retrata el moment esplendo rós que vivia Catalunya durant la primera meitat del segle xx en l'àmbit dc creació de la música religiosa. Música sobre la qual el mateix compositor va treballar durant anys mitjançant les partitures editades per Boileau i que després d'interpretar-Ics a l'harmònium i comprovar- E Sei/SU. nMC ~ 3 13 J. C. C. 41 ----. 473 MUSICALIA • lS COS Lohengrin. Victoria de los Angeles VICTORIA DE LOS ANGELES. Franz Crass. Fritz Uhl. Crista Ludwig. Carles Alexander. Gian Piero Mastromei. Oquestra i Cor Estable del Teatre Colón de Buenos Aires. Direcció: Lovro von Matacic. Producció: Fundació Victòria dels Àngels. COLUMNA MÚSICA. n el marc de la ridel i continuada tasca de recuperar enregistraments històrics de Victòria dels Àngels, la publicació d'aquest constitueix un esdeveniment d'una importància molt especial. Es tracta dc la recuperació de la versió que es va fer al Teatre Colón de Buenos Ai res el mes d'octubre del 1964 de l'òpera Lohengrin, un dels tres grans papers wagnerians que Victòria va protagoni tzar en escena; els altres són Tannhiiuser (la que va representar més) i Die Meistersinger von Niimberg, la que menys. Recordem que amb Tannlliiuser Victòria dels Àngels va aconseguir un dels èxits més transcendents de la seva canera, en una nova versió dramatúrgica de Wieland Wagner i direcció musical de Wolfgang Sawallisch, que va ofe1ir al Festival de Bayreuth dels anys 1961 i 1962, al costat de Dietrich Fisher-Dieskau i Wolfgang Windgasen. Lohengrin la va interpretar al principi dc la seva carrera al Liceu. any 1949, sota la batu ta de George Sebastian, l'any 1950 al Covent Carden dirigida per Karl Raner i finalment les cinc representacions al Teatre Colón, a una de les quals pertany el CD que ens ocupa. Die Meistersinger... també la va ofe1ir plimer al Liceu, any E 42 474 1950, amb Hans Swarowsky al podi i posteriorment els anys 1953 i 1956 al Metropolüan Opera House de Nova York dirigida, respectivament, per Fritz Reiner i RudolfKempe. Es tracta d'un historial wagnelià considerable, amb la fita esmentada de Bayreuth com a referent indiscutible, que mostra la gran capacitat de la soprano barcelonina per abastar aquest repertori. En aquest CD, d'un nivell interpretatiu notabi líssim -observem-hi la presència de Christa Ludwig i la batuta de von Matacic- , Victòria dels Àngels dibuixa una Eisa fidelíssima a la seva forma d'entendre el cant. O sigui, atorgant el protagonisme absolut a la musicalitat, a l'exquisidesa, al gust més refmat. o és una Eisa de heldensoprano exhibicionista en què massa sovint cauen les cantants dites convencionalment wagnerianes, sinó, tot el contrari, l'artista que matisa cada passatge. que dóna la intenció precisa a cada expressió. que ocupa sempre el lloc exacte en aquest treball d'equip que és sempre una producció operística. El pretext del CD. és clar. és escoltar-la a ella, però el farciment és una versió excel· lent en conjunt de la probablement més lítica de totes les òperes de Wagner. J . c. c. Pau i Fructuós. Oratori MÚSICA DE MN. VALENTr MISERACHS GRAU I TEXT DE MN. JOAN ROIG MONTSERRAT. Orquestra de Vila-seca. Cor Ciutat de Tarragona. Cor de la Universitat Rovira i Virgili. Cor Amics de la Catedral de Tarragona. Veus solistes: Josep Pieres, Daniel Mas, Mercè Obiol, Albert Depruis, Francesc Garrigosa, Alba Rosa Forasté i Josep Solé. Direcció: Monsenyor Valentí Miserachs Grau. alentí Miserachs és un dels músics catalans d'historial més consistent i sòlid. La seva dedicació pràcticament exclusiva a la música sacra i les seves obligacions musicals a l'àmbit vaticà -recordem que des del 1995 és rector de l'Institut Pontirici de Música Sacra- l'han apartat de l'entorn musical o professional "n01mal" i han afavorit que la seva trajectòria i obra restin en una certa penombra pública, per altra pa11 volgudament acceptada. Ara se'ns presenta un producte en què la seva autoritat com a músic consistent apareix dc manera gairebé exultant. Es tracta de l'oratori Pau i Fructuós, basat en els fets històrics de la relació de sant Pau, en el seu pelegrinatge apostòlic a Tan·agona, i el bisbe, sant i màrtir, Fructuós. Obra de gran fonnat, amb la participació d'una imposant massa coral i d'un nombrós grup de veus solistes, esdevé també gran en substància musical. Valentí Miserachs es un músic formalment ortodox; per tant, V el seu discurs musical és basa en els grans suports històrics de la forma oratori, en què els elements descriptius de personatges i situacions esdevenen matèria irrenu nciable. En aquest sentit, la música de monsenyor Miserachs es manifes ta en una gran riquesa de matisos, en un joc de contrastos molt ben elaborat i en el qual el substrat dramàtic assoleix una intensitat alhora grandiosa i mística. Presentat en dos CD, s'acompanya també d'un DVD amb el conjunt de l'obra, tot configurant d'aquesta manera un producte molt valuós. Un producte també molt tarragoní, ja que ho és ja en l'o1igen del tema i ho és en gran part de l'equip artístic que l'interpreta i també de part de les insti tucions que l' han finançat, des de l'arquebisbat a les de caràcter cívic - ajuntaments, entitats financeres... Aquesta dimensió local no impedeix que la resultant transcendeixi aquest context, ans el potencia i a la fi li dóna un individualitzat valor afegit. J. c. c. MUSI CALIA PaulBowles yEspaña ~a.u,L¿fj~ " , .. ..... ~ A""\11-W.t_.._.......,..,.. I !o ltHIV Hlll,.'i~ ll ltlni;Q\1111IW.,p._ \ Ana Hiisler, mezzosoprano. Enrique Bernaldo de Quirós, piano. P. Bowles, M. Ortega, M. de Falla, A. Garcfa Abril, S. Revu~. COLUMNA MUSICA. entre la mezzosoprano Ana Hasler i el pianista Emique Bernaldo de Quirós continuen presentant internacionalment l'estrena mundial de les cançons de Paul Bowles, el segell Columna Música ha tret aquest matetial en un CD que ens facilita apropar-nos al complex món del músic i escriptor nord-americà. Fins ara era més conegut per l'adaptacíó cinematogràfica de Bertolucci de la seva primera novel·la, El cie/o protector, que no per la seva faceta musical o, fins i tot, per ser el mar.it de la polèmica escriptora jane Bowles. El centenati de Pau l BowIcs (Nova York, 191 0-Tànger, 1999) ha pennès a Ana Has- M ler acomplir un ambiciós projecte. El seu pare, el reconegut pintor hiperrealista Rüdolf Hasler. va freqüentar i pintar Paul Bowles a Tànger, on es va radicar el mah·imoni Bowles al final de la dècada dels anys quaranta. El pintor va presentar el seu amic als seus fi lls. De fet, una de les daneres sortides públiques de Bowles, poc abans de morir, va ser per assistir a l'esh·ena que va fer Ana Hasler a Tànger el 1998. dins del Programa Oficial Español del Centenario de Lorca, de les seves Cuatro canciones. D'aquesta coneixença parteix el doble homenatge que ret la mezzosoprano a la memòria del seu pare, que de jove havia estat músic, i al Bowles Contemporary Musica Contemporània GRUP 21. Dir.: Peter John Bacchus. Obres de Jep Nuix, Jorge liderman, Chen Yi, Carles Guinovart i Michael Torke. SOLFA RECORDING. l flautista, director i compositor nord-americà fincat a casa nostra Peter john Bacchus és un incansable propagador de la música contemporània. Al capdavant de la seva fonnació Grup 21 mena una tasca intel·ligent i tossuda en un àmbit poc favorable per a ressons públics espectacu lars. E Des de la base d'una formació sòlida com a flautista i també com a compositor -és deixeble de john Corigliano i de Narcís Bonet-, la seva obra, entesa com a activi tat. té el mètit de deixar constància d'un món musical dissortadament massa amagat. Els seus ftuits es manifesten en diversos cicles que promou i músic. L'escrit d'Ana Hasler "Tanger y el cú·culo que se cierra'' explica. entre altres coses colpidores, la vinculació de la música amb la poesia i la pintura d'aquest singuiar disc Paul Bowles y Espaiia, com també la presentació que en fa el compositor Miquel Ortega és molt oportu na. Un especial paisatge musical de l'heterodox Bowles, amb poemes de l'enigmàtic jean Cocteau i l'òrfic George Linze, i les esmentades '·Cuatro canciones" lorquianes, a més de la cançó escrita pel mateix Bowles "Voici la feu ille". Un esplèndid treball d'Ana Hasler que ens presenta un inèdit Pau l Bowles molt ben acompanyat: Manuel de Falla, el cubà Ernesto Lecuona i el mexicà Silvestre Revueltas. L'estrella de la representació poètica és sens dubte Federico García Lorca. També juana de lbar·bourou hi té un espai rellevant. És important destacar els compositors en plena producció. com és el cas del reconegut Antón García Abril, que compon les '·Tres canciones españolas" de L01·ca. i l'estrena de la suggeridora música que acompanya el poema "Ciego de amor'' de losé Viñals, que malauradament va morir l'any passat. Sense oblidar un compositor remarcable i jove, Miquel Ortega, que aporta una música hipnòtica a les sensuals "Nueve Gacelas por el Monte Líbano" de Rodolfo Hasler, que també és una estrena. Per amx:lonir aquest projecte, res millor que la col·laboració de l'excel·lent pianista Enrique Bcrnaldo de Quirós, f01mat en l'escola tussa, i que té un repertori amplíssim com a concertista. Ana Hasler, formad a a Barcelona, Viena i Madtid, és una singular mezzosoprano i soprano de colorat u ra capaç d'interpretar des de l'òpera més dil'ícil a les cançons populars. Cal desitjar que segueixin els concerts i els enregistraments per gaudir de la diàfana interpretació de Bernaldo dc Quirós i de la lluminosa veu d'Ana Hasler. Neus Aguado ara també en la perpetuació en un producte tangible com és el CD. En aquest aplega composicions que uneixen els seus dos àmbits de relació. Per una part el propi dels seus orígens nord-americans. servit per obra de l'argenti d'arrels jueves i docent als Estats Units jorge Liderman, el nord-arnedcà Michael Torkc, un compositor considerat postm inimalista, i Chen Yi, compositora d'origen xinès, fincada al món nord-americà. L'altre àmbit és on es mou ara. el català, amb sengles obres de )ep luix i Carles Guinovart. Obres totes cambrístiques, cap no supera els cinc ins- trumentistes, el seu recorregut uneix interès -recuperar Nuix resulta impagable- i atractiu. Aquestes obres trenquen plenament el tòpic de la càrrega exclusivament intel·lectual de la música contemporània -sobretot si hom compta com en aquest cas amb una bona interpretaciói això fa que aquest CD resulti quelcom més que un producte testimonial; que aquesta mateixa i sola circumstància ja justificaria la seva realització. Mancança de producció fa que el llibret que l'acompanya no ofereixi infonnació sobre els compositors i llurs obres respectives. J . c. c. ~e ~P3 43 475 i41()1!1jf;i PASSATEMPS ~rEDUARDV_.P_AT_SI__ Música encreuada Música encreuada d'octubre 2010 (núm. 312) Ho ritzontals. 1. Compositor enterrat a Westminster. Parra sense emparrar. 2. Així es fan els solos de jazz. 3. Prefix que actualitza. Ho fa amb el director quan desafina volgudament. 4 . Ho estan les cantants del cor. Membrana del tambor. 5. Eliahu Inbai. Una timbala vista des de l'orgue. Mitòman escuat i del revés. 6 . 11 05, com el coral jesu meine Freude de Bach. La major. Van amb Ics preguntes (cantats o no) al final de l'assemblea. 7. Al centre del d ial radiofònic. Fort a la partitura. Unitat geocronològica de rang superior al període i inferior a l'eó. 8 . Faristol. Conjunt de notes sonant alhora. Una batuta. Caldara, Cimarosa o Cervelló. 9. Primeres notes dellzeckelphone (una mena d'oboè enorme). La sonora és important per la música. Se'n fan un els protagonistes de l'òpera quan acaba bé (és a dir, poques vegades). 10. Repararies el vestit de la soprano. Re major. 11. A un to de La. Emmagatzemador de música. Cinquanta romans. To nalitat de la Simfonia núm. 2 1 de Mozart. Verticals. 1. Autor dc Mafhis derMa/er. Serpentó. 2 . Quarte/ núm. 12 dc Dvoník. Repetició sonora molt mus ical. 3. Autor de L'esccuaba l d'or i Els crims del carrer Morgue (inicial del nom i cognom). Viva ldi, Viott i o Vives. La majo r. Acoten l'O riol (Ma rtorell , és clar). 4. Nikolai Rimski. El dóna el director del cor després d'escoltar el diapasó. Ressons musicals a la muntanya. 5. Inici dodecafònic. Si s'hi queda el tenor, anul·la la funció. 6. La devesa de Girona escapçada. Famosa fàbrica de pianos i arpes. 7. La flor reial francesa. Mig piano a la partitura. Re major. Una batuta. 8 . El di sa le (i també el di mare) es va fer famós en veu dc Gino Paoli. L'arc de violí e n té molts, i de cavall (singula r). 9 . Viena n'era plena a l'època de Beethoven i s'hi feia música cada tarda. 10 . Referida a l'alcohol (segurament canta cançons sense pronunciar gaire bé). Torelli, Tartini o Toldrà. Lecuona, Ligcti o Locatelli. 11. Composicions religioses que es canten. Final dc la cançó. Solucio ns e n el número s egüent. sidokus.com Ins truccions : Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si}, tenint en compte que les set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aq uesta particular cornSOL RE posició musical. I encara hi ha una altra pista: si s'interpreten les noLA FA Sl Ml DO tes que hi ha a les caselles ombrejades (en ordre: d'esquerra a drcMI Rf: FA LA SOL ta i de dalt a baix) sonen els primers compassos de la peça musical SOL Sl DO RE LA que s'indica al peu del sidoku. FA 44 476 Sl Solucions en el número següent. Sidoku d'octubre 2010 (núm. 312) Concert per a violí i orquestra (Txaikovski) <" '' ".sidoku s.com> Concierto de A ranjuez. "Adagio" (Rodrigo) concerts MUSICALIA BARCELONA (BARCELONi:S) 20 h Liceu Lulu d'Alban Berg. Dir.: Michael Boder. 21 h Casa Orlandai Quartet Afrodisax. Ligeti, Brotons. Sebastià, Charles, Carbonell. (Cicle Anna Ricci). 21 h Palau La Locomotora Negra. Coral Sant Jordi. He mirat aquesta te"a. (Festival de jazz de Barcelona). 21 h L'Auditori Temporada OBC. Violeta Urmana, mezzosoerano. Christopher Maltman, bariton. Dir.: Pablo Gonzalez. Mahler. Stravins ·y. llh Petit Palau Zig Zag, passets al Palau. (Concerts Familiars a l Palau). 12.30 h Petit Palau Zig Zag, passets al Palau. (Concerts Familiars al Palau). 17h Liceu Semperoper Ballett. Ciselle. 19 h L' Auditori Temporada OBC. (Segona audició). 21 h Palau Chick Corea. Piano Solo Concert. (Festival de jazz de Barcelona). 21.30 h Lice u Semperoper Ballett. Ciselle. llh L' Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). llh Petit Palau Zig Zag, passets al Palau. (Concerts Familiars al Palau). 12.30 h Petit Palau Zig Zag, passets al Palau. (Concer ts Familiars al Palau). 17 h Liceu Lulu d'Aiban Berg. Dir.: Michael Boder. 18 h Aud. CCCB Orquestra de Cambra Catalana. Young Hee Kim, sohrano. Montsenat Pi, contralt. Dir.: joan Pàmies. Pahissa, Bautista, Campmany, Fai a. 20 h Liceu Semperoper Ballett. Ciselle. 21 h Palau Serguei Khatxatrian, violí. Lousine Khatxatrian, piano. Bach, Beethoven. (lbercamera). 20 h Liceu Semperoper Ballett. Ciselle. 21 h Casa Orlandai Elisabetta Renzi, violoncel. josep Maria Gironcll, piano. Debussy, Brotons, Montsalvatge, Messiacn, Vilaprinyó, Piazzolla. (Cicle Anna Ricci). 20 h Liceu Lu/u d'A lban Berg. Dir.: Michael Boder. 20 h Ca tedral Luís A. Gonzalez Marin, orgue. Cabezón, Frescobaldi, Bruna, Bach. ( L'Orgue de la Catedral de Barcelona. Euroconcert). 21 h L' Auditori Temporada OBC. Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Michael Boder. Brahms, Stravinsky, Ravel. 11 NOVEMBRE 20 h Lice u Semperoper Ballett. Ciselle. 12 NOVEMBRE 20 h Liceu Semperoper Ballett. Ciselle. 21 h Pa lau Micah P. Hinson. (Festival de Jazz de Barcelona). 21 h L'Auditori Temporada OBC. Da~nar Peckovii, mezzosoprano. Markus Werba, baríton. Dir.: Pablo Gonziilez. Mah er, Txaikovski. llh Petit Palau Zig Zag, passets al Palau. (Concerts Familiars al Palau). 1.2.30 h Petit Palau Zig Zag, passets al Palau. (Concerts Familiars al Palau). 19 h L'Audito ri Temporada OBC. (Segona audició). 20 h Lic eu Lulu d' Al ban Bcrg. Dir.: Michael Boder. 21 h Palau Marlango. (Festival de Jazz de Barcelona). llh Petit Palau Bim Born, nadons al Palau. (Concerts Familiars al Palau. Segona sessió a les 12.30 h). llh L' Auditori Temporada OBC. (Tercera audició). 17 h Liceu Semperoper Ballett. Ciselle. 20 h Liceu Semperoper Ballctt. Ciselle. 3 NOVEMBRE 5 NOVEMBRE 6 NOVEMBRE 7 NOVEMBRE 8 NOVEMBRE 9 NOVEMBRE 10 NOVEMBRE 13 NOVEMBRE 14 NOVEMBRE 15 NOVEMBRE 20.30 h Pa la u 16 NOVEMBRE 20 h Liceu ~e 313 Michal Drewnowski. piano. Chopin. (Euroconcert). Lulu d'AJban Berg. Dir.: Michael Boder. 45 477 MUSICALIA 21 h L'Auditori Temporada OBC. (Quarta audició). 21 h Casa Orlandai Lluís Sintes, baríton. Pau Damià Riera, piano. Benguerel, Rodríguez-Picó, Brotons, Guinovart, Solà, Vilà. (Cicle Anna Ricci). 21.30 h Palau Els Pets+ artista convidat. (BandAutors al Palau). 17 NOVEMBRE 2l30h Palau Chucho Valdés & The Afro-Cubans Messengers. (Festival de Jazz de Barcelona). 20 NOVEMBRE llh Petit Palau Bim Born, nadons al Palau. (Concerts Familiars al Palau. Segona sessió a les 12.30 h). 19 h Palau Orquestra Simfònica del Vallès. Ricardo Ríos, clarinet. Ashan Pilla i, viola. Dir.: Michal Nesterowicz. Cervelló, Bruch, Dvórak. (Concerts Simfònics al Palau). 21 NOVEMBRE llh Petit Palau Bim Bom, nadons al Palau. (Concerts Familiars al Palau. Segona sessió a les 12.30 h). 22 NOVEMBRE 20.30 h Palau BandArt. Cor de Cam bra del Palau de la Música Catalana. Klara Ek, soprano. Daniela Lehner, mezzosoprano. Andrew Kenned y, tenor. Mattbew Rose, baix. Dir.: Sir Colin Davis. Mozart. (Palau 100). 25 NOVEMBRE 20.30 h Palau JONC Filharmonia . Alí Jorge Arango, guitarra. Dir.: Manuel Valdivieso. Castelnuovo-Tedesco, Wagner, Srouwer. Concert de cloenda. (Primer Palau). 23 NOVEMBRE 21 h Palau David San born Trio amb }oey DeFrancesco. (Festival de Jazz de Barcelona). 26 NOVEMBRE 21 h Palau Jamie Cullum. (Festival de Jazz de Barcelona) . 21 h L'Auditori Temporada OBC. Maria Riccarda Wesseling, mezzosoprano. Dir.: Pablo Gonzalez. Mahler, Bruckner. 19 h Palau Cor Lieder Carnera. Dir.: Xavier Pash·ana. Repertori a cappella de la Nova Cançó. 19 h L'Auditori Temporada OSC. (Segona audició). llh L'Auditori Temporada OSC. (Tercera audició). 11.15 h Ate. Barcelonès Orquestra de Cambra Amics dels Clàssics. Dir.: joan Palet i lbars. 19 h L'Auditori (Mart.) Orquestra de Cambra Gnessin Virtuosi. Dir.: Mikha'11 Khokhlov. Mozart, Paganini, Sarasate, Verdi/Lovreglio, Falla, Txaikovski, Xostakóvitx. (Concerts a Barcelona). 19.30 h Aud. ONCE 27 NOVEMBRE 28 NOVEMBRE RMC 30 NOVEMBRE OrquestTa de Cambra Catalana. Montserrat Pi, contralt. joan Pere Gil. Clarinet. Dir.: joan Pàmies. Soler, Taltabull, Vilaginès, Tavema-Bech. 5 13 21 h Palau Omar Sosa. NDR Big Band. Jacques Morelenbaum. (Festival de Jazz de Barcelona). Paper de Música Manel Camp i Josep Mas "Kitflus". CAPELLADES (ANOIA) 20 NOVEMBRE 21 h LLEIDA (SEGAll) 7 NOVEMBRE 19 h Esgl. St. Martí V.O. Quartet. 14 NOVEMBRE 19 h Esgl. St. Martí Ernest Martínez, percussions. 21 NOVEMBRE 19 h Esgl. St. Martí Aupa Quartet. 27 NOVEMBRE 20 h Aud. Granados Cor de l'Orfeó Lleidatà. Antoni Tolmos, piano. Miquel Torà, baix. Toan Andreu, bateria. Dir.: Pedro Pat·do. Espirituals negres. 28 NOVEMBRE 19 h Esgl. St. Martí )ordi Villacampa i Roser Gusach, actors. Núria Miret, rapsoda. David Pradas, piano i música original. fau me Belló, veu en of. Paraules de la nit. Teatre Fortuny Rigo/etto de Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). REUS (BAIX CAMP) 9 NOVEMBRE 21 h SANT CUGAT DEL VALLH (VALLÈS oc¡.: IDENTAL) 12 NOVEMBRE 21 h Teatre-Auditori Rigoletto de Verdi. Dir.: Elio Orciuolo. (Òpera a Catalunya). TERRASSA (VALLH OCCIDENTAL) 11 NOVEMBRE 21 h Centre Cultural Cor i Orquestra del Gran Teah·e del Liceu. Dir.: Michael Boder. Brahms, Stravinsky, Ravel. (Fundació Caixa Terrassa). 13 NOVEMBRE 21 h Centre Cultural La Corona del Ballet Rus. Ciselle. (Fundació Caixa Terrassa). 21 NOVEMBRE 18 h Aud. Municipal Orquestra de Cambra Terrassa 48. Kai Gleusteen, violí i direcció. Piazzotla, Britten. 18 h L'Atlàntida Rigoletto de Verdi. Dir.: Elia Orciuolo. (Òpera a Catalunya). VIC (OSONA) 7 NOVEMBRE VILADECANS (BAIX LLOBREGAT) 46 478 5 NOVEMBRE 21 h Atrium Rigoletto de Verdi. Dir.: Elío Orciuolo. (Òpera a Catalunya). ZIG ZAG, CONTES CANTATS PASSETS AL PALAU UN ITINERARI PER UNA DE LES NECESSITATS MÉS ANTIGUES DELS HUMANS: EXPUCARI ESCOLTAR HISTÒRIES INTERCANVI D'EMOCIONS A TRAVÉS DEL JOC MUSICAL BIM BOM, NADONS AL PALAU de4 EL FANTASMA DEL PALAU UNA AVENTURA MUSICAL CONTRASTOS MUSICALS ENTRE MODERNITAT I TRADICIÓ LA VOLTA AL MÓN AMB 80 INSTRUMENTS DE PERCUSSIÓ TALLER ESPECTACLE. El DESPERTAR MUSICAL DELS NADONS EN JAN TITELLA TRENCADÍS DE CANÇONS TOT RITME L'ORQUESTRA VADE FESTA LA VEU DEL MÓN DESFILADA CARNAVALESCA D'UNA ORQUESTRA VIATGERA IMAGINACIÓ SONORA: LA MÀGIA DE LA VEU ... , """" . .. ~ de4 -. • ... ) J • .~, ..:..- DIES: 19 I. 20 de febrerhde 20 11 HORARI: 11 i 12 .30 PREU: 11 € Informació i venda: Tel. 902 442 882 Afe: taquilles@palaumusica.cal www.palaumusica.cal Amb la col-loboradóde: /Oc¡¡,·/OY ~(!)Ofa I • I • rundadó .... Uuis Carulla Organina, SOM SONS I SOM SILENCIS. SOM GREUS I SOM AGUTS. TENIM INTENSITAT I RITME. TOTS SOM MÚSICA. El Palau de la Música Catalana et farà viure la música amb els cicles de Palau 100, Simfònics, Familiars, Primer Palau, BandAutors, Escoles, ONCA, Cambra Coral, Món Coral, Diumenges, Cobla, cor i dansa, Tarda, Orgue, PalauJazz, Palau 30' i Palounge. Vine i gaudeix del que som. www.palaumusica.cat 11111111111111 PALAU MÚSI C A C ATALANA BARCElONA