Revista Musical Catalana. Núm. 318 Abril 2011
Editorial: A favor, no en contra / PANORAMA Temporada 2011-12. El Liceu s'estreny el cinturó. Mercedes Conde Pons / Un any sense Josep Montes-Baquer. Pare de la videografia musical moderna. Jordi Alomar / Mozart a dojo. Pere-Andreu Jariod / Una big band de joves que fa posar les dents llargues. Albert Suñé / Les Decennals 2.0. Adrià Guxens / Mikrokosmos: Música tradicional i música popular. Pere Artís / Tangents: Tres grans moments. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Bach en boles. Xavier Chavarria / Mille e tre: Quo vadis, Kundry? Bernat Dédeu / Cobla: De la mà del jazz. Josep Pasqual / Entre la polifonia renaixentista i el gran repertori coral. Josep Jofré / A propòsit de... Xavier Puig. Albert Torrens / Martínez-Castignani debuta a França / Crítiques: Mercedes Conde Pons, Lluís Nacenta, Josep Barcons, Lluís Trullén, Xavier Chavarria i Albert Torrens / TEMA Franz Liszt. 200 aniversari d'una icona de la música romàntica / Del bressol a la tomba. Les moltes vides de Franz Liszt. Víctor Estapé / Liszt, intèrpret modern. Sergi Riera / Els concerts revolucionaris de Liszt a Barcelona. Montserrat Comellas / MUSICALIA Josep Caballé-Doménech. Un català amb direcció internacional. Mercedes Conde Pons / Festival de Música Antiga de Barcelona. Estrena d'Enric Palomar amb l'OBC. Cavalleria rusticana i Pagliacci al Liceu. Mercedes Conde Pons / Paper d'assaig. Cançó del bes sense port. Narcís Comadira / Lied sense partitura. Jacques Prévert. Miquel Pujadó / Llibres. Josep Crivillé i Bargalló i Mònica Pagès i Santacana / Música encreuada. Eduard V. Patsi / Revista de l'ESMUC pàgines centrals
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
~VISTA Josep , CaballeDomenech MUSIC Enric Liceu 2011-12 pa1om~r M esur~~ Rumb internacional Estrena amb l OBC contra la criSI e COBLA SANT JORDI-CIUTAT DE BARCELONA 1.1. :\1. MUlet, F. Pujol, A. Vh-es, J. ~fanén, A. Nicolau, P. Casals, U. Vila i C:a<oañas. J, \'ila i Ca.aña~. COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA COR D~CAMBRA DE L'AUDITORI ENRIC GRANADOS DE LLEIDA ORQUESTRA SIMFÒNICA JULIÀ CARBONELL DE LES TERRES DE LLEIDA Jord i Casas I Bayer, d ireelor F. Schubert: Missa núm. 6, 1!11 Ml bemoll m ifor o~ 1\un ] COl COR DE LA CAPELLA DE SANT PETERSBURG M. Car Gal Gui Joa Rar Cot Llu! Urç DIS MA Ter Coc Cor Pul Ind Tel. AIE IMP DIS' Du• COR JOVE DE L'ORFEÓ CATALÀ ORQUESTRA DE CAMBRA TERRASSA 48 .Esteve Nabona, director Josep Buforn, plano W. A. Mozart; Concert pi!r a plano i orquestra IUÍm. 9 G. Faud: R~tqulmr en Re menor ISS COL Jor< Xav Mer Jos• Ber Pefl Mal San Míq Al~ ~ el~ 08 Tel Fa WE Al Pal< al el (de• • 4a ÈPOCA ANY XXVIII 5 --------------------PANORAMA EDITORIAL RMC CONSELL EDITORIAL: Josep M. Bricall, Josep M. Busquets. Josep Caminal. Salvador Cardús. Jordi Casas. Gregori Estrada. Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa. Joan Guinjoan, Carles Guinovart. Teresa lloret. Joan Matabosch. Ramon Muntaner i Ramon Pla. CONSELL DE DIRECCIÓ: Pere Artls (editor), lluís Millet (director musical) i Montserrat Urpí (coordinació amb I'ESMUC). DJSSEHY ORIGINAL: Ferran Sendra. 9 Mozart a dojo per Pere-Andreu .lariod Un any sen se Josep Montes-Baquer. Parc d e la videogral'ia musical modema p er Jordi Alomar 10 na l1ig ba nd dc joves que l'a posar les d ents llargues p er /tiberi , wlt! 11 Les Decennals 2.0 per .ldrià Gu.1:em 12 1\lilti'Oko mos: Música tradicional i música popular per Pere ¿f rlls Tangents: Tt·es grans moments per Jordi \laluquer Ars Subtilior: Bach e n bolcs per ,\ cwier Clltlt-arria .\Jille e Lr•e: '·Quo vadis, Kundry?'' per Bernat Dedéu Cobla: De la mà del jazz per Josep Pasqual 16 Entr·c Ja polifonia renaixentista i el gran l'ep ertori coral per Josep Jqfré MAQUETACIÓ I SECRETARIA DE REDACCIÓ: Jordi Alomar. Pere Artfs, Josep Barcons. Xavier Chavarria. Montserrat Comellas. Mercedes Conde Pons, Jordi Cornudella, Josep Crivillé i Bargalló, Ana Maria Davila, Bernat Oedéu. Víctor Estapé. Adrià Guxens, Pere-Andreu Jariod, Josep Jofré. Jordi Maluquer. Lluís Nacenta. Mònica Pagès i Santacana. Josep Pasqual. Eduard V. Patsi, Miquel Pujadó, Sergi Riera. Albert Sullé. Albert Torrens i llurs Trullén \ fa, or, no en contra Temporada 2011-1 2. El Liceu s'estreny el dnturó p er M ercedes Conc/e Pom Teresa Martfnez. COL•LABOREN EN AQUEST NÚMERO: NÚM. 318 6 8 LA BOHÈME. A lA TEMPORADA 2011-12 DEL UCEU CooRo!NACIÓ REDACCIÓ: Mercedes Conde Pons. PuBUCITAT: Gestac. Indústria, 13. pral. 2a. 08037 Barcelona. Tel.: 646 46 84 38 A/e: molist.gestac@movistar.es IMPRESSIÓ: Creacions Gràfiques Canigó. S.L. DISTRIBUCIÓ: SADE DIPÒSIT LEGAL: B-34.432/83 ISSN: 1887·2980 ari ··~·········································· --------------··· ··········· ·-------- ------- -------·· ···················· JOAN CHAMORRO. DIRECTOR OE LA SANT ANDREU JAZZ BAND TEMA 18 A pl'opòsit d e... Xaviel' Puig 19 Mal'tincz-CasUgnani debuta a França per A na Maria Da vila 20 Critiques per Josep Barcons, Mercedes Conde Pons, Albert Tbrrens, Xauier Chat·cll·ria, Llu ls Trullén i L/ufs acenla 29 Fmnz Liszt. per , tiberi Torren s 200 anivcl'sari d'una icona de la música romàntica ·····-------------··············--------··········•,.;.••••••·--------------···......................................................... Del bressol a Ja tomba. Les m oltes vides de Fr-anz U szt per I fetor Estapé -----················---------····················-------------------··········----------·-----------···········-------~2 Liszt, inlèrpr·et modem J per ergi liiera 30 -------------------------------------------------···············--------------------------------------·················· 34 MUSICALIA WEB: www.palaumuslca.cat Aie revista@palaumuslca.cat Palau de la Mdslca Catalana. telèfon d'atenció al client 902 44 28 82 (de diluns a dissabte. de 9.30 a 21 h) -------------------- Josep Caballé-Oomenech, n català amb direcció internacional 37 per \ lerredes Con de Pom ---·················-------------·············-----------------------------------------···············-----············ Fcsti,a l de \lúsica Antiga de Barcelona. Estrena d'Emic Palomar amb l'O BC. Cavalleria rusliccma i Pagfiacci al Liceu per \lerredes Conde Pons PlilllllllfrAI Mariona Carulla I Font. Dac10Ralt8AU Joan Oller I CIB'tero. el Palau de la Mtlslca, 4-6 08003 BARCELONA Tel.: 93 295 72 28 Fax: 93 295 7210 Els concerts t'evolucionaris d e Liszt a Barcelona p er \lontserrat Comellas ---------··············-·····················--·····------------------------·---------------···························· Pa pe t· d 'a saig. Cançó d el bes sense port 43 per Jordi Comudella -------···········································------------------------------------------··--·····--- 44 ----------········ Licd sense pmtitura. Jacques Pré\'ert per Miquel Pujadó ------···················-···············-········--------------------·._.............................................................. LJjbres per Josep Cn'villé i Bargalló i Mònica Pagès i Santacana Revista de I'ESMUC, pàgines centrals 3 147 Pia no Sala de Concerts ELISABETH LEONSKAJA, piano GRIGORIJ SOKOLOV, O LLI MUSTONEN, piano Txaikovski: Les estacions, op. 37a Shch edrin: Cinc preludis Skriabin: Onze preludis, op. I3 i 16 Skriabin: Sonata núm. 10, op. 70 Skriabin: Vers lajlamme, op. 72 Informació i venda: Tel. 902 442 882 Afe: taquilles@palaumusica.cat www.paJaumusica.cat piano Mozart: Sonatn en Fn major, J..."V 332 Beethoven; Sonata mim. 32, op. III R. Schumann: Estudis Simfonies, op. 13 BARRY DOUGLAS, piano Bach: Concert italià, rn Fa major, BWV97I Bach: Obertura en l'estil francès, en Si mrnor, BWV 831 Schumann: Humoresca en Si bemoll major, op. 20 Schum3JUl! Scherzo, giga, romança i Jugueta, op. 32 Field: Noctum núm. I, en Mi bemoll major Schumann: Sonata en Fa sostingut menor Chopin: Noctum núm. 17, en Mi bemoll major, op. 55 mim. 2 Chopin: Sonata mím. 3, en Si menor, op. 58 Organitza i patrocina: FUNDACIO 11111111111111 ORFEÓ CATALÀ PALAU DE LA MÚS I CA EDITORIAL I mes de març passat, l'àmbit cultural català reaccionava en contra de la notícia de les retallades anunciades pel Govern de la Generalitat davant la crisi econòmica. Les organitzacion s aplegades darrere el lema" o retalleu la cultura'' en la manifestació convocada el 21 de març -entre les quals cal computar l'Associació d'Artistes Visuals de Catal unya (AAVC), l'Associació Col· legial d 'Escriptors de Catalunya (ACEC), l'Associació Catalana d'Intèrprets de Música Clàssica (ACIMC), l'Associació d'Escenògrafs de Catalunya (Ad'EC), l'Associació de Professionals de la Dansa de Catalunya (APDC) i la Reial Companyia Òpera de Cambra de Barcelona, entre d'altres- denunciaven que Cata lunya és un dels països que destina menys r ecursos públics al sector de la cultura. només el 0,98% del pressupost general, i que Ja retallada anunciada obligarà forçosament a reduir l'activitat, un fet que repercutirà negativament en el mateix sector. El conseller dc Cu ltura Ferran Mascarell instava el sector a treballar conjuntament , tot recalcant que les reta llades "no són wz caprici, sinó una necessitat". Paral·lelamen t, el Cercle de Cultura, que té com a president el director de l'ed itorial Vicens Vives, Pere Vicens i Rahola, i que enh·e les seves files compta encara amb el mateix Mascarell, presentava un manifes t "a favor d'una excepció cultural" com a resposta al seu document Cultura amb majúscula: davant el nou govern i la crisi, amb data de desembre de 201 O. En aquell primer document demanaven que el president de Catalunya reforcés e l seu "compromís amb la Cultura tot nomenant un conseller amb experiència" i, d'a ltra banda, que el Govern acceptés "un debat sobre els recursos destinats a la Cultura per part de la Generalitat i l'aprofitament més adequat dels recursos públics''. El manifest recentment presentat donava suport a l'encert del Govern d'escolli r el seu representant a la Conselleria dc Cultura i lamentava la notícia de l'anunci dc les retallades en el sector cultmal, Ics conseqüèncie s de les quals ja estan començant a ser visibles. És positiu i sa que la societat reaccioni quan del que es tracta és de defensar uns ideals. Els matisos, però, són impor tants. La mani festació del passat 2 1 de març era clarament "en contra de les retallades", mentre que el manifest és "a favor d'una excepció cultural". Optar per una perspectiva positiva sobre l'actual situació no significa. necessàriament, resignar-se ni claudicar, sinó confiar que malgrat la crisi econòmica, tenim a favor el convenciment que la cultura -i, naturalment. la música- for ma pa rt ind issociable de la nostra identitat i que ca l trebal lar tot i les dificultats per defen sar-la. Lluny de tota ingenuïtat, cal dirigir les perspectives, però, sempre a favor, no en contra. Lluitar és esgotador, però empènyer allò que creiem genera energia. A favor, no e en contra 5 149 PANORAMA TEMPORADA 2011-12 s'estreny el cinturó La presentació, el passat m es de febrer, de la nova tempo t·ada del Gran Teatre del Liceu que correspon al cic1e 2011-12 a estar marcada per l'anunci de la r etallada in titucional de Jes s ubvencions en l'àmbit de la cultura. I ques veus destacades de la temporada. S'hi a fegeixen Barbara HannigHn ( t e Gra11d Alucabre). Diana Damrau i Iuan Diego Flórcz (Li11da di ClwiiiOlll lix): Fiorenza Ccdolins, Ramón Vargas. lnva Mula, Angcla Ghcorghiu. Teodor llincai i Saimir Pirgu (La Bohème): Maric i\rnet (Una tragèdia florentinalt:.lnan); Barbara Frittoli. Dolora Zajick. Roberto Alagna. Danicla Dessi. Fabio Armiliato. Micacla Carosi i Elisabetta Fiorillo (Adriana Lecouvreur): Laurent Nac uri ( Pelléas et Mélisa11de). i Sondra Radvanovsky, Luciana D'lntino i Marccllo Giordani (A ida) . per MERCEDES CONDE PONS n anunci que ha o bligat els estaments cu lturals públics a ajustar-sc el cin turó: encara més. Aquest fet. naturalment repercuteix en Ics previsions artístiques i, en el cas del Liceu, ha obligat a prendre algunes mesures - no preventives. sinó més aviat dc compliment necessariper ajustar l'activitat al pressupost finalment aprovat en la data dc presen tació. Amb el dossier dc dades econòmiques com a principal protugonista, semblava que la presentació artística de la temporadH quedava en un segon terme; però el cert és que. malgrat que els números són els que avalen el producte artístic, cal no oblidar que en una institució com el Gran Teatre del Liceu el que farà decantar cap a un cost<tt o un altre la balança de l'audiència és l'oferta artística. Grans veus: una aposta segura. En temps de ctisi. cal oferir un pi'Oducte que sigui atractiu o que, com a mín im, tingui algun aJ.Iicicnt que el faci atractiu. El públic del Gran Teatre del Liceu sempre ha sabut apreciar les veus i, en aquest sentit, la Direcció Artística ha optat per compensar les mancances amb pal·liatius com el de comptar amb les millors veus del panorama internacional. Una mostra d'aq uesta aposta és reduir el nombre de recitals a tres; això sí, amb veus ja conegudes del públic barceloní i particu larment estimades: el tenor peruà juan Diego Flórez, la soprano sueca Nina Stemmc i el baix alemany René Pape. El contratenor Philippe Jaroussky farà el seu debut liceista en un concert d'àries barroques amb l'Orquestra Barroca dc Fri burg. Potser d'aquesta manera es pugui evitar el nom- U 6 /50 ESCENA DE LA PRODUCCIÓ D'UNA TRAGtDIA FLORENTINA/EL NAN brc creixent dc llacunes a la platea del teatre, provocades per un públic que no estf• acostumat als recitals de /ieder i els concerts dc petit format - malaguanyats ells- o per un escenari massa gran per a aquest tipus d'actuació. Sort d'aquesta aposta pel planter vocal. perquè la decisió final d'obrir temporada amb una òpera en versió de concert provoca, com a mínim, tristesa. ¿O potser és una decisió conscient per tal de conscienciar el públic de la situació crítica en què es troba la cultura en aquest país? A més d'endarrerir-se'n l'inici, la temporada comença el mes d'octubre amb nou funcions dc Faust dc Charles Gounod en versió de concert. Això sí. ¿algú es resistirà a sentir un repartiment titular amb K.rassimira Stoyanova, Piotr Beczala, Erwin Schrott. Ludovic Tézier i Karine Deshayes? o són aquestes, naturalment, les úni- encara més afortunada és la presència cada vegada més nombrosa dc Ics millors veus del panorama espanyol. Aquest any especialment abundant: Maite Alberola, Ainhoa ArIeta. 'vlaría Bayo, Mariola Cantarero. Elena Copons, Elena de la Merccd. María Hinojosa. Sandra Past rana . Núria Rial, Ofèlia Sala. Maite Beaumont. Gemma Coma-Alabert, Marisa Marlins, Sílvia Tro Sa ntafé, David Alegre!. Ismael Jordi. Roger Padullés. Gabriel Bermúdcz, joan Martín-Royo. Àngel Òdena. Borja Quiza. Felipc Bou. Cm·los Chausson. Simón Orfila. Stefano Palatchi .... i no hi són tots. A aquests. cal afegir-hi Ics batutes dels espanyols Pablo Gonzalez. Víctor Pablo Pérez. Josep Pons. Antoni Ros Marbà i Jordi Savall. Especial esment mereix la soprano Montserrat C<1ballé, de ben segur - i amb el permís de josep Carreras- un dels cantants que ha tingut una relació més estreta amb el coliseu de les Rambles i que la temporada vinent celebrarà amb un concert el 50è aniversari del seu debut. Entre la novetat i el dèja vu. Però no només dc veus es nodreix el públic i cal parar atenció als títols que configuren I PANORAMA . -.. .-.,.te. :;. - -I TtATRO REAUJAYIER DQ. ROL 'i ' 8RUSHIUo\ ~ I I IL BURBERO Dl BUON CUORE la temporada: un total dc l:alorze. Començant per Ics novetats. hi destaca l'estrena catalana dc /u. Dalí dc Xavier Benguerel. despn!s que haurà estat estrenada dc forma absoluta al Tcatro de la Zarzucla dc Madrid el proper mes de juny. També arriba, finalment a Barcelona. l'esperada producció que dc l'òpera dc Gyorgy Ligcti Le Granel t\Jacabre ha l'et La Fura dels Baus en coproducció amb els teatres dc La Monnaie dc BrusseJ.Ics. Opera di Roma i English National Opera. El bel canto estarà representat per /.ill(/a di Cltalltouni.\' de Donizetli, que tOrna al Liceu en una nova coproducció amb l'Opera di Roma amb régie d'Emilio Sagi. a major glòria del binom i DanmlU-Fiórcz i amb la batuta dc Marco Armiliato. El binomi operístic Una tragèdia florentina i Elntllt d'A iexander Zcrnlinsky representa l'aportació del teatre a la recuperació dc repertori poc habitual. i ho ra en una nova coprod ucció amb la Komischc Oper dc Berlín i La Monnaic dc S russel-les. amb direcció escènica d'Andreas llomoki. I verisme ens arriba de la mà d'Adriana Lecou11reur de Cilèa. en una nova coproducció amb el Royal Opera llousc Covcnt Gm·dcn dc Londres. Staatsopcr dc Viena i Opéra dc Paris. en régie de David McVicar. I el repertori francès està representat per Pelléas et Mélisande de Claude Debussy en la visió escènica de Robert Wilson pern I'Opéra de París i el Festival dc Salzburg i reposada pel Liecu en col- laboració amb el Teatro Real dc Madrid. A l'a ltre costat dc la balança ca l situar els massa déja vu que suposen La buhème dc Ginncarlo del Monaco. La flauta màgica dc Comed iants. El gatu co11 botas dc Montsalvatgc (per molt que E es commemori el centenari del seu naixement) i. sobretot. l'Aida amb l'escenografia dc Josep Mestres Cabanes que es programa. novament. al julioL ¿Hi haurà prou turistes per omplir el teatre'? Se salva la producció de Lluís Pasqual de Le no==e di Figa ro de Mozart per la circumstància que es fa amb un repartiment gairebé en integritat espanyol i. sobretot. perquè es programa dc forma contemporània a 11 burbero di buo11 cuore de Vicent Martín i Soler; fet q uc permetrà contrastar l'art d'aquests dos grans músics i riva ls. Finalment, ca l no oblidar la programació dc la meravellosa òpera d'Eduard Toldrà E./ giraPolt de maig amb motiu del cinquantenari dc la seva mort. que es farà al Palau dc la Música amb direcció escènica d'Oriol Broggi i el repartiment que va protagonitzar el malaurat (per desaparegut del mer- cat) enregistrament realitzat fa només quatre anys pel segell Harmonia Mundi Ibé rica. Suficient representació en l'àmbit dc la dansa amb el Ballet del Teatre Mariinski i una clàssica versió d'El Corsari reprenent l'original coreografia de Marius Petipa. el Ballet Corella Castilla y León amb Ell/ac dels cignes en la revisió d'Angel Corella sobre l'original de Marius Petipa i Leiv lvanov, el Grupo Cor·po de Rodrigo Pedemeiras i els Ballets de Monle-Carlo. I l'absència de Wagner en la temporada es justifica i compensa amb el Festival de Bayrcuth al Liceu, que es presentarà el setembre de 2012 - avançantsc així al bicentenari wagnerià- amb tres títols em blemàtics (L'holandès errant. Lohengrin i Tristany i /solda ) en versió de concert. Nou model de finançament mb la rebaixa dc les subvencions públiques (Generalitat de Catalunya i i'vtinisteri de Cultural. el Gran Teatre del Liceu s'enfronta a un canvi de tendència en el model de gestió econòmica. Fins ara, el teatre completava el seu pressupost sempre amb més d'un 50% d'ingressos institucionals. El pressupost de la temporada 2011-12 es tanca amb un 47 .8% d'ingressos públics. Aquesta variació ve marcada principalment per la suma de la rebaixa del 15% anunciada per la Generalitat dc Catalunya per als exercicis 20 IO- li i 2011-12. acumulada en el segon període. per tal de no provocar un dèficit sobre l'exercici actual, amb un pressupost que ja estava tancat la temporada passada. Per tant, si el pressuposi inicial previst per a la temporada 20 IO-l I era d'un total de 54 milions d'euros. el presentat per a la propera temporada és, finalment, de 48 milions d'euros. Un 30% l'ocupen Ics despeses artístiques i un 4 7% són despeses de personaL El tant per cent que resta l'integren despeses d'eslluctura, financeres, amortit-zacions i altres dotacions. Algunes dc Ics mesures estudiades per reduir les despeses inclouen una incidència directa sobre el personal del teatre. amb reducció de salaris. reducció i rcubicació dc personal i un expedient de regulació temporal dc contractació pel setembre de 20 I I. Una altra mesura que cal destacar és una modificació en la política dc preus a l'alça. que implica una variabilitat dinàmica dels preus en funció dc la demanda c~perada per cada títoL A 7 151 PANORAMA Un any sense Josep Montes-B aquer Pare de la videografia rnusicalrnoderna Amb massa freqüència un m ón de Ja m úsica centrat exclusivam enl en intèrprels i compositor s deixa injustam en t de banda Lo l un seguit d'artífexs que treballen en Ja rereguarda, sense els quals Ja percepció de la m úsica avui per av ui seria del tot distin la. I per JORDI ALOMAR / s, sens dubte, el cas de josep Monles-Baqucr. mort l'abril de 20 lO a Ciu tal dc Mallorca, després d'una llarga malaltia. Amb certesa. el seu nom és desconegut per a la majoria de nosaltres, tot i haver dut a terme una carrera musical internacionalment reconeguda i d'una trajectòria innovadora molt personal. Un tast biogràfic pot ajudar a fer-nos una idea de la seva rellevància. 'ascut a Barcelona el 1935 i forma t musicalment a Ja seva ciutat natal. una ~~ dc la Fundación Juan March li permeté l'any 1959 d'anar a Alemanya a t:Ompletar la seva fonnadó com a musicòleg, concretament a Munic amb Alphons Silbcrmann. Allà mateix començ.-1 a treballar com a editor per a la Bayerischcr Rundfunk. El 1962 entrà en contacte amb el departament de producció dc cinema musical dc la BBC i el 1964. gràcies a una beca del Centre Superior d'Investigacions Científiques, pot insta l·lar-se a Viena per dur a terrne una recerca sobre Martín i Soler. El 1967 és convidat per Manfred Graler, director aleshores del departament de televisió musical de la Westclcutsches Runclfunk. per treballar als estudis centrals de la ràdio més important d' Alemanya. situats a Colònia. Aquesta ocasió és aprofitada definitivament per no tornar mai més al seu lloc d'origen. un país on és difícil escometre una activitat creativa sense traves. Cal recordar la importància dels estudis de la WDR: eren la seu dc l'Estudi de Música Electrònica dc Colòn ia, funda t per Herbert Eirncrt. un dels centres de significació cabdal per al desenvolupament dc la música d'avantguarda posterior a 1945. Compositors com Gyorgy Ligeti, Karel Goeyvacrts o Karlheinz Stockhausen feren les seves primeres propostes electroacústiques des d'aquesta infraestructura, posada completament a l'abast dels creadors. Així és com Montes-Baqucr tingué una relació directa amb els capdavanters de la música d'avantguarda centreeuropea, col-laborant directament en la producció de les seves obres. corn en el cas d'Stockhausen: Saquer fou responsable de la realització vidcogràfica de bona part de la seva gran òpera Lic/11. E 8 152 JOSEP MONTES·BAQUER AMB SALVADOR DALf DURANT EL RODATGE D' IMPRESSIONS DE L'AL TA MONGÒL/A, EL 1974 Amb la mort de Grater. Montes-Baquer esdevingué director del departament d'audiovisual de la WDR i inicià una etapa d'expansió sense precedents de la difusió musical a través de la televisió. sense renunciar en cap cas a un llenguatge creatiu en experimentació i recerca contínues basa t en la interacció entre procediments musicals i visuals. ja sigui en l'enregistrament i difusió d'obres de compositors vius -com el cas de Percussion Solo. dc 1980, amb obres de Guinjoan. Xenakis i Schlüter, o Kliinge in Bildem de Mauricio Kagel. casos en què es produeix una insòlita simbiosi de llenguatges- així corn en La realització dc documentals de creació: Bachianas Brasileiras-Mein Name ist Villa-Lobos. sobre la vida i obra del compositor brasiler i pel qual va obtenir un Premi Ondas el 1980, o Das Leben des jungen Mozarl ( 1967). Aquests són només quatre exemples de les més dc cinquanta produccions que dirigí directament. entre Ics quals un gran nombre d'òperes i ballets reeditats recentment per la casa discogràrica Arthaus Musik en DVD; títols tan dispars com Don Giovanni. L'incoronazione di Poppea o Pulcinella. sempre amb orques- tres i solistes dc primera línia. A part, però. de la direcció d'aquestes produccions audiovisuals, la seva vessant més creativa es troba en una veritable producció intermedia amb el vídeo com a protagonista: Montezuma-Concierto Barroca ( 1982), recreació de l'obra homònima d'Alejo Carpentier i amb músiques de Handel i Martín i Soler, però també d'Stravinsky i !fans Werner Henze o. sens dubte. la producció que difongué més el seu nom al nostre país: la direcció d'lmpre:;sions de la llau te Mongolie ( 1974) juntament amb Salvador Dalí, experiment audiovisual psicodèlic basat en les Impressions d'Afrique de Raymond Roussel i fruit dc l'intens clima contracu ltural a Granollers dc meitat dels setanta. V al ia pena esmentar directament l'autor: "La moderna tecnologia audio•,isual ha estat en primera línia el mitjà que m'lw permès apropar-me i treballar amb els músics. artistes, escriptors o científics contemporanis dels quals m'ha interessat el seu esperit innoPador. En aquest senti/, crec que la tècnica lla estat en el m eu cas un element íllllispensa!Jle, i que m'ha permès donar forma a u1w sèrie d'idees molt dir,erses. IWScucles i inspirades en el diàleg i en el treball amb altres creadors. .. Montes-Saquer treballà a la WDR fins a la seva jubilació el 1998. Posteriorment tomà a Catalunya. a Montblanc. i finalment a Mallorca. on morí en l'anonimat més absolut: pràcticament cap mitjà es va fer ressò de la pèrdua d'un gran creador i una gran part del seu arxiu personal va desaparèixer als encants dc Consell (Mallorca). Afortunadament, la Fundació ACA ha pogut fer-se amb part d'aquest llegat i actualmen t s'està catalogant per poder ser consultat. La seva producció audiovisual completa només pot consultar-se a la Universitat dcr Künste de Berlín. PANORAMA ozarta dojo El Fes li va l M usil<a-Música ha celebrat la seva desena edició amb una setantena de concerts dedi cats a l composilor austríac, que va tornar a l'e unir més de trenta mi l per sones al Palau Eus ka ld u na de Bilbao. per PERE-ANDREU JARIOD / s un festival singular. nascut a immge dc l<1 Folle journée que el productor musical René Martin va crear a 1 antes l'any 1995. A mé dc Bilbao. aquesta iniciativa té també edicions en ciutats com Tòquio. Varsòvia o Rio dc Janeiro. La filosofia és la mateixa: acostar la música clàssica a tola mena dc públics. Aquest any el Musi ka-Música s'ha dedicat a Moza rt , amb l'audició dc simfonies. concerts. música dc cambra, misses. música dc piano. etc. El músic austríac ja havia estat coprotagonista de la primera edició. Les xifres han estut semblants u l'any passat, tant pel que fa a preus -<:nIre 5 i 9 curos per concert- com a assistents. Es van esgotar Ics entrades en més de la mei tat dels seixanta-sis concerts que es van programar. L'Ajuntament dc Bilbao és l'única institució pública que hi col·labora. Begoña Salinas. la directora del Musika-Música, tenia por dc la crisi i també que el bon temps i la coincidència amb el Carnestoltes restés públic, però no va ser així. Per a Salinas, "el públic s'lw jidelit- E zat perquè mai 110 lwm baixat/a qualitat" i afcgci>.. que "l'eure-lli gent de totes les edats, famílies se11ceres, gent de qualsevol condició social. és el que més em satisfà". El director Antoni Ros Marbà actuava al Musika-Música al capdavant de la seva orquestra, la Reial Filharmonia de Galícia. "En elterre11y lltozartià 11t'hi sento molt còmode. Considero que lti ha gra11s compositors e11 lola fa història i després 11 'lli ha Ull que és la mLÍsica per effa met/eixa, que és Mozart". ens explicà. I va afegi r que "aqu est músic genera molts es/ats d'esperit diferents, d 'alegria a intimitat i fins i tot de desolació". El valencià josé Luis Estellés, solista de clalinet dc l'Orquestra Ciutat de Granada, participava per primer cop en el festival. .. Resulta emocionant veure no ACTUACIÓ D'ESTUDIANTS AL PALAU EUSKALDUNA DE BILBAO només els concerts. sinó també tots els grups i orquestres d'escoles de música i conservatoris que hi participen. És emocionant", confessà. En total, més de 800 estudiants. provinents d'institucions musicals de dins i de fora d'Euskadi han participat en el festival. Per al pianista canari Iva n Maní n. aquesta ha estat la seva cinquena participació al Musika-Música. Per a ell, cal ·•actualitzar ef formal dels concerts, 110 af contingut. Amb aquest públic 111 '!ti trobo mofi còmode, té moltes gemes d'escoltar i d'aprendre". També va voler re- marcar la relació que s'estableix amb altres col·legues: '·Et clima que s'estableix amb els altres músics també és fantàstic. Tots venim a gaudir i es generen u/les sinergies molt boniques." El violonceHista bilbaí josetxu Obregón actuava amb el seu conjunt de cambra d'insh-uments antics La Ritirata: '·La primera vegada vaig quedar una mica sorprès. Estàs més acostumat a arribar a un fes/i l'al i ser /'tínic intèrpret que tocarà aquell dia. Aquí és totalment diferent. Et/robes amb mtísics merm•e1/osos, que surten d'una sala o entren en una altra. És una experiència realment interessa111." El públic que assisteix al Musi ka-Música és sobretot de Bilbao. Hi ha, però. una important presència dc francesos i aquest any hi han vingut també molls portuguesos - potser perquè ja no tenen l'edició del festival que es feia a Lisboa. Javier Navarro és bi lbaí i assisteix gairebé cada any al festival: "és una marató que vius molt intensament. Com a mínim veuré dos o tres concerts cada dia ... I destacà la durada breu de Ics actuacions: "El format dels concerts 111 'agrada molt perquè són Ires quarts d'ho- ra intensos. potser si fossin més llargs em cansarien··, ens confessà. A Bilbao també hi vam trobar Oriol Pérez i Treviño. director arristic del Festival Internacional de Músiques de Torroella de Montgrí. "Sóc aquí perquè aquest festival és una de les referències en aquest afany per expandir i difondre fa música clàssica a un gran públic. Molles 11egades tinc la sensació de ser al Primavera Sou nd o al Sónar, per la moguda que representa anar d 'una sala a ww tJ ftra'', ens explicà. I pianista Francisco Poyato, que ja va actuar-hi l'any passat, enguany acompanyava les cantants Olatz Saitua i Ainhoa Zubillaga. en un programa amb àries d'òpera i de concert de Mozart ... Per a la E gent que ve aquí. això és una festa. Les entrades són econòmiques, són concerts de molta qualitat. les sales són plenes. A més, tot està on ha d'estar: pots l'eure música de cambra en una sala petita. 011 tens els músics molt a prop, la música simfònica on ha de ser. .. M'agrada moll", ens comentà. A més, va voler destacar l'actitud del públic: "Està molt c:o/1/ellt, lti ve amb ganes. Hi veus llum. a les seves cares. S'haurien de fer més sot,inl coses així. És realment bonic de veure. ·· Abans d'acomiadar-nos, Begoña Salinas animava els catalans a provar el festival: "Això no és com anar a{ Palau o al Liceu. és una cosa molt diferent." I té raó. val la pena provar-ho. ni que sigui una vegada. L'any que ve tindrem una nova oportunitat, aleshores dedicaran el Musika-Música a compositors russos com Txaikovski. Rakhmàninov, Mussorgski i Rimski-Kórsakov. entre d'altres. 9 15) PANORAMA Una 'big band' de joves que fa posar les dents llargues EJ dia 2 del passat mes de març es presenlà al centre civic Can Fabra, a Sant Andreu, Barcelona, el segon disc i DVD dc la Sant Andreu Jazz Band. I 3 I per ALBERT SUÑE_ ·_ _ _ E 10 /54 s tracta de fazzing (vol. 2), ja que el primer, enregistrat en directe a l'I lotel Casa Fuster, va veure la llum el2009. En aquest segon volum, tal com passà amb el primer, també hi ha convidats del morro rort: Dick Oatts, Ken Peplowski, Bobby Gordon, Periec Sambeat, Matthew Simon. Esteve Pi i Ignasi Terraza. Possiblement, tot això no tindria gaire cosa d'especial si no fos perquè la formació santandreuenca, que dirigeix el multiinstrumentista Joan Chamorro, és una orquestra de nois i noies entre els vuit i els divuit anys que està deixant a tothom amb la boca oberta. Per la senzilla raó que tresoreja una qualitat gairebé impensable en un grup d'aquesta edat. En tot això, ultra la mà del director, hi ha el treball que aquests noies i noies fan diàriament a l'Escola Municipal de Música de Sant Andreu. Un treball que, segons Chamorro, "és bàsic per poder després dedicar-nos a tocar jazz". Però hi ha d'haver un mètode. "Efectivam ent -diu el director-. Però el que primer pretenc és que entenguin la meva manera de pensar sobre la big band, i també que jo entengui el que ells senfen en interpretar els temes escollits. Però no hi ha cap secret. Fem molta feina, això sf. I la portem a terme amb tot el rigor. Ara, també pretenc que els músics visualitzin què hauran de fer la propera setmana. No més enllà. I que quan se'ls demani que facin música, que la facin a consciència fins on puguin. O vulguin .., Joan Chamorro (Càceres. 1962) va venir a viure a Barcelona quan tenia dos anys. Amb el temps ha anat adq uirint una experiència que el fa esta r contínuament en marxa. I no solament pel que fa a la big band. Intèrpret de tots els saxos -soprano, alt, tenor. baríton. baix-, clarinet, clarinet baix, cometa, nauta travessera i contrabaix. forma part de diversos grups. Per exemple, la Barcelona Jazz Orquestra de Dani Alonso. I'Acustic Big Band d'Alfons Carrascosa. el seu propi com bo. i també integra altres quartets i quintets. Així mateix, havia estat membre de la -ai las!- recentment desapareguda Big Band Jazz Terrassa. ~M'interessa més que ens endinsem en la música en si que no pas en la mateixa partitura -afinna-. Vull que el noi o la noia penetrin en la música que haurem de tocar, que la sentin. l'entenguin -els glissandi, el swing, el vibratto, mantenir una nota, els matisos-. la facin seva, la modelin. Així sen 'extreu molta més experiència. Després, naturalment, la partitura hi dirà la seva. Però aleshores tot serà més fàcil per a ells perquè ja ho tenen sabut i incorporat. A més, puc dir amb fonament de causa que gaudeixen d'un gran poder d'assimilació. Que no és estrany en gent de la ser1a edat. " De primer. a l'Escola andreuenca no es pensava a fotmar una big ba nd, ja que es feia h·eball de combo. Però, de mica en mica, aquests petits grups van anar augmentant i, així mateix, l'engrescament dels alumnes. Per tant, un dia es decidí que calia constituir una orques- tra. La qual. alhora que ajudaria a e\pandir el jazz. seria un mirall per a molts altres joves. I així fou com en el Festival de Jazz de Terrassa 2009 la nova big ba nd féu la seva presentació en societat. concretament en un concert a l'aire lliure al magnílic auditori de la plaça dc Catalunya. Però, és cia t~ tot aquest muntatge necessita un pressupost. "Aquí f'tínic que cobra sóc jo -diu Joan Chamorro-. I ells cobren en experiència. ganes i il·lu sió. Per tant, el caixet de la ba11da sen,eix per pagar partitures. instrum ents, t'iaiges, discos. les figures foral/es. catalanes o estatals que toquen amb 1/0Saltres. etc. Gràcies a Déu. la venda dels dos CD va molt bé i per això podem dir que ens veiem les orelles. " En aquest ordre de coses cal dir que la Sant Andreu Jazz B<md actuarà el pròxim mes dc novembre en el Festival de Jazz dc Barcelona amb músics forans. i que s'està duent a terme un vídeo que. dc fet. és la història de la seva creació. A més. el tercer disc de la fonnació serà el que s'enregisnarà en directe en el concert de l'efemèride barcelonina. El líder de la big band té molt clara una cosa: tiraran endavant mentre tot funcioni i hi hagi energia. Però s'escarrassa a advertir als pares dels seus músics que primerament són els estudis de l'escola i després els de l'escola de música. I afegeix: "Si poden compaginar bé els dos ensenyaments. perfecte. Però ningú ha de saltar barreres per poder tocar jazz, això ho tinc molt clar. ·· E n l'esmentat segon disc aparegut el passat mes de març. la Sant Andreu Jazz Band interpreta des del ··Ha riem air shaft'' de Duke Ellington. al "Tea for two .. de Vincent Youmans. passant per l' ··on the sunny side of the street" de Jimmy McHugh, el "Simphony in riffs ·· de Benny Carter, i el ·• Ruint ··de John ny Hodges, fins a arribar al ·· Flight of the foo bird" de eaJ Hefti . En total. disset temes que. un cop escoltats, fan posar les dents llargues a més d'un. Per tant, va bé col-locar aquí l'admiració expressada pel clarinetista nord-americà Ken Peplowski després de tocar amb la fonnació: ''He viatjat per tot el mó11 i no havia vist res de semblant. Ara l 'únic que puc fer és tornar a Nova York i explicar-ho." Aquest mes d'abril. la banda oferirà actuacions a Manlleu dtns del Cicle dc jazz (del 2 al 4), el 9 i el lO serà a Sedaví (País Valencià), i el 25 sïnstal·larà a la barcelonina plaça de la Virreina, on oferirà un concert apte per als balladors de lindy-hop o ball de swing. PANORAMA Les Dece nnals 2.0 Valls va celebrar la 220a edició de les Festes Decennals en honor de la Mare de Déu de la Candela, i van ser les més reeixides de la seva història. I per ADRIÀ GUXENS es Festes Decennals sc celebren a Valls cada deu anys (els anys at.:abats amb el nC1111ero I ) en honor de la Mare dc Déu dc la Candela. Per als vallencs són una cita ineludible que cal viure al carrer al voltant dc tots els actes que s'hi organitzen: enguany. 544. protagonitzats per artistes dc 16 països diferents i amb el suport de 160 voluntaris. Els mitjans de comunicació han tingut un paper fonamental en aquesta edició. convertint les festes en el punt de mira del país. ja que han ocupat quatre hores de televisió i cinc hores dc ràdio gràcies als 2 I 6 periodistes que hi havia acreditats. D'altra banda. les noves tecnologies i les xarxes socials han aconseguit una àmplia difusió d'aquesta festivitat. Per aquest motiu. molts han batejat les festes d'aquest any com les Decennals 2.0. amb gairebé 6.000 seguidors a Facebook. Jordi Bertran. coordinador de la Comissió Artística de les Festes, fa un ba lanç molt satisfactori dels resultats, amb més de 20.000 entrades venudes abans dc l'inici de les festes i un total dc 37.497 en tancar-se l'edició. i recaptant un 33.6 % més del que s'havia previst en el pressupost inicial. Un apunt històric. L'origen dc Ics Festes Decennals s'ha de situar fa gairebé 700 anys, quan una onada dc pesta va assotar Europa i es va endur més dc la meitat dc la població vallenca. Els habitants d'aquesta ciutat van demanar ajuda a la Mar·c de Déu de la Candela per aturar l'avanç impertorbable d'aquesta gran pandèmia. Més endavant. l'any I687, els vallencs van recórrer novament a la Mare dc Déu. en aquesta avinentesa per demanar que frenés una plaga dc llagosta, i cent anys més tard perquè cessés la malaltia de la constel·lació. L'any I 791. mossèn Parellada i Pau Baldrich van signar un document en el qual pactaven la celebració d'una processó el dia dc la Can. deia en honor de la Mare de Déu i que. cada deu anys, s'hi donaria una importància afegida perquè la traurien dol cambril i la passejalien per Valls. Així van néixer Ics Festes Decennals, unes festes en principi locals i d'origen religiós. però que amb el pas dels anys han anat adquirint un caire més festiu i cultural, obrint-se a tot el món sense perdre dc vista Ics seves arrels. L RMC RECITAL DE LA MEZZOSOPRANO ELENA GRAGERA Els 10 dies i les 10 nits. Valls ha sabut explotar l'oferta cultural i d'espectacles al màxim en nqucsta edició de les Festes Decennnls. L'ofcna d'espectacles ha estat molt diversa i s'ha intenta t incloure en el programa espectacles de tots els gèneres i per a tots els públics. Un punt destacat dc l'oferta clàssica va ser l'estrena mundial del ballet Ariel. amb música del vallenc Robert Gcrhard, un espectacle basat en La Tempesta de W. Shakespeare que havia romàs inèdit en la seva versió escènica des del I936 i que. finalment , es va dur a terme gràcies als Amics dc la Música de Valls. D'altra banda, els castells sempre han estat un dels eixos centra ls d'aquestes festes. però encara més en aquesta edició després de ser recentment declarats per la U ESCO Patrimoni Immaterial de la Humanitat. Enguan). les 57 colles dels Pa'isos Catalans van ser presents a la cita. que va aplegar més de I0.000 castellers. a mús ica en les Festes Decennals. Encara que cada cop s'apos ta més per la música electrònica i el pop, la música clàssica també va tenir-hi un paper destacat. La mezzosoprano Elena G•·agera i el pianista vallenc Anton Cardó van ser els primers a obrir el repertori musical de les Festes, amb un concert ti- L tu lat "El oucentisme català connectat als cor- rents internacionals". El recital es va divid ir en ducs parts: en la primera es van interpretar lieder dc compositors alemanys i fra ncesos sobre poemes de Goethe i Valéry i en la segona el repertori va canviar totalment i adquirí una dimensió més propera. amb obres d'autors catalans. Així doncs. es van interpretar diversos poemes de Carner. Riba i Manent. entre d'altres. amb música d'il·lustres compositors dc la nostra ter- ra, com Mompou, Toldrà. Blancarort i Gerhard. La Nit de Sant Joan dc Dagoll Dagom va ser un altre dels èxits d'aquesta edició de les Decennals, i 6s que se'n van exhaurir totes les entrades. La reposició d'aquest musical que tant d'èxit va tenir l'any I98 I. en què es va estrenar. va poder fer gaudir al públic assistent de la música de jaume Sisa i de la fantàstica actuació dc la companyia de teatre barcelonina. Els I O de les Decennals -amb I2 hores segu ides de música en directe- va ser un èxit important de la casa, comptan t amb la presència de cantants que anaven des de Jaume Sisa. passant per l'època del rock català amb Els Pets, els Lax'n 'Busto i Gerard Quintana. fins a la música d'arrel dc Mesclat i Obrint Pas, a més de comptar amb artistes emergents com Roger Mas i Els Amics de les Arts. )18 11 155 Joan Oller presenta el pla estratègic del Música tradicional i música popular Palau de la Música Catalana "El nostre país necessita que el Palau vagi bé" per PERE ARTfS egons definició del gran folklorista joan Amades, música tradiciom•l és aquella d'origen anònim que s'ha transmès oralment de generació en generació. I música popular és aquella d'autor anònim o conegut que en un moment determinat el poble fa seva i la interpreta sovint (festes majors, recitals en auditoris. sales de concerts, etc.}. Rarament Ics ducs definicions coincideixen. Però dc tant en tant ho fan: les nadales, tan arrelades; o d'altres com El ball de la civada; era una cançó tradicional que amb el temps va deixar dc cantar-sc fins que el cantautor Joan Manuel Serrat la va posar novament en circulació en recitals i en enregistraments discografics. Un altre exemple de cançó popular d'autor conegut és L'estaca, esdevinguda un símbol del tardofranquisme i composta per Lluís Llach dc forma expressa per ajudar a derrocar la dictadura. Més enllà, però, d'aquests matisos cal destacar el valor de la Música per se; conservem-la, doncs, i lleguem-la a les generacions futures com un bé preuat, perquè Catalunya és un dels pobles europeus que més es distingeixen a posseir-nc. Cal recordar, a més, que músics dc gran vàlua com Lluís Mi llet o Pau Casals la van tenir en gran estima i la van divulga•· amb els seus respectius instruments. Música en majúscula és el denominador comú d'aquestes dues variants que al llarg del temps han donat mostres de gran categoria equiparables a Ics més reputades i famoses dels compositors clàssics. Cal remarcar que a la seva djfusió a Catalunya hi han contribuït els enregistraments discogràfics per part, sobretot dels segells Edigsa i Concèntric, fundats gràcies a la iniciativa de l'incansable catalanista Ermengol Passola. El panorama. doncs, és ric i complex alhora i és el testimoniatge de la tradició oral i de l'abundosa producció dels autors moderns. Cal. doncs, que estimem i conservem aquest patrimoni i el procurem llegar a les generacions futures com una baula d'una cadena que arrenca i ve de l'antigor i arriba fins als nostres dies amb tota la fidelitat. poesia lírica o èpica i amb tota la qualitat musical. S 12 156 onfiança. música i futur. Aquestes són Ics tres paraules clau amb què comença la no· va singladura del Palau dc la Música Catalana dc lo mf1 del seu nou director gcncrnl. Joan Oller. "Generar C i recuperar la confiança perquè els l'alars del Palau estiguin presents. Confiança amb les idees clares i la feina ben feta . .. Ai\í començava la roda de premsa que el passat 4 de març reuní un gran nombre de mitjans dc comunicació i en la qual Joan Oller presentava públicament el pla estratègic del Palau. centrat en 8 objectius, per assolir en un termini de 4 anys. Per ordre dc prioritats. el primer JOAN OLLER 1 MARIONA CARULLA capítol passa per la potenciació de l'Orfeó Català, dels cors i l'Escola Coral, tant a nivell artístic com social, tot cream planter. El segon punt se centra "en la creació d'un projecte artístic: propi. amb la col·laboració dels promotors que vénen al Palau. basat en /'excel·lència i centrat en la música clàssica. la música coral i la música contemporània ... De moment, el Palau continua obert a tots els promotors, perquè ''necessitem ingressos, aquesta és ara la llOStra opció ... D'altra banda. joan Oller estudiarà la possibilitat de crear una orquestra pròpia o establir la figura del compositor o orquestra resident. "Aquest és un aspecte collerenl amb nosaltres". alïtma. Incrementar públic i públics- "la música millora la ••ida de les persones··. diu convençut Oller-. fer èmfasi en l'aspecte educatiu i el social -també implicant el barri on està situat el Palau de la Música-, donar difusió i interpretació al patrimoni del Palau (arquitectura. partitures. manuscrits. etc.} i internacionalitzar el Palau -"lla de ser ww referència global en un món global", tot participant en coproduccions i sent creador dc productes-, són els altres capítols que configuren aquest pla estratègic. que culmina amb la consecució de la màxima eficàcia econòmica. joan Oller també confirmà que la direcció artística serà la seva responsabilitat. juntament amb Víctor Garcia de Comar (la nova incorporació al Palau com a adjunt a la direcció artística). tot reforçant l'actual Comissió Artística. D'altra banda. el Palau de la Música Catalana va resultar guanyador del Premi Enderrock 20 I I a la millor sala de concerts, a través de votació popular. El Crup Endcrrock va lliurar els premis (trenta categories) el passat 14 de març a la sala Artèria ParaHcl. RRMC El Cor de Noies de l'Orfeó Català actuà a Alemanya ls proppassats 12 i 13 dc març el Cor de Noies de l'Orfeó Català oferí dos concerts a les ciutats alemanyes dc Kronberg i Mainz amb els cors femenins MainzYocal i Madchcnchor St. johann. Aquests concerts són el resu ltat de l'intercanvi entre el Cor de Noies de l'Orfeó i el cor MaizYocal que va començar l'octubre de 20 IOquan el cor alemany va venir a Barcelona i ja van oferir dos concerts: al Monestir de Sant Benet i al Petit Palau. Els concerts que el Cor de Noies de l'Orfeó Català oferí a Kronberg i Mainz amb els cors femenins alemanys. van ser dirigits per la titular de cor català, Buia Reixach, i el titular del cor MainzVocal, Thomas Hanelt. El repertori, per a cor i orgue, i per a cor i piano. va ser essencialment religiós, amb alguns temes de música catalana. E Premi Grammy per a Jordi Savall l passat febrer Jordi Savall va rebre a Los Angeles (EUA) el Premi Grammy en la categoria de millor composició dc petit format en gènere clàssic per l'enregistrament Diuaslia Borja. Església i poder al l?enaixement (Alia Vox, 20 I0). en la 53a edició dels considerats "Oscar" dc la música. Aquest treball situa musicalment el món que va viure Ja família Borja i és fruit dels dos anys d'investigacions que el compositor igualadí ha fet en col·laboració amb josep Piera. L\mregistrament es divideix en set capítols. que van des dc la València musulmana del segle Xli fins a la mort i la canonització de Francesc Borja. El treball es presenta en tres CD interpretats per les formacions Hcspèrion XXI i La Capella Reial de Catalunya. Aquest enregistrament també ha rebut l'Internaciona l Classical Music Award de la categoria dc Música Antiga (CD i DVD). E Guardonat un CD de Pablo Gonzalez l CD Robert Schumann: Complete E works for violin cmd orclzestra (l lanssler Classic) enregistrat pel director titu lar de I'OBC, Pablo Gonzalcz, ha estat guardonat pels lntcrnational Classical Music Awards 20 li en la categoria de Concerts. Aquest compacte va ser enregistrat l'any passat a Alemanya, juntament amb Iu violinista Lcna Neudaucr i la Deut schc Radio Phi lhurmonie. Els guanyadors de l'edició d'enguany dels lntcrnational Classical Music Awards han estat seleccionats entre un total de 500 produccions. El jurat està format per crítics musicals internacionals dc Ics principals revistes, webs i ràdios del món. El lliurament de premis té lloc el 6 d'abril a Tampere, Finlilndia. TANGEN TS Tres grans momen ts per JORDI MALUQUER ormalment els concerts es desenvolupen de manera correcta fent prevaler. com passa en quasi totes Ics orquestres, l'obra que clou el programa, en què no hi ha cap més protagonista que el director i els músics. La primera obra es fa com d'escalfament i en la segona. que acostuma a ser amb soljsta, se li deixa el pes a aquest, limitantse l'orquestra a fer un bon paper amb un acompanyament o diàleg amatent. El que no és tan freqüent és escoltar interpretacions òptimes en la nostTa orquestra, l'O BC. i això és el que ha succeït en un temps ben condensat. El 4 de febrer el finlandès Hannu Lintu ens captivava amb la Simfonia Faust de Franz Liszt. L'I I de febrer el també finlandès Tuomas Hannikainen -que fa quatre anys ens van presentar com a Tuomas Ollila- va exhibir la perfecció de la Simfonia ntím. 5 de Cari Nielsen. I el 25 de febrer el polonès Michal Nesterowicz, amb la col·laboració essencial de la violinista Patrícia Kopatxinskaia, ens duia al gaudi cstratosfèric amb el Concertntím. I per a 11iolf i orquestra de Béla Bartók. D'aquests grans moments, sempre n'hi ha algun cada temporada, però que s'hagin escaigut tan seguits i de la mà de directors del Nord no sol passar. I per una ma la sort inusual han suspès per malaltia dos altres directors de renom: el danès Thomas Dausgaard i el 11nlandès Pietari lnkinen, amb els quals tal vegada hauríem gaudit de més moments excepcionals. Es curiós el nivell de Finlàndia amb directors adscrits a orquestres de petites poblacions: Espoo (Orquestra Tapiola). Tampere, Turku, Lathi. Kuopio, Pori, Laappenranta. I també que el director d'aquí que ha estat més convidat per aquelles latituds sigui l'Ernest Martínez-lzquierdo, antic titular de I'OBC, a qui a ml!s se li han confiat estrenes de la seva compositora més distingida. Kaija SaariaJ1o. N ARS SUBTILI OR Bach en boles pe r XAVIER CHAVARRIA a poca-soltada que encapçala aquest escrit, l'he manllevada del títol d'un dels concerts del Festival de Música Antiga de Barcelona que a hores d'ara ja deu haver començat. .. , i potser acabat i tot. Dc fet, veient la programació, hauria pogut ser el títol general del Festival. De Ics trenta-quatre edicions que se n'han celebrat, aquesta és segurament la més esquàlida, miserable i amagrida dc totes. No s'han atrevit ni a presentar-la en roda de premsa. I que quedi ben clar que no cm refereixo a la qualitat dels intèrprets que hi participen, tot i que el percentatge de desconeguts i "joves promeses" és inquietant. Vull pensar que totes són apostes segures. que ens donaran una agradable sorpresa i ens permetran descobrir nous talents de la música antiga: és a dir, allò que va fer durant tants anys la creadora i antiga directora artística d'aquest festival. MaricaJmen Palma. Com l'enyorem... La crisi és l'excusa perfecta. Manera d'estalviar: concerts amb un sol intèrpret o grups molt reduïts: fora conferències prèvies. curs monogràfic i activitats paral·leles: Fringc reduït a la mínima expressió (fa tres anys hi va haver 40 recitals de joves músics!); eliminats orquestres. cors, solistes i directors de primera fila. primeres espases del gremi, obres d'envergadura i, per descomptat, Passions de Bach. A Barcelona no ha sonat la Passió segons sant Mateu des de fa tres anys. És senzillament vergonyós i no em cansaré dc dir-ho. Segur que el pressupost del Festival ha baixat dràsticament, però davant les restriccions reclamem imaginació i idees: és en circumstàncies així que cal esprémer els recursos, trcure'n el màxim rendiment, però sobretot innovar, inventar fórmules alternatives i mirar cap a casa. La solució és no fer concerts i eliminar activitats? El públic hi és, continua assistint-hi, però eliminant l'oferta acabarem obl igant-los a quedar-se a casa a escoltar discos. On són els grups de casa, els músics d'aquí? Us ben asseguro que n'hi ha molts amb un nivell exceJ.Ient i que aquí no tenen oportunitats. És la millor opció fer venir músics del Canadà?. ¿o portar un quintet holandès per repetir les Variacions Go/dberg per tercera vegada amb saxo i clarinet? Deuen ser fenomenals ... Mirar el passat d'aquest Festival provoca nostàlgia i tristor. I no són només diners el que manca: també imaginació. Al tristíssim fullet general hi ha una fotografia que em sembla una grotesca al·legoria d'aquesta edició del Festival: els músics del Calefax Reed Quintet a l'interior d'un Cinquecento fúcsia atrotinat, aturat al mig del carrer i empentat per un dels músics (deu haver fet llufa). Hi hagués quedat d'allò més bé, a la portada, aquesta imatge: i a dins del cotxe, el pobre Bach. I en boles. L 13 157 David Alegret explora nous repertoris I tenor barceloní David Alegret debuta en el rol d'Arlccchino de Ja producció dc Pagliacci de Leoncavallo que es pot veure al Gran Teatre del Liceu dc Barcelona en un doble program<1 amb Cw,alleria rusticana de Mascagni durant l'actual mes d'abril. Alcgrct es troba en un moment dolç de la seva carrera. amb nombrosos projectes que inclouen teatres dc renom internaciona l i la participació en concerts en l'àmbit C<~l<llà . Especia li tzat en el repertori dc tenor líri<: llcug<:r. d tenor català acaba d'interpretar La Cenerentola a la Yolksoper dc Viena i amb el debut en el rol d'Arlccchino explora un nou repertori. de característiques més líriques. Durant el mes dc juny cantarà a Catalunya la Peti/e¡\ lesse Solem1elle dc Rossini a l'Auditori Em·ic Granados dc Lleida (sota la direcció dc Xavier Puig) i el Requiem de Mo7..art participatiu dc la Fundació «la Caixa• . amb l'O BC i el Cor dc Cambra E del Palau de la Música Catalana. sota la direcció de Matthias Bamcrt. Entre el seus compromisos més destacats, hi lïgura una nova producció d'l/turco in /talia dc Rossini al Festival dc Garsington (Anglaterra ), en què s'inaugurarà un nou pavelló a Wonn ley Estatc. la casa de la família Gcuy. impulsora del dit festival. El sctcrnbn: dc 20 I I enregistrarà Armida dc Rossini. sola la dire<:ció dc David Pan·y, per al segell Opera Rara i pel desembre interpretarà Iii i\lessies dc Handel amb la Real Filharmonía sota la direcció d'Antoni Ros Ma rbà a l'Aud itori de Galícia. La propera temporada del Gran T'catre del Liceu cantarà 11 burbero di buon cuore dc Martín i Soler i El giravolt de maig dc Toldrà i, ja en la temporada següent, cantarà 11 turco in /tolia dc Rossini. David Alegret, que ja ha debutat en escenaris europeus tan destacats com el Rossini Opera Festival de Pesaro, Teatro de la Macstranza dc Sevilla. Òpera de Zuric, Wiener Staatsopcr, Òpera d'Hamburg o Bayerische Staatsopcr. inicià els seus estudis a Barcelona, abans de desplaçar-se a Basilea, on estudià a la Musik-Akademie amb Kurt Widmer. Josep Soler, Premi Tomas Luis de Victoria l compositor català Josep Soler. de 76 anys, ha estat el guanyador de l'l i a edició del Premi SGAE de la Música Iberoamericana Tomas Luis de Victoria, que es fa llà a Madrid el passat març) . Aquest premi, que convoca la Societat General d'Autors i Editors (SGAE), és el major reconeixement per a uu tors vius en l'àmbit hispanoamericà i lusòfon, tant per la categoria del jurat corn per la seva dotació econòmica: 60.000 euros. Josep Soler s'ha alçat amb el gua rdó entre un total dc 60 compositors lïnalistes provinents dc 16 països iberoamericans. El jurat internacional estava integrat pel catedràtic de mu- E MILLE E TRE per BERNAT DEDÉU Kundry? Ho repetien sense descans les milícies wagnetianes del Liceu, entre el neguit i l'embadocament. als datTers instants del recent Parsifalllegit per Claus Guth. L'antiheroïna del festival sac rodramàtic no hi mor extasiada -tal com mana l'ortodòxia- tot just quan Ja llança del cavaller protagonista sutura la ferida d'Amfortas. Contràriament, se'n va amb una maleta cap a un destí inconegut, mentre l'esperi t mort del rei i Klingsor fan manetes a l'estratosfera. Després de viure vexada per tots els homes, Guth envia Kunclry a l'exili ben indocumentada. Abans, al darrer acte, Wagner solament li havia regalat una trista paraula: preguntada per Gurnemanz:"Què 11ols?", diu que ella només viu per Diesen (servir). La qüestió no és sobrera: ¿on va Ja dona, quan tots els mascles sc l'han rifada? ¿On fuig la fembra, quan la lleial servitud no ha estat compensada? La primera lectura és fàcil: Kundry ha dc morir/fugir perquè ella mateixa -el seu objectiu vital- consistia a guarir la ferida al rei. Si no O 14 / 58 11 l' OS , sicologia de la Universitat de la Sorbona de París, Louis /arnbou: la professora de musicologia de la Universitat d'Ovicdo, Cclsa Alonso; el director del Centre de Documentació dc Música i Dansa dc l' INAEM (M inisteri de Cultura), Antonio Alvarcz Cañibano: el d irector de la revista «Scherzo», Luis Suñén, i el crít í<: Arluro Rcvcrtcr; i va destacar ''l'extraordinària qualitat d'una obra àmplia i profunda que, inserida en fa gran tradició de la música occidental i tocant tots els gèneres. re11ela un món creador de rara i fascinant personafitat, reflex, del quotidià af transcendent, de les ubsessions i els anhels de l'ésser humà del nostre temps ''. "Quo vadis, Kundry?" hi ha ferida, no hi ha missió. Però oblidem el segon mandat: Klingsor encarrega a Kundry seduir Parsifal per ferlo més humà i fal-lible, però no se'n surt. Donar una maleta a la dona és preguntar també què fa quan la seva capacitat de seducció ha resultat nul-la. Da Pon te ens ho indica molt bé: Elvira. mort el seductor. es fa monja (nega la seva capacitat sexual, per tan t). Però viure. per a Kundry, representa un repte molt més bèstia. Si es queda a Montsalvat. com hem vist en una escenografi a sense cap espai exterior, Kundry es veurà obligada a viure entre mascles d'un cert idiotisme moral. Si marxa, la clona ha d'afrontar e.l dilema de saber sí podrà erigir-sc més enllà del patiment i la seducció, de ser receptacle o acció radical d'amor. ¿On vas, quan el teu destí és no saber seduir ni suportar ser castigada per estimar? ¿Només pots continuar fugint? La pregunta de Claus Guth m'inquieta fa dies. Evidentment. és una qüestió lïctícia, car no se Ja pregunta cap dona ... I No T 1 e 1A R 1 lli:C·I;(t :tt 1 Jordi Molina, Premi Agustí Borgunyó I tenora Jordi Molina ha estat distingit amb el Premi acional Agustí Borgunyó 20 li per la seva trajectòria com a "intèrpret de la ten ort/ i compositor. per la recerca de IIOI'es sonorilllts de l'instrument i perla illlernaciollalitzac.:iú de la tenora resultant de les se.,es propostes artístiques ". pre mi que a to rga l'associació Sabadell més Música. Aquesta entitat t:u ltural va ser creada l'any 2003 amb la fina litat principal de difondre i promoure la música lliure o simfònica per a cobla. També va instituir aquest premi l'any 2004 i hi han estat guardonats el Foment de la Sardana de Banyo les. Joan Lluís Moraleda. Manuel Olta·a. la Fundació Orfeó Català-Palau dc la Música Catalana (per l'organització del cicle Cobla. Cor i Dansa a l Palau). Salvador Brotons. )o rdi León i la Cobla Pri ncipal d'Amsterdam. E Presència catalana en el MIDEM U mavintena d'empreses musicals catalanes van participar el passat ge- ner en la 45a edició del Mercat lntemacional dc la Música (M IDEM), a Canes (França). a través de la marca de promoció internacional Catalan! Music, de l'Institut Català de Ics Jndúsnies Culturals (!CIC). Aquestes empreses van ser: Alia Vox-Sonjadc: A pecat; Ayva Música; Blanco y 1 egro Music: BMAT; Columna Música: Discmed i. Distrijazz; Divucsa Music/Bit Music; Edicioncs Musicales Clipper's; Enrich Advocats-Copyra it ; Fireycllow: Meta Network: Música G lobai/Mass Records: Open Records; Picap; Satélite K: Spanisb Independent Labels: Tcddysound, i Tenzing Media. Considerat e l mercat discogràfic més important del món. el MIDEM reuneix cada a ny p ro fessionals de lot el sector per detec ta r les noves tendències del mercat i desenvol upar-hi Ics seves activitats. Catalan! Music és una marca creada per I' IC IC per a la promoció internacional de les empreses musicals catalanes i els seus productes. Premis Dansacat 2010 I ballarí i coreògraf de claqué Guillem Alonso. en la categoria de "Reconeixement professional''. i el projecte Dansa a Ics Escoles, de Claudia Moreso en la categoria de ''Dansa i societat". han estat els guanyadors dels P rem is Dansacat 20 I O, atorgats per l'Associació de Professio na ls dc la D ansa a Catalunya. m itjançant votació popular. Guillem Alonso, ballarí de llarga i reconeguda trajectòria a nivell internacional, ha obtingut diversos guardons en el decurs de la seva carrera. entre els quals el primer premi del Campionat Mundial dc Claqué de 1993. Per la seva banda. Claudia Moreso, ballarina. coreògrafa i cofundadora de la companyia Na ts Nus Dansa. va in iciar l'any 2006 el projecte Dansa a les Escoles amb l'objectiu de norma litza r la da nsa com a o pció d'oci cu ltural i d ifondre-la com a eina ed ucativa que facilita el procés d'aprenentatge global del nen. E 22è Concurs Paper de Música de Capellades I d ia 2 d e maig dc 20 I I acaba e l term ini d' inscr ipció de la 22a edició d'aquest concurs internacional per a la promoció de joves intèrprets. adreçat a solistes i a grups dc cambra instrumentals i/o vocals. El Jí. mit d'edat és de 25 anys per a solistes i de 28 anys dc mitjana per a les formacions de cambra. En el cas de ls cantants, tant solistes com en formacio ns de cambra, s'am plia l'edat a 30 a nys. El concurs començarà e l d ia 14 dc maig a l'Escola de Música dc Barcelona (ca rrer de Mallorca, 330) i la fase final tindrà lloc el dia 15 de maig a la Sala Paper de Música de Capellades. El jurat serà presidit per Antoni Ros Marbà. El premi consisteix en la promoció del guanyador per mitjà dels organitzadors corresponents, gara ntint la participació en un mínim de I O concerts. incloent-hi el dc prim avera de l'any vinent a la Sala Paper de Música dc Capellades. També. a c rite ri d el Com itè d' Ho no r i Assessor, a lgun dels finalistes podrà ésser promocionat. Per a més info•mació: <www.paperdem usica.cat>. E COBLA I De la mà del jazz per JOSEP PASQUAL entre la Sh ica, Serrat, À lex Ferre ria, Da ni Martín, Carl os Raya. Gu inovart, Cantores dc Hispalis, Savall. Pcpe Habichuela, Ojos de Brujo. Kepa Junkcra, Morente. Kiko Venc· no, M Clan ... hi ha la Cobla Sant Jordi. Hi és acompanyada de Joan Albert Amargós i dc Lluís Vida l en una nom inació a ls Premis dc la Música de l'Acadèmia de Ics Arts i les Ciències de la Música pel treball discogràfic Amargós& Vidal: dues visions contemporànies de la cobla. un fet que marcarà una fita en la curta i intensa història de la cobla. Si es fes una consulta a peu de plaça a q ua lsevol vila del país i es demanés al passavolant en quina de les diversificadíssim es categories d'aquests guardons s'ha nominat la Cobla Sant Jordi. guanyatia l'opció al "millor àlbum de música tradicional". Teni nt en com pte que també s'h i preveu la d ive rs itat de lle ngües, potser a lgun despistat la proposaria a la '' millor cançó en català/valencià'', i a molt pocs. possiblement només els més avesats, se'ls acudiria l'opció al "millor intèrpret dc música clàssica". Però no ha estat així. Pe r les propostes q ue ban sorgit al llarg dc la història dc la cobla, potser aquestes serien les categories més naturals (per dir-ne d'alguna manera), però el fet és que la nominació ha estat al "millor àlbum de jazz", un fet -gairebé una excentricitat- que demostra que més d'u na cosa està canviant. És la primera vegada en les I 5 edicions dels guardons que una cobla accedeix a una nominació dels Premis dc la Música. i mai no deixarà de ser paradoxal que hagi estat de la mà del jazz. Si mirem enrere. segur que trobarem altres treballs discogràfics i propostes artístiq ues que ho haurien merescut. però bé sigu i perquè no s'han sabut promoure en aquests dominis, bé sigui perquè els companys de viatge no tenien la força mediàtica d'Amargós o Vidal, el cert és que la primera nominació ha arribat d'una proposta eminen tmen t jazzística. I de fet, aquesta és una gran notícia per als qui mirem d'argumentar amb tanta força com ens és possible que els beneficis artístics i d'expressió musical dc la cobla com a conjunt instrumental superen molt clarament els àmbits en els quals la societat la té encasellada. Ara només falta que el dia 18 de maig s'alci amb el triomf. Si això passés, de portes endins palesaria més que cap altra cosa que la cobla és molt més que sardana i que la sardana és artís ticament un fet mus ical únic gràcies a lacobla, i dc portes enfora faria visible que aquest país gaudeix. també. d'un fet diferencial artístic únic i versàtil d'una sonoritat tan espectacular com exportable. e tèticamem i geogràficament. I si aquesta barrc•·a se supera, ja només q uedaria opta r al "millor àlbum de banda sonora d'obra cinematogràfica' '. La Cobla Sant jordi n'és ben capaç. I 15 159 PANORAMA Entre la polifonia renaixentista i el gran repertori coral 'forro el la de Montgrí va aco llir J'acluació de] quarlet voca l Qvinta Essençia, en el cicle de concerts que organ itza la Xa rxa de Músiques a Ca talu nya. I per JOSEPJOF_R_É_ __ _ I concert va tenir lloc el diumenge 6 dc març a l'església de la Providè ncia de la vila empordanesa. Qvinta Essençia és un grup vocal cspcciulitzat e n la polifonia del Renaixement es panyol q ue va néixer a Barcelona -es va crear en l'àmbit dc l' Escola Superior dc Música de Catalunya- a mb la inquie tud dc contribuir a la recupe ració i a la difusió del patrimo ni mus ical espanyol; un llega t important que e ncara no està tot descobert. Fo rmat pe r Magdalena Padilla (sop'r ano), Cabriel Díaz (contratenor) , rrancisco Fe rnandez ( te nor) i Pablo Acosta ( baríto n), o To rroella van presentar. amb la col·labo ració del vihuelisla Pablo Zapico, un programa de música i poesia del Segle d'Or espanyol amb el títol "El sentir de mi sentido". Tal com E QVINTA ESSENÇIA es pocHa llegir en el programa dc mà, '' El sentir de mi scntido" inte nta re n ectir l'íntima unió e ntre la poesia i la música durant el Segle d 'Or espanyol. Així, Qvinta Essençia va programar quin ze peces amb textos de Garcilaso de la Vega, Juan Boscan, Luis de Vive ro, )o rge Manrique, Carei Sanc hez de Badajoz. Comendador Escribà, Grcgorio Silvestre i Gil Vicente. El quarte t vocal va oferir un bo n recital, mostrant-se eficaç tant en els pas- satges més contrapuntístics com e n les textures més homofòniques. Els seus membres van apostar per la claredat disc urs iva i van mostrar unes veus equilibrades i un bon sentit dramàtic. Els quatre solistes van estar ben acompanyats pel vihuelista asturià Pablo Zapico, el qual no va estar tan afortunat en Pavana y romanesca de J. Vazquez i en Conde Cia ros de L. de Narvaez, les dues peces per a vihuela sola que es van programar en el concert. La 'Novena' de Beethoven a l~uditori de Girona Aud itori de Giro na va programar per primera vegada la Simfon ia núm. 9 en Re m enor. op. /25 "Coral'", una de les obres més impo rtants dc la història dc la música occidental. Composta a partir del to heroic recobrat de la seva Tercera Simfonia, la Novena. emmarcada e n el seu te rcer pe ríode creatiu, caracteritzat sobretot pe r l'abstracció, és una simfo nia de contrastos i dissonàncies en què Beethoven plasma la vertebració d'una nova mane ra dc tractar el material musical. Els primers tres moviments (''Allegro ma non troppo, un poco macstoso". "Sche rzo~ i "Adagio") culmine n e n l' innovado r i excepcional "Finale" (pres/o-allegro assai), el qual s'inicia a mb un recitatiu instrume ntal i amb citacions dels moviments prece- L 16 160 ' dents, i que re me t, e n la seva imaginativa concepció, al formidable passatge que precedeix la fuga de la Sonata per a piano. op. 106, "Hammerkla vier•. El tema de l'alegria, introduït per violoncels i contrabaixos, des- envolupat amb la tècnica de la variació, va guanyant en inte nsitat i desemboca e n l'aparició dc la ve u humana per primera vegada e n una s imfonia, amb quatre solistes i cor mixt que canten els coneguts ve rsos de Friedrich von Schillc r. Sir Neville Mariner, al capdavant dc l'Orquestra de Cadaqués, va presentar el resultat d' una lectura que destacava l'estratificació dels plans sonors i que, en aclarir la textura, va deixar al descobert imprecisio ns en els a tacs i les transicions. En general, sobretot en els moviments ins trumentals, es va a tro bar a faltar la te ns ió dramàtica que catapulta la introspecció i l'explos ió de la mús ica de Beethoven, i tot i el bon compo rtament de l'orquestra, es va notar que la formació, segurament per la seva idios incràs ia, no estava del tot compenetrada. Tol i alguns desequilibris dinàmics entre les veus i els instruments, l'últim moviment va ser intens i va arribar amb nitidesa i ene rgia als oients. L'Orfeó Català va cantar amb força i convicció, i els solistes, amb la substitució de la soprano Barbara Bonney per Raquel Lojendio, van enriquir el conjunt amb el contrast tímbric de les seves veus i van contribuir a fer que la interpretació proposada per Marriner connectés amb el públic. DISSABTE 23 d'ABR I L DIJOUS 21 d ' ABRIL Recepció al punt d 'informació. 17 h 1Oficina Comarcal de Turisme Mercat de partitures, discos I llibres de música 11- 20 h I Carrer Major Presentació del Festival. 20 h I Par<Jmmf de 1::! Umvers1tat Concert familiar. Orquestra Andreví del Conservatori de Cervera - "8 mestre Armer" conte musical d'Albert Gumí 11 h I Gran Teatre de la Passió Concert inaugural Orquestra de Cambra de Cervera-Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida, Douglas Riva, piano. Xavier Puig, director. Obres de Granados, Cervelló i Rodríguez-Picó. r • 'S.., ' 21 hI e:. Noctàmbul clàssic 23 h I Pub Noctàmbul DIVENDRES 2 2 d ' ABRIL Concert familiar Orquestra de Cambra de Granollers, Francesc Guillén, director. 7 Faules de Lafontaine. de Benguerel - tm dP ~ f-c:.. '() 11 h I ~ 12 h /12.45 h /13.30 h Concerts de proximitat · Jordi Castellà, piano. Conservaton Obres de Mompou, Blancafort, Montsalvatge,... · Marta Valero, mezzo i Gregori Ferrer, piano. Audrtori Obres de Bonet, Brotons. Guinjoan, J.Lamote · Carles Trepat, guitarra. Sl Joan Obres de Uobet, Granados, Sor... · Juan de la Rubia, orgue. St Agust Obres de Saguer. Taltabull, Massià, ... Taules rodones. "Radiografia de la música clàssica catalana". 16 h I 17 h I 18 h I 19 h I Umversitat 12 h /12.45 h /13.30 h Concerts de proximitat · Marc Charles, violf. Cor <:At 1tor1 Obres de Cervelló, Charles i Garcia Tomàs · Duo Gascón-Coll, flauta i guitarra. St Joan Obres d'Amargós, Granados i Montsalvatge · Kalina Macuta, violí i Daniel Blanch, piano. Auditori Obres de Manén, Pah1ssa, Nin, Massià.... · Pau Codina, violoncel. f-'ec,n Obres d'E. Casals, Cassadó i Bach Projeccions de documentals Sor, Vlñes, Manén i Nln-Culmell 17.30 h I Sa/a Francesc Bwreu Taula rodona "Granados: estat i difusió de ta seva obra". 16 hI Jr rt ri!J/ Presentació del concert 20 h I Parammf de la Umversitat I Mostra Videoclàssics 17 h 1Sala Francesc Bwreu Albert Guinovart, piano Obres de Granados i de GUinovart 21 h I Parammf de la Ur ,., te. I Mostra Videoclàssic 17 h I Sa/a Francesc Buireu Taller "Sonoritats introspectives amb bols de quars" amb Quim Altés. 18.30 h I Gimnas del Casal de la Gent Gran Projeccions de documentals Pahissa i Tavema-Bech Noctàmbul clàssic 23 h I f Jb Noctàmbul 17.30 h I Sala Francesc Bw Taula rodona "El patrimoni musical català" 18 hI JriiVetSitat DIUMENGE 24 d ' ABRIL Taller- "Guia d'audició de música clàssica" amb David Puertas. 18.30 h 1, t:~l·t f anc., e RwttJu Caramelles. Agrupació Coral de Cervera 11 h Presentació del concert 20 h 1P1rammf de fa Universitat Cor Madrigal. Mireia Barrera, directora. Obres d'I.Segarra, Vivancos, J. Vila, Casablancas. Sans. Guzman, Serra i Montsalvatge. 18 h I Par mtmr 1r la Universitat Quartet Casals i Alba Ventura -Azulejos d'Albéniz-Granados, Qu¡:¡rtet op. 136 de Beethoven, i Quintet de Granados. 21 h I Par"lnimf dE la Universitat Noctàmbulclàssic 23 h 1Pub Noctêmb1J Organitza: --- JJe/úJJ~ ~~~ Í l Í t U~-·-- _,' Patrocina: Amb el suport de: -- 1( "'aCaiJ SEGRE ' Col·labora: ~ [m nydia --==- e .j1( .utr ELPL'Nf ~ ICII PANORAMA A PROPÒSIT DE ... I~J testi va 1de música clàssica catalana per Pasqua, a Cervera • avier Amb l'eplgraf de ser una cita dedicada en exclusiva als inlèrprets i compositors caLalans, adreçada a un públjc inlcressal a sentir bona música en entorns actequals de Ja Catalunya d'intcr·ior, aquesl mes d'abril es prescnla la primera edició d'un esdeveniment nou i de gra ns djm ensions. 18 162 I per ALBERT TORR_E_N_s_ _ AL'LUDEIX, JA EN LA SEVA PRIMERA RESPOSTA, A LA "TRANSVERSALITAT", CONCEPTE QUE DEFINEIX LA SEVA - D'on sorgeix Ja idea de crear un nou festival dc rníasica? -Del compromís per fe r algu na cosa úti l pe r a l sector dc la música clàssica ca ta lana. dc la necessitat de defensar lo música c làssica en la nostra societat, dc crear un espai per als intè rprets catalans i una mostra dc la música catalana de tots els temps. També neix amb la voluntat de ser un punt dc trobada, diàleg i debat d'un món molt mancat de contacte transversal. debat d'idees i organització col· lectiva. - Pe r què a Cervera i per Pasqua? - Com a cerverí, he volgut contribuir al desenvolupament de la meva terra, que té una llarga tradició que ha donat una generació dc músics entre els quals cm compto. D'altra banda, la Segarra té una primavera esplèndida i molts atractius per descobrir. A Catalunya, tenim tendència a concentrar molts festivals a l'estiu i a la costa, i això en determina els objectius artístics i el públic. D'altra banda. davant la gran tradició europea dc festivals dc Pasqua, aquí pràcticament no en tenim. En canvi, gaudim de quatre dies festius que ens permeten el format intens iu i la vincu lació amb e l turisme cu ltura l i rura l. -El defineix com el primer festival de música clàssica dedicat a ls intèrprets i compositors catalans. ¿No n' hi havia o e ra insuficient la presència d'aquest re- PRÒPIA TRAJECTÒRIA. MÉS ENLLÀ DE SER UN MÚSIC POLIFACÈTIC, S'ENDINSA ARA EN EL TERRENY DE LA PRO- "els músics som qui hem de fer les propostes artístiques del futur". UN BON EQUIP GRAMACIÓ CONVENÇUT QUE DE VOLUNTARIS E TUSIASTES, UN PROGRAMA ATRACTIU EN ESPAlS D'INTERÈS I UNA ESTUDIADA POLÍTICA EN EL PREU DE LES E TRADES -AMB MOLTES ACTIVITATS GRATUÏTES- SÓN ELS I NGREDIE TS DE LA NOVA FÓRMULA. EL PÚBLIC ARA TÉ LA PABAULA. pertori en altres cites? - Decididament. no. En Ics grans inversions en música clàssica. els intèrprets catalans tenen un paper molt secundari, i la música catalana, una presència ridícula. En canvi. crec que tenim bons intèrprets i que estem lluny de conèixer i. per tant. poder valorar la mús ica catalana i els nostres compositors. El patrimoni musical és e l més desatès i desconegut de la cultura catalana. Evidentment, no neguem l'altra música, que continuarem fent sempre corn a músics, però reclamem un espai per a la d'aquí. Quan pensàvem el festival e ns dè iem: com és que ningú no ho ha fet abans? -A banda dels concerts, quin altre tipus d'activitats s'hi han programat? -Hi haurà tallers d'audició dc música clàssica i de bols de quars [és un ti- pus d'audició que es fa servir en musicoteràpia]. projecció de documentals sobre compositors catalans i la mostra de videoclàssics -un gènere de videoclip de música clàssica que volem impulsar juntament amb el programa Nydia del Canal33-, a més del mercat de partitures, discos i llibres de mús ica per Sant jordi i fins i tot un pub clàssic per prendre una copa a la nit, e n sessions golfes. - Descrigui' ns breument e l programa de la primera edició. -Tots quatre vespres comptem amb un concert orquestral, un de cambra, un de solista i un de coral. En e l prime r, redescobrirem obres de Granados i Cervelló i estrenarem l'encàrrec de l Festival a jesús Rodríguez Picó. En e l segon. tindrem l'oportunitat d'escoltar dos dels grans noms de la nostra música: el Quar- PANORAMA tel Casals i Alba Ventura. que tocaran junts per primer cop per oferir-nos el Quintet de GranHdos. En el tercer. Albert Guinovart. en la seva condició d'intèrpret i compositor. tocarà Goyescas de Granados i obres seves. incloenthi un est rena. I. fïna lmcnt. el Cor Madrigal oferirà un recull de música comi catalana del segle xx. de Montsalvatgc i Serra a Casablancas i Vivancos. Pel que fa als concerts familiars. l'Orquestra dc Cambra de Granollers interpretarà les Set faules de La Fontaine de Xavier Bcnguerel. i Albert Gumi presema un conte music<tl amb l'Orquestra del Conservatori dc Cervera. En els concetis de proximitat. tenim Carles Trepat. Iuan dc la Rubia. el duo Gascón-Coll. el duo Kalina Macula-Daniel Blanch i joves imèrprets com Pau Codina. Marta Valero. Jordi Castellà o Marc Charles. Tots amb repertori catal¡) que va des de Guinjoan, Amargós, Charles i Brotons fins a Mompou. Manén, Taltabull. Saguer... Les taules rodones tractaran de Granados i el patrimoni musical. i faran una extensa "radiografia" dc la música clàssica catalana. -Hi ha la intenció de donar un fil conductor 11 cada edició del Festival ? S' ha pensut ju en celebracions futures? -Cada edició del Festival ret un homenatge a un compositor català per tal de repassar la seva obra -aquest any. la figura és Enric Granados-. fa un encàrrec a un compositor actual-enguany, Jesús Rodríguez Picó- i convida un artista estranger -el pianista americà Douglas Ri va- a fer música cata lana amb la intenció dc difondre-la. No cal esperar un aniversari per descobrir els nostres autors ... Tenim una llarga llista en cartera de noms més i menys reconeguts. Hi ha feina per dècades! - Quin tipus de públic espera que vindrà? -Esperem un públic interessa t en la temàtica, però també un públic familiar que aprofitar.i per fer unes vacances amb concerts, activitats de turisme rural. la Passió de Cervera .... a més del públic regular de la ciutat. I, naturalment, també músics i gent del món de la música. - Com fun cionat·an les entrades? Hi haurà possibilitat d'abonaments? - Les entrades són molt assequibles: des de 15 euros per als concerts de vespre fms a 2 euros en els de proximitat. Hi ha un abonament per a tot el festival de 50 eu ros i un per a un dia de 20 euros. Es poden comprar a taqu illes, per telèfon o per lnternet. A més, fa rem descomptes per a diferents col· lectius musicals i les activitats són grattütes. També fem un "paquet·· turístic amb descomptes en allotjaments. restaurants. visites i activitats turístiques. Tota la informació sobre el Fes tival es pot trobar al web <www.festivaldepasqua.cat>. Martínez-Castignani debuta a França de la mà de Janacek i Robert Carsen I per ANA MARÍA DA VILA I baríton Enric Martíncz-Castignani assumeix un nou repte en la seva trajectòria. Després dc con$olidar-se en el repertori buffo i introduir-se també amb gran fortuna en el liederistic. Martínez-Castignani (Barcelona, 1970) debuta aquest mes d'abril o França amb el compromès paper de Dr. Kolenaty. de l'òpera El cas Makropulos dc Leos jamícek. L'estrena té com a escenari l'Opera du Rhin-Strasbourg. on !VIartíncz-Castignani interpreta per primera vegada el personatge ell! Kolenaty, en una nova prod ucció que signa el cotitza t di rector canadenc Robert Carsen, un dl!ls grans especialistes en el compositor txec. El muntatge, que es representa entre el 2 i el 21 d'abril. compta amb direcció musical de Fricdemann Layer i Ics veus de Cheryl Barkcr (Emília Marty) i Charles Workman (Albert Gregor) encapçalant el repan iment. E "Crec que aquest és un dels rols més difícils de la història de l'òpera i, naturalment, e/mé~ complex de la mel'a carrera. Per il·lustrar-ilo d'alguna manera, diria que és com llançar-se a fer trapezisme sense xt1rxa ··. assegura Martínez- Castignani. Segons el que explica el baríton, '' Kolenaty és /'adPoc:at encarregat de defensar una trama impossible d'un argument complicat. La principal dificultat. a més del fet d'ésser cantada en txec, es transmetre al públic als secrets d'un procés judicial que serveix de detonant per a /'argwuent de la trama. bs un paper amb molt de text, dit a gran 11elocitat. i a la l'egada amb caràcter i aplom. Crec: que. a més d'un repte. es tracta d'una experiència que seguramel/I obrirà noPes portes a la meJ>a carrera . .. Per a Martínez-Castignani, el fet de treballar a Ics ordres de Roben Carscn resulta una satisfa cció afegida i "apas- sionant. Amb pocs directors d'escena tens la sensació que des del minut u s'està creant quelcom de coherent. justificat i sempre a favor de l'o!Jra i del personatge. De cada assaig amb ell fas un aprenentatge··. Martínez-Castignani arriba a França en un moment particulatment dolç de la seva trajectòria. Només en el que va d'any el cantant barceloní ha fet el Mala testa del Don Pasqua/e donizctti¡l, al Teatre Villamarta de jerez, i a continuació s'ha enfrontat al Winterreise de Schubert. al Principal de Palma de Mallorca. Dos compromisos que posen de manifest la versatilitat d'un intèrpret format també en la direcció coral i orquestral. al costat de figures com Pierre Cao, Eric Ericson. Klaus Arp o Luis Gorelick. .. He anat incorporant els repertoris que la l'eu podia assumir". assenyala el cantant. en relació amb la diversificació d'un repertori que va de Montcverdi a la creació contemporània, amb especial atenció a Rossini. Mozart i Donizctti. ''Tot depèn de les ganes d'estudiar del músic", afegeix el cantant, que també creu que "abarcar coses diferents, però que estiguin dintre de les teves possibilitats, enriqueix l'artista. Per exemple. la profunditat d'interpretació d'un janúcek m'ajuda a mi a aprofundir altres personatges··. Després del compromís d'aquest mes a Estrasburg. Martínez-Castignani té previst tomar a posar-se en la pell del Papageno mozartià. al Palais de Beaw.. Arts de Brussel·lcs. i el jun) té en agenda la Peti te Messe Solennel/e de Rossi ni. a l'Auditori Enric Granados de Lleida. Actiu usuari de les noves platafom1cs de comunicació que ofereix lnternet -web, bloc. Facebook, T\vitter...-. Martínez-Castignani creu que avui l'artista ha de saber utilitzar i rendibilitzar tots aquests recursos. "At•ui no basta amb ser cantant d'òpera per ser conegut: s'ha d'oferir w1 plus afegit", afinna. 19 /63 Excepcional Khatxàtrian IBERCAMERA. Philharmonia Orchestra. Serguei Khatxàtrian, violi. Oir.: Omitri Kitajenko. O. Xostakóvitx, P. I. Txaikovski. L'AUDITORI. 3 DE FEBRER DE 2011. per Josep Barcons i al programa s'anunda "concert dc violí" i "simfonia'' i els autors programats són Txaikovski i Xostakóvitx. el més habitual és pensar en l'arxiconcgut concert per a violí del primer i en una dc Ics quinze simfonies del ~cgon. Però. sortosament. Ics obvietats poden obviar-se dc tant en tant. I la Philharmonia Orchcstra, dirigida pel mestre rus Dmitri Kitajcnko, va opl<lr pcr la Simfonia Manfred dc Txaikovski i pel meravellós Primer Concert per a 11ioli i orquestra que Dmitri Xoswkóvitx va dedicar al seu compatriota David Oistrakh l'any 1955. En el concert. la formació anglesa acompanyava l'excepcional violinista armen i Scrguci Khatxàtrian, que en el seu debut als prestigiosos l'roms britànics l'any 2005 S també es presentà amb aquest concert. El que mcravellf1 dc la versió de Khatxàtrian no fou només el seu exorbitan t domini dels requeriments tècnics de l'obra, sinó sobretot que aquest musicàs de només 25 anys és capaç de transcendir en tot moment la dimensió física de la peça per traslladar-nos a aquell olimp tan poques vegades abastable de la perfecció interpretativa. Fins al punt que, si es tanquen els ulls. un s'arriba a oblidar que les obres necessiten algú que les faci audibles. perquè el que se sent és l'obra en tota la seva transparència i profunditat. 1 a això, hi contribueix no sols un treball orquestTal impecable, sinó el fet que Khatxàtrian sembla que sàpiga fer aflorar les infinites experiències que ha viscut el seu Stradivarius per posar- SERGUEI KHATXÀTRIAN les al servei dc tot allò que Xostakóvitx va voler dir amb aquest concert. En el primer moviment. la boira densa del "Noctum" imbuïa violí i orquestra i moderava cada un dels seus gestos, el paradigma dels quals era la mà dreta dc Khatxàlrian, que semblava suspesa en l'aire en la velocitat elegantís~imament constant i minúscula del ~cu pas de l'arc. En !'"Scherzo", violí i orquestra feren allò tan difícil que reclama a voltes el compositor rus: anar cadascú a la seva en un entotsolament sorrut però mil·limètricamcnt planificat. I el tercer moviment (una de les pàgines concertants més emotives del segle XX) fo u bellesa en estat pur: des del coral de Ics fu ~­ tes (que semblaven un orgue) fins al plany líric del sol ista (amb l'excepcional cadència). que es torna endimoniadament juganer en els aires burlescos del quart temps. A la segona part, l'expeliència de Kitajenko va servir per fer una bona lectura dc la Simfonia Manfred de Txaikovski: una obra que -per més que no sempre estigui a l'alçada dels primers minutsla formació anglesa va defensar amb lliurament i solvència total fins a l'últim acord. Tot un exemple dc professionalitat, rigor i compromís, propis només de les grans orquestres. En el principi era l'acció TEMPORADA OBC. llya Gringolts, violí. Dir.: Hannu Lintu. R. Wagner, R. Schumann, F. Liszt. L'AUDITORI. 4 DE FEBRER DE 2011. per J. Barcons Anfang war die Tat!" Després de molt buscar i rebuscar, Faust troba en el mot "acció'' (Tat, en alemany) la millor solució per traduir l'inici de l'Evangeli dc Joan, una fórmula que serà el lema de la seva pròpia existència. Així és com s'enceta el Faust de Goethe. Faust (és ben sabut) és aquell savi, metge, mag, poeta. alquimista, fïlòsof... que, dc tan àvid com és, pacta amb el mateix diable. Però què és el que hi pacta? Ben mirat, el que pacta amb Mefistòfil no és pas la perdició dc la seva ànima, A "l 20 164 sinó Ja possibilitat de no parar mai: Faust pacta la seva perpètua inquietud: entenent la inquietud com a valor suprem per al coneixement, la recerca i l'existència autèntica de l'home en el món modem. L'ànima, la inquietud, el no parar... , tot en Faust té a veure amb el desig. Un desig que -com ja defensava Sòcrates en el Banquet platònic- és eròtic; sempre que entenguem que Eros és la força (el daimon: el dimoni, vaja) que du al moviment, al deler d'assolir allò que no es té. L'Eros és, doncs. just el contrari d'allò insuls, emmandrit, conformista, resignat i acomodatici. I aquesta visió fàustica fou la que Hannu Lintu sabé imprimir al Faust dc Liszt al capdavant de l'O BC en una meritòria segona part d'un concert que, en la primera, presentava el preludi del primer acte dc Lohengrin de Wagner i el Concert per a violí dc Schumann. En el Schumann - tot i el bon paper del solista llya Gringolts, que valdria la pena tornar a escoltar en alguna altra proposta-, a I'OBC li fa ltà ànima (potser perquè encara no havia arribat Faust per jugar-se-la). I en la dil'icilíssima partitura wagncliana (vclitable prova de foc per a una orquestra, sobretot per la cristal·lina escriptura de les cordes agudes), l'O BC no va brillar amb la brillantor necessària per presentar el Sant Grial que custodia Lohengrin. Fet i fet. la llegenda del Sant Grial a què es refereix Lohengrin és l'altra cara del Faust: de manera anàloga a la incessant activitat fàustica, la quête (recerca) del Sant Grial és (en sí mateixa) Ja seva pròpia conquête (conquesta). O, en termes més planers: "qui busca, troba". Esperem que, després d'ajuntar Lohengrin i Faust en un sol programa, l'OBC s'hi emmiralli i faci lloc a la seva àn ima per al desig perpetu i l'eterna set de coneixement. Un coneixement que no es posseeix mai. sinó que sempre es busca, perquè el veritable saber és el constant desig de conèixer. La saviesa és ètica pura: en el principi era l'actitud. Les veus de l'ànima romàntica PALAU 100 CAMBRA. Trio Meyer Banse Madzar. Sabine Meyer, clarinet. Juliane Banse, soprano. Aleksandar Madzar, piano. Lachner, Schumann, Spohr i Schubert. PETIT PALAU. 8 DE FEBRER DE 2011 per Mercedes Conde Pons o hi ha dubte que el binomi clarinet-veu va donar f'ruits abundants i de gran riquesa en ple romanticisme. El clarinet pren protagonisme en aquesta època després del seu descobriment durant el classicisme tardà i nombrosos compositors en van deixar testimoni. L'associació del timbre de l'instrument dc vent fusta més proper a la sonoritat humana -podria ser l'instrument paraHel al violoncel en la seva secció- i la mateixa veu. resulta ideal en un rcpertoti que apel·la directament a la sensibilitat, als sentiments més profunds i a l'expressió d'aquests. El programa presentat en el marc del cicle dc cambra de Palau I 00 associava obres de N compositors tan coneguts com Schumann o Schubert amb d'altres t:om Lachner i Spohr. que pel fet de no estar situats entre els top ten del gènere líederístic no deixen d'ap011ar el seu granet de sorra en la traducció musical de poetes tan evocadors com Adelbert von Chamísso o Heínrích Hcine. En aquest sentit, el to que Franz Lachner aportà al poema de Heine Auf Flügeln des Gesanges (En les ales del meu cant) -un dels dos lieder que van obrir el concert- no té n::s a envejar al de la versió més coneguda, de Mendelssohn. I, jun tament amb Seit ic/1 ihn gesel1en (Des que el vaig veure). van constituir la primera intervenció en trio. Juliane Banse. amb un feliç i avançat estat de gestació. va oferir una commovedora versió del cicle per cxceHència de les veus femenines: Frauenliebe und Leben de Robert Schumann. En ella l'experiència femenina de l'amor de parella i maternal s'entenia en la manca d'afectació i, precisament per això. veracitat del seu cant. Amb una veu fresca i no gens condicionada pel seu estat físic -només cap al final del concert es va poder apreciar un cert cansament justificable a causa de l'extensió del programa-, Banse va confitmar lïdil·lí que manté amb els amants dcllieder a Catalunya. Sabine Meyer, lliurada en Ics virtuosístiques Fantasiestücke, op. 73 de Schumann. va facilitar el diàleg entre veu i clarinet durant tota la segona part. Com si fos el mirall de la veu de Banse, el so del clarinet (aquí amb un instrument d'època romàntica) es va acoblar amb comoditat als Sis lieder alemanys. op. 103 de Louis Spohr, com també, a les acaballes del concert, a Der flirt a uf dem Fe/sen (El pastor damunt les roques) de Schubert; un diàleg de poetes que, cal no oblidar-ho, sense l'amatent aportació al piano de Madzar no hauria estat complet. L'agermanament germànic-escandinau TEMPORADA OBC. Jean·Guilhen Queyras, violoncel. Dir.: Tuomas Hannikainen. Kraus, Schumann, Nielsen. L'AUDITORI. U DE FEBRER DE 2011. per M. Conde Pons - - -- - - l reclam d'aquest concert de l'OSC era el Concert per a Piolonce/ i orquestra en La menor de Robert Schumann i la interpretació com a solista del violoncel·lísta francès nascut al Canadà jean-Guíhcn Queyras: un dels noms destacats de l'actual panorama internacional en el seu instrument. Amb l'avís sobtat de la canceHació per malaltia del director Thomas Dausgaard i la presència al programa dc dos compositors poc o no gens coneguts del públic barceloní, l'aposta semblava clara. Però. si bé el Concert per a l'ioloncel de Schumann i la versió que en va fer Queyras va ser magní- E fica -apreciacions personals a banda-. tant la Simfonia en Do major de joseph Mart in Kraus corn la Simfonia mím. 5 dc Cari Niclsen van sorprendre favorablement l'audiència. en gran part, també, gràcies a la sòlida direcció impresa pel finlandès Tuornas Ilannikaínen. que es va manifestar com un profund coneixedor de l'obra de iclscn. jean-Guihen Queyras VIl apl icar al Concert per a tliOloncel dc Schumann una energia desbordant. amb una clara intenció de trobar. més que la bellesa i puresa del so. l'expressivitat màxima, a risc, fins i tot. dc fregar els límits inherents de l'insttument. Un dels moments d'excepció va ser el líric duo entre solisLa i cap de corda -José Mor. novament d'aportació cxccl·lcnt- que el mateix Qucyras va saber agrair al fina l del concert. La seva no era una versió per a puristes, però el seu lliurament va ser premiat amb una ímpor1ant ovació que ell va premiar amb dos bisos de gran interès. Deixant al marge l'as a la màniga a què tots els intèrprets recorren quan interpreten Bach dc "propína~. Queyras va optar per descobrir l'obra d'un compositor barroc francès. I encara va jugar més fort en el segon bis. amb una suggcrcnt pàgina de Gyorgy Kurtag. Dèiem abans que. a més de Schumann, els dos compositors d'ascendència nòrdica -ja fos per origen o per adopcióque l'acompanyaven. van resultar una agradable sorpresa a les oïdes de gran part del pú- blic assistent, que els desconeixia. Bon assimilador de Ja genialitat de Haydn i Mozart. Joseph Martín Kraus -d'orígen alemany però mort a Suècia- deixa clar en la seva breu Simfonia en Do major que era capaç de generar idees pròpies. El director escandinau va aconseguir un sorprenent empastament de bon principi, cosa que encara es va fer més manifesta en la Simfonia mím. 5 dc Cari Nielsen. Concebuda en dos moviments, no es tracta d'una obra complaent amb l'oient, si bé té moments d'una gran brillantor i dc lluïment sonor. Però el segell escandinau es fa present en episodis gairebé cambrístícs i una ombrívola atmosfera: angoixant. reiterativa i gairebé marcial. Hanníkainen va conduir amb fluïdesa un discurs a voltes sobredensífícat. tot afavorint una gran versió d'aquesta obra. 21 165 Un recital d'elegància LIESBETH DEVOS, SOPRANO. Francisco Poyato, piano. Mozart, Schubert, Wolf, Liszt. AUDITORI AXA (BARCELONA). 13 DEFEBRER DE 2011 per Al bert Torrens iesbcth Devos és una jove soprano belga que es presentava per tercera vegada al nostre país (havia cantat. fa dos i tres anys, en sengles edicions dc la Tempornda dc Música dc Cambra dc Santa Cristina d'Aro). Per a tots aquells que no haguessin tingut l'oportunitat dc descobrir-Iu llavors, l'Associació hanz Schubert va tenir l'encert dc tornar-la a convidar per u un concert extraordinari en el marc dc la malaurada Schubcrtmdu barcelonina. de la qual ja fa més d'un any que es troba u faltar l'organització del festival. A l'escenari dc l'Auditori Axa. doncs, Dcvos va desplegar. una vegada més, un repertori fet d'elegància. musicalitat i - per què no dir- L RMC )18 ho?- d'una gran bellesa, tant externa com interna. La seva veu és d'aparença cristal·lina, gairebé fràgil, però adquireix vigor i potència quan la partitura ho requereix -i de ben segur que la maduresa acabarà d'afermar aquests trets. Tot plegat. unit a una perfecta dicció tant de l'alemany com del francès. aconsegueix seduir l'oient. en aquest cas amb un programa format per algunes de les cançons més divulgades de Mozart -la seva versió de I'Abendempfindung va ser antològica-, cinc lieder de Schubert. nou fragments seleccionats del Cançoner italià d'Hugo Wolf i tres cançons -delicioses, aquestes- de Franz Liszt. El company de camí de De- vos en aquest recorregut, Francisco Poyato, es va confirmar. una vegada més, com un dels millors pianistes acompanyants que tenim actualment al nostre país, amb moments sublims en Wolf i Liszt. sense menystenir el seu paper en algunes de les peces més compromeses de Schubert, com l'efecte imitatiu dc les ones en Auf dem \>\fasser zu singen. Mozart i Wolf van ser els au- tors escollits per als bisos. un cop la soprano es va ··n.:conciliar" amb el públic que havia començat el concert amb el seu enèsim recital d'estossecs, sorolls, mòbils i entrades tardanes a la sala. L'enhorabona. doncs, a l'Associació Franz Schubert. per oferir-nos un nou tast d'aquesta veu, la trajectòria de la qual, en la mesura que sigui possible, ca ldrà seguir de prop. Mendelssohn, desvirtuat pels invents IBERCAMERA. Philharmonia de Praga. Cor Madrigal. Benjamin Hochman, piano. Dir.: Kaspar Zehnder. F. Mendelssohn. PALAU DE LA MÚSICA. l4 DE FEBRER DE 2011 per Xavier Chavar ria --------------------------- E 22 166 n plena crisi (també!) del model de concert clàssic, es busquen noves maneres de presentar la música. Això és bo i saludable, però no és gens fàcil. i moltes propostes fracassen o es queden a mig camí, com és el cas d'aquesta d'lbercamera. Es volia lligar un monogràfic Mendelssohn amb un homenatge a la ràdio dels anys quaranta: un presumpte locutor dc ràdio (l'actor David Selvas) presen tava breument Ics obres del concert des d'una mena de ''paradeta" col-locada a l'esquerra de l'escenari, a mode d'estudi de ràdio. El vestuari i la il-luminació dc l'escenari, tènue, volien evocar la d'aquells anys, amb llums de faristol i unes làmpades globulars penjant sobre els músics. Però també hi havia un rètol lluminós on corrien els títols de les obres en lletres digitals. Com a mínim. estrany. A la segona part, David Selvas recità fragments del Somni d'una nit d'estiu, la comèdia de Shakespeare que va inspirar a Mendelssohn l'obra musical homònima, mentre la Philha11110nia de Praga, abstTeta, n'interpretava la música. Selva s és un magnífic actor, però aquí calia alguna altra cosa. La interacció amb l'orquestra era correcta. però allò senzillament no rutllava: un muntatge estrany i forçat que no aportava res, ni va contribuir a donar un altre aire al concert ni a fer sentir la música d'una altra manera. Més aviat. i en no pocs moments. feia més nosa que servei. Pel que fa a la música, des del primer acord de l'obertura Les 1/èbrides va quedar clar que. dc tempestes. poques: la Philharmonia de Praga va sonar delicada, sedosa, equilibrada i sense estridències. EI Concert per a piano núm. 2 és una meravella escassament difosa: ben escrit, d'aire elegant. lleuger i molt exigent per al solista. Benjamin Hochman va fer el més d if'ícil, captar i traduir a la perfecció l'esperit d'aquest concert i el del mateix compositor, a qui imaginem elegant, delicat, pulcre i amb classe, un romàntic tocat i posat. f lochman va ser coherent i respectuós: era Mendelssohn i no pas ell, qui havia de sonar. Tècnicament impecable. semblava fins i tot que no toqués un gran cua del segle XX I sinó un pianoforte d'Erard. Una actuació feliç que, sorprenentment. no va tenir premi. perquè l'aplaudiment flàccid i desesmat que li va retre un públic displicent no li va donar l'oportunitat. ben merescuda, de tocar ni una propina. Desconcertant. A la segona part. l'orquestra. aliena al muntatge, va seguir fent la seva feina amb pulcritud i contenció al Som11i d'una nit d'estiu. amb agilitat en ('"Scherzo", dolçor al "Nocturn·· i solemnitat continguda en la "Marxa Nupcial". Bona actuació, en les breus intervencions, de les veus femenines del Cor Madrigal i de Ics dues solistes. Elena Copons i Clàudia Schneider, visi blement desubicades sola el rètol lluminós dc l'artefacte muntat al costat de l'orquesIra que, insistim-hi, destorbava més que no pas ajudava a una escenificació absolutament prescindible. Pianisme analític PALAU 100 PIANO. Olli Mustonen, piano. Txaikovski, Shchedrin, Skriabin. PALAU DE LA MÚSICA.l6 DE FEBRERDE 2011 per Lluís Trullén lli Mustonen està considerat com un dels pianistes més extraordinaris de la seva generació, destacat per Ics seves qua litats tècniques i musicals. Director d'orquestra. convidat com a pianista per act·uar amb Ics orquest res més destacades del món. Mustoncn posseeix unes qualitats basades en l'originalitat de la interpretació. sempre a la recerca de sonoritats particulars. que ja sigui en el cas de Beethoven -compositor del qual ha enregistrat la integral dels Concerts- o en compositors del panorama rus (Xostakóvitx. Rakhmàninov o Txaikovski), mai deixen in- O diferent. Mustonen actuava en el marc de Palau I00 amb un programa d'una densitat musica l i d'una durada excessives, a més d'una indubtable exigència a nivell tècnic. Va iniciar el recorregut amb Les estacions de Txaikovski -els mesos de l'any, en la traducció russa-. aquelles dotze peces que el compositor rus anava publicant mensualment a la revista '< El Novel·lista» de Sant Petersburg en el decurs dc l'any 1876. Varietat de colors. gran desplegament tècnic, però amb moments mancats d'aquell lirisme romàntic i apassionat tan identificat amb la música de Txaikovski. Cinc dels complexíssim s Prellldis i fugues de Shchedrin van mostrar-nos un Mustonen analític. identificat amb un pianisme més conceptual que no comunicat iu. d' una volguda fredor. però. que va assolir moments de gran bellesa tímbrica. Amb una gcstualitat excessiva. quasi obsessiva en la relaxació de la mà dreta en cada ocasió que la separaVIl del piano. i aquest gust per Ja preocupació tècnica, de fortalesa i timbres radiants. V<l endinsa r-sc en el món dels Preludis d'Sktiabin. obres que va encarar amb una vitalitat i vehemència que en alguns moments desvirtuava les subtileses que amaga la complexitat harmònica i la poesia lírica del seu missatge. Una versió tècnicament impecable d'una obra dc la magnitud dc Vers la flam me va cloure un recital dedicat monogràfica- ment a obres del piano rus, servides per un pianista que en aquesta ocasió va mostrarnos més la seva vessant tècnica, analítica i conceptual. que no pas la delicada musicalitat que mostra quan interpreta obres del repertori clàssic. Bon equilibri schumannià TEMPORADA OBC. Dir.: Pablo Gonzalez. Schumann: Simfonies núm. 2 i núm. 4. L'AUDITORI. 18 DEFEBRER DE 2011 per LI. Trullén - - -- esprés dc la interpretació dc Ics Simfouies lllÍm . I i 11 LÍm. 3 dc Schumann ofertes el passat mes de gener. amb direcció dc Pablo Gonzalcz. el nou programa de I'OBC presentava la fin alització del cicle simfònic amb la interpretació de Ics D Simfonies núm. 2 i núm. -1. obra aquclita darrera que ja havia estat dirigida per l'actual director titular al capdavant dc l'orquestra l'octubre de 2007. El sentit romàntic, que conjuga dos mons -apassionament i poètica intimista- va ser refl ectit pianísticament per Schumann en els personatges de Florcstan i Eusebius, respectivame nt. Aquests dos personatges semblen aparèixer novament en aquestes ducs simfonies plenes dc motius lírics inoblidables -com el segon moviment de la Segona-, o tendents a la profusió de temes enèrgics i apassionats, corn l'inici dc la Quarta o el rítmic final dc la Segona. Pablo Gonzalez domina plenament el missatge musical romàntic. la claredat de Ics idees musicals. la sensibilitat interpretativa i la concepció de Ics obres com un tot unitari. imprescindible per a la interpretació dc la Quarta, una obra amb un ple sentit discursiu entre els seus moviments. I aquest fet novament va poder manifestar-se en la interpretació; orquestra i director, cada cop més congeniats. van oferir-nos una destacada interpretació d'aquestes simfonies schumannianes. tol sobresortint-hi la tasca dc la secció dc cordes, que va palesar les idees ombrívoles, majestuoses. líriques, serenes i rcnexives dc l'ambigua personalitat del compositor. 25 o;o de descompte Els subscriptors de la «Revista Musical Catalana» obtindran un 25 % de descompte en la compra de ducs entTades per concert , a les taqu illes del Palau de la Música Cata lana, per als cicles Palau I00 Cambra, Palau I00 Piano, Concerts Simfònics al Palau, Cambra Coral, ONCA. Diumenges al Palau i Cicle de Concerts Orfeó Català de la temporada 20 I 0-1 J. Cal prt•sentar l'f darrer rebut de la subscripció . lli I 23 167 Restaurant valors PARSIFAL de Richard Wagner. Llibret: Richard Wagner. Klaus Florian Vogt. Anja Kampe. Hans-Peter Kònig. Alan Held. John Wegner. Ante Jerkunica. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: Claus Guth. Dir. musical: Michael Boder. Nova coproducció del Gran Teatre del Liceu i I'Opernhaus Zürich. LICEU. 20 DE FEBRER DE 2011 per Mercedes Conde Pons scoltar i veure una òpera com Parsifal avui dia implica deixar-se dur per la màgia del mite del Sant Grial. tan reinventat i explicat al llarg de la cultura occidental. o bé exposar-sc al repte d'una relcctura en clau modema. Aquesta segona opció, malgrat el risc que comporta. pot ser molt més interessant i, fin s i tot, més útil que no pas la primera. Hi ha qui apcl·larà encara al debat dc la necessitat i. sobretot, el dret dc revisar i actualitzar les òperes amb més dc cent anys a l'esquena, per tal dc fer-fes entenedores al públic actual. Però, en el e<lS del Parsifaf de Claus Guth, els minsos crits de protesta que es van sentir en sortir a saludar el director d'escena en acabar fa primera representació. esmorteïts pels sorollosos aplaudiments i crits d'ap•·ovació, no deixaven espai per al debat. Claus Guth presentava en aquest Parsifa/ un profund treball dramatúrgic, fidel al text en la simbologia i, a l'escena, amb un intens treball actora! que afavoria l'arrodoniment psicològic de tots els personatges principals. Guth no abandona el mite, sinó que el fa servir - fidel a la seva transcendència i, sobretot, al seu paper en la construcció ideològica dc la civilització d'arrels cristianes- com a epicentre d'una històlia en la qual la decadència d'una comunitat que ha perdut els valors i la fe en aquests només pot ser superada restaurant-los per via d'un ideal i, sobretot, per via del perdó. Per això fa servir com a símil escènic l'ambientació en un sanatori per a malalts mentals on Gurnemanz actua com a pastor i acom- E 24 168 panyant de fes àn imes turmentades i on arriba Parsifai , el "foiJ pur'' (foll com a sinònim de dement) que en observar la realitat fuig sense saber encara que la seva demència no és més que l'absència d'uns valors que coneixerà enfrontant-se a les influències de la societat. Coneixedor de la doble cara de la moneda que amaguen aquests ideals i dc l'ús que d'aquests se n'ha fet tot al llarg de la història - només cal recordar el perillós ús que el nazisme va fer del mateix mite del Sant Grial i la scva dèria per trobar-lo-, Guth no deixa un final resolt. L'ambigüitat és present en l'escena (inal de l'òpera, amb un Parsifal uniformat i líder gràcies a fa restauració dels valors i el poder del Sant Grial, uns homes amb frac i barret que lloen la restau ració de l'ordre i un Amfortas i Klingsor que es retroben, perdonant-se les rivalitats i unint-se novament per la mateixa causa. L'important no és la restauració dels valors, sinó l'ús i la interpretació que d'aquests se'n fa. L'excef.lent discurs dramatúrgic de Guth se sustenta en una posada en escena de Christian Scbmidt sòbria a nivell estètic però de gran dinamisme; gràcies, en gran part, a la il·luminació camaleònica dc Jürgen Hoffmann. Es tracta d'una platafo1ma giratòtia que suporta una estructura circular amb tres eixos asimètrics i que amb diferent distribució de nivells, escales i portes, són un marc ideal per transformar Parsifal en una òpera amena, malgrat la durada. Gran encert del Liceu en coprodu ir una escena no caduca i que pem1et - per fi!- gaudir de les veritables possibilitats d'enginyeria de l'escenari barceloní. No oblidem l'àmbit musical i, en aquest sentit, la lectura de Michael Boder va ser àgil però solemne i. sobretot, va aconseguir un gran rendiment dc l'orquestra titular del teatre. Impressionant Gumemanz el dc Hans-Peter Ki:inig - timbre d'ivori i vellut i interpretació superba-, magnifica Kundry d' Anja Kampe -un personatge rodó- i lliurat Amfortas d'Aian Held, de veu poderosa. Tant el Klingsor de John Wegner com el Titurel d'Ante Jerkunica van ser resolts amb solvència. Klaus Florian Vogt va ser un Parsifai al marge de la tradició. Vogt no respon al prototipus de heldentenor i, per molt que costi tombar prejudicis, el seu va ser un Parsifal absolutament creïble, de veu poderosa i caràcter juveni l. S'agraeix, finalment, que hi hagi tanta cura en la tria de les veus secundàries -noies flor, cavallers i escuders- i cal destacar l'aportació de la secció masculina del Cor del Gran Teatre del Liceu. De la femenina no es pot dir el mateix. 1Ji4''• A DUES VEUS I Com ha de ser el format dels concerts? La comunicació entre l'intèrpret i el públic En In història de la música occidental, el concert oferia un espai on Ja música podia ser la protagonista, aparenlment alliberada de rituals, ocasions o contextos. Esdevenint un reflex de la racionalilzac.ió que caracteritza la societat burgesa - I'Entzauberung, en paraules de Max Weber-, no sorprèn gens que el concert, després d'un desenvolupament esplèndid durant el segle XIX, fos objecte de crítiques i anàlisis de sociòlegs qu e descobrien el seu caràcter ritual s ubja cent, mentre qu e els músics experimentaven amb form es més obertes que diluïen la tradicional sepa ra ció entre intèrpret i públic. 2 Salvador Brotons Professor del Departament de Música Tradicional de I'ESMUC Professor de Direcció d'Orquestra i de Composició de rESMUC ants anys treballant com a ··músic de fer feines- m'han portat a actuar en un ampli espectre de situacions musicals. algunes de les quals poden semblar poc "concertívoles~ o, si més no, molt allunyades de la idea que, en l'entom de l'Art music, es té del concert, com ara: tocar amb un grup de dixie/and en unes pistes d'esquí, amenitzar sobretaules en convencions, casaments o aplecs d'ermita, acompanyar balls dc gegants, o participar en sessions d'improvisació en una jazz cava. Totes aquestes situacions són accions comunicatives i no reclamen cap altre ingredient extramusical, ja que l'essència de l'acte n'és ple, d'aquests farciments; el marc o el context configuren un embolcall tan fort que es pot parlar de happening: un escenari natural en plena pista negra de la Molina on el públic passa a una certa velocitat -de vegades rodolant. ..per davant dels intèrprets, el moviment organitzat dels gegants, la parella d'avis que balla el tango amb aquella gràcia, o el músic de jazz que s'aixeca per fer un solo mentre el pianista l'acompanya amb la mà esquerra. i amb Ja dreta aguanta el got... En un entorn musical d'Art music-aquelles situacions que tots sense excepció coincidiriem a definir com a concert-, també hi són, aquests ingredients extramusicals: les coreografies que fan les arcades de la secció de corda; ]a tradicional forma d'aplaudir al director o al compositor que solen fer els mestres de la corda, picant amb l'arquet sobre el faristol; però també la senyora que estossega en el moment més delicat de l'obra; el públic que fa un intent d'aplaudiment després del primer moviment mentre els entesos el fan callar amb el consegüent xxxsst... Malgrat aquests i altres detalls no-musicals, els concerts "convencionals" són força sobris, però. Tot i que aquesta sobrietat m'enamora, entenc, i veig amb bons ulls, que els músics i el públic desitgin explorar terrenys que apropin el concert cap al happening. No veig, però, que el futur de la música de concert depengui en gran mesura d'aquestes innovacions escèniques o interdisciplinàries. Cada plat té el seu farcit. Podem barrejar, però sense perdre els sabors originals! En qualsevol cas, abans que substituir, m'inclinaria més per sumar. Vull dir: I afegir musicalitat al happening, però sense perjudicar l'essència del context; 2 afegir happenig a l'Artmusic sense perjudicar l'essència de la música, i 3 provocar més moviment de públic i músics per la gran varietat de contextos "concertívols" que la terra ens ofereix. T ESMUC Marcel Case llas om a director d'orquestra i intèrpret, sempre m'he preguntat què hauríem de fer per atreure més públic als concerts i generar un més gran entusiasme. Certament, el concert simfònic clàssic és una de les poques manifestacions que gairebé no ha evolucionat gens. El director surt, dóna l'esquena a l'auditori, dirigeix, fa la seva feina i al final saluda al públic respectuosament i desapareix de l'escena. Això, als segles XVIII-XIX i principi del xx era perfecte. El públic havia d'anar a les sales dc concerts imperativament, ja que no tenia altres alternatives si volia escoltar música. Avui, però, tot ha canviat molt. A les cases tenim tot un ventall de possibilitats al nostre abast, i les ofertes de concerts en directe s'han multiplicat a tots els nivells. Per tant, ara som nosaltres, els intèrprets, els que hem de procurar atreure l'audiència amb ofertes suggerents, noves i més directes. Crec que hauríem d'emfasitzar més la força del concert en directe, el fet de comunicar-nos fisicament amb l'oient. D'aquí, tal volta, hem d'aprendre una mica de les músiques més populars. Per exemple, els rockers. amb un pro- ~ , ducte més simple, fàcil i entenedor, arriben a un gran públic. En canvi, a nosaltres. que oferim un producte més elaborat, el gran públic ens identifica com a músics elitistes, avorrits i fins i tot anacrònics. Crec que més sovint hauríem de trencar la barrera entre l'escenari i l'auditori. Als EUA ja fa molt temps que això es fa sense problemes i crec que els resultats són força positius, ja que tot i estar travessant temps de crisi, l'audiència creix. Allà. el director o l'intèrpret en general es converteix en un comunicador a tots els nivells, com a artista i com a pedagog. És pràctica habitual que l'intèrpret s'adreci a l'audiència, doni detalls de les obres que s'interpretaran, presenti els artistes convidats, etc., i que al final del concert sigui accessible a l'audiència entusiasta. Aquest contacte directe entre intèrpret i auditori ajuda a humanitzar més els concerts simfònics i a crear més afecció per a la gran música. C " Seminari sobre el piano otser inconscientment, sembla que en la reflexió al voltant del piano només càpiga la tècnica instrumental, la projecció d'un ideal del perfeccionament artístic de la interpretació, una apologia de les possibilitats tècniques a l'ombra del mite dels grans pianistes. Evidentment, aquesta és la punta de l'iceberg, però per a qualsevol estudiant de piano és imprescindible apropar-se a tota la realitat del seu instrument i no només a aquesta superfície cstel·lar. Una bona manera és conèixer l'instrument amb independència del seu intèrpret. cosa que per a altres instrumentistes sembla més obvi. Si a més, el pianista ha de passar hores d'estudi en un centre acadèmic, és important que sigui conscient dc més coses que no només la interpretació. Algunes d'aquestes idees semblen haver motivat iniciatives com la del passat I I de febrer. Un seminari sobre el piano que I'ESMUC va proposar com una activitat formativa per a tols els estudiants de piano de l'Escola. tant si el tenen com a instrument principal o secundari. El seminari es va estructura r en tres parts: la cultura europea del p iano, el seu manteniment bàsic i la normativa d' ús a l'Escola. Es va presentar com una conferència taller amb les intervencions de dos especialistes convidats. Ca1·les Sigi.ienza i Carles Horvalh, i d'Antoni Flotats, responsable del Parc d'Instruments de I'ESMUC. En la primera part es va fer un recorregut per la història del piano, en què constructors, intèrprets, compositors i em- P presaris es presenten com a forces d'interacció bàsiques, a la vegada immerses en una societat i en una econom ia indust1ial que afavoreixen el desenvolupament de l'instrument. El concepte de cultura europea del piano s'expandeix a nivell internacional quan es fixen, a grans trets, els tres tipus de so del piano: so europeu (de baixos més clars), so americà (la conquesta de la potència) i so japonès: el so estàndard més popularitzat. En la segona part, aquesta identitat geogràfica i sonora es va explicar a partir de les diferències del mecanisme. que han estat motivades no només pels constructors. sinó per demandes de la mateixa societat. Per últim, es van explicar i aclarir les condicions que millor garanteixen la qualitat dels pianos als centres acadèmics. La humitat i la temperatura són factors claus. però també l'acció individual de cada alumne, que ha d'avisar immediatament quan detecti problemes en l'instrument que està fent servir. L'objectiu és que el seminari sobre el piano se celebri cada any per consolidar una major consciència sobre el valor del piano com a instrument en si mateix; una consciència que no es quedi sempre en la arcàdica dimensió simbòlica d'un instrument que sí que pot anibar a fer màgia, però gràcies a tota una sèrie d'accions físiques que cal cuidar. Maria del Mar Poyatos Estudiant de Musicologia 3 Les flautes de vidre de Claude Laurent Una joia del romanticisme f per MONTSERRAT GASCÓN «Est-ce une fltlte de cristal? Non, c'est la v oix de l'eau qui chante>> 1 Pierre Dupont a idea d' una flauta de cristall i sempre ha fascinat escriptors poetes, els quals evoq uen els sons més purs i intangibles. ressonàncies oníriques i paratges idíHics. Una de Ics referències més antigues que tenim de l'existència d'una nauta de vidre a Occident es troba en l' inventari dels instruments musicals de Henry VUI, que fou rei d'Anglaterra entre 1509 i 154 7 i amant de la flauta. En aquest inventari, s'hi citen 60 flautes de fusta, 9 dc marfil, 3 de vidre, 6 fifes, 58 Oautes de bec de fusta i 18 nautes de bec de marfil. També en 1'1-/armonicorum de Mcrscnnc, publicat el 1636, es detalla que Ics flautes travesseres poden ser de fusta dc prunera, de cirerer, de boix i d'altres fustes fàcils de treballar i també dc diversos materials com el marfïl, el vidre i, sorprenentment, la cera. Segons el flautista i historiador Leonardo FlAUTA CONSTRUTDA PER CLAUDE lAURENT A PARIS, 1839. EXEMPLAR OEl MUSEU DE de Lorenzo ( 1875-1962), també FredeLA MÚSICA DE BARCELONA (MDMB 149) ric 11 de Prüssia, reconegut flautista al servei del qual treballava el cèlebre ). ). Quantz, tenia entre les seves nomracions ambientals i sempre preserva les la notícia següent: "La comissió de membroses flautes alguns exemplars de vimateixes dimensions, la qual cosa fa que bres del Conservatori Imperial de Múdre i fin s i tot una d'ambre. l'instrument sigui més sonor i còmode sica de París encarregada d'examinar L'any 1806 el rellotger Claude Laude tocar. El treball amb aquest material una flauta de vidre feta per M. La urent, rent ( 17??- 1848) va obtenir la patent presenta unes dificultats que hem hagut de Langres, rellotger, establert a París, per la ''nou vel/e fabrication des flútes en de superar. Però tanmateix, hem trobat Quai de Gevres Nr. 22, ha comparat crista/". En l'especificació d'aquesta paels mitjans de fer-ho i fins i tot de peraquest nou instrument amb d'altres fatent, hi diu: "Després de buscar durant feccionar l'instrument''. bricats fins al moment. Les proves s'han m olt de temps la manera de resoldre la S'explica també que el mecanisme que realitzat a diferents nivells de temperaben coneguda variació en el to de les sosté les claus està cargolat directament tura -des de 5o 6 graus sota zero en un flautes, originada per les condicions hial tub a través d'unes platines d'argent, termòmetre Réaumuil fins a les més algromètriques de l'atmosfera i per la husistema innovador que adoptaran tamtes temperatures originades per una llar mitat provinent de l'alè de l'intèrpret; i, bé els altres constructors a partir d 'ade foc. El resultat d'aquestes diverses quell moment. volent al mateix temps. poder donar claproves és que l'instrument de vidre no El mateix any, Laurent guanyà amb redat i perfecta puresa al so d'aquest insha sofert cap variació en el so en passar trument, l'inventor ha descobert que el aquesta flauta una medalla de plata a sobtadament de fred a calor: proves que vidre és el material adequat, ja que prol'Exposició Industrial de París. Unacono podrien superar una flauta de fusta dueix sons de la dolçor i puresa desitmissió d 'experts del Conservatori Imo de marfil sense perill de trencar-se i jats í a la vegada manté l'afinació de perial va elaborar un informe sobre sense experimentar una gran alteració l'instrument inalterable, dóna estabiliaquest nou instrument que havia desen el to. Examinant tot seguit les qualipertat expectació a tot Europa. Diaris i tat al so i li conferei.r: un aspecte tats que aquest instrument de vidre prerevistes de diversos països van publicar atraient." Continua dient que "les flausenta, la comissió ha reconegut: 1) que tes de fu sta i d'ivori són la flauta deM. La urent és molt sensibles a l'alternança més fàcil de tocar, tot i que Les flautes de Laurent eren exòtiques de condicion s d'humitat i és una mica m és pesada de sequedat, es ressequen i de sostenir que altres instrufastuosos objectes d'art, obres vegades s'esquerden si estan ments; 2) que encara que construïts amb vidres de gran qualitat, el seu so no sigui més gran molt de temps en un ambient massa sec sense ser toel d'una flauta de fusmecanisme de plata o bronze i, sovint, que cades. El vidre, en canvi, no ta o marfil, sí que és més incrustacions de pedres precioses. es veu afectat per les altebrillant, pur i homogeni; L 4 ARTICLE I MONTSERRAT GASCÓN OFERIRÀ DOS CONCERTS AMB UNA FLAUTA DE VIDRE DE CLAUDE LAURENT, AMB HEIOI TSAI AL PIANOFORTE, EL PROPER 8 DE MAIG EN EL CICLE LA MÚSICA DEL MUSEU. AL MUSEU DE LA MÚSICA DE BARCELONA. (MOMB149) ifj.1.iiij es van s ucceir ràpidament gràcies també al desenvolupamen t de nova tecnologia. Una nova generació de constructors experimentava amb embocadures i forats per als dits més amples, utilitzant nous materials i afegint noves claus que permetien tocar millor i més fàci lment en lots els tons. Laurent e ra a l'avantguarda dels constructors de flautes més innovadors, creant la tecnologia que li permemi muntar el mecanisme sobre vidre. Al llarg dels anys de funcionament del seu taller, Laurent va construir flautes amb 3, 4, 7, 8, 9 i més claus, rins a arribar a construir-ne una, l'any 1844, amb el sistema dc 16 claus inventat per Theobald Bochm ( 1794-1881 ). L'any 1834 va crear un model amb 12 claus que baixava rins el Sol2, tres notes per sota de la tessitura normal de la nauta (0o3). El flautista alemany Johann Sedlatzek ( 1789-1855?) tocava amb un d'aquests instruments. Aquest Sol greu era molt difícil de fer sonar i sortia molt rarament, però quan això passava, Sedlatzek. en ple concert, aixecava la fl auta i li feia una profunda reverència! es nau tes de Claude Laurcnt van ser molt apreciades per la bellesa del seu disseny a més de les seves virtuts musicals. Al llarg de diverses dècades, des que va obtenir la patent i fins a la seva mort, no va deixar dc tenir una gran demanda d'instruments. Atès l'èxit del seu negoci, al cap de pocs anys traslladà la seva botiga a les galeries del jardí del Pala is Royal, on els joiers i altres artesans de renom obrien els seus tallers i boutiques, i que va esdevenir un boulevard de moda i lloc de trobada social dels parisencs més distingits. Entre barrets estrafolaris. joies valuoses i vestits sofisticats, les vitrines d'aquestes galeries sota les arcades del Palau exhibien els delicats instruments dc Laurent. que rebia la visi ta dels clients més selectes. Alguns testimonis de l'època ens diuen com van ser de reconegudes les propietats musicals d'aquestes nautes. Segons una crònica dc 1808, ··et flautista parisenc Du bois va fer un concert amb la seva flauta de vidre a Amsterdam i tothom Pa poder constatar que el so d'aquest instrument és extraordinàriament pur i uniforme". Wunderlich, professor de nauta del Conservatori de Paris, va escriure en la seva obra pedagògica Principes élémentaiXIX, res de la fiu te ( 1812) que la flute de cristal mereixia ser elogiada no solament a causa de mantenir-se inalterable davant l'oscil·lació de la temperatura, sinó també per la bellesa i equí- L FLAUTA DE CLAUDE LAURENT. EXEMPLAR DEL MUSEU DE LA MÚSICA DE BARCELONA ( MOMS 149) 3) que el mecanisme de les claus està elaborat de manera molt més perfecta que el d'altres instruments dels més famosos constructors. Pel que fa a l'inconvenient del pes, la comissió !ta reconegut que aquest problema pot desaparèixer amb l'hàbit. A més, M. Laurent ha assenyalat la possibilitat de reduir el pes de la seva flauta fins a equiparar-lo al de les fustes més pesants emprades en la fa ctura de les flautes ordinàries, sense alterar les qualitats de l'instrument. Aquests diferents punts de comparació, establerts entre l'instrument de vidre i els millors instruments de fusta, han donat un resultat totalment avantatjós per al primer. La Comissió considera que la fabricació de flautes amb vidre mereix ser encoratjada, tant per la perfecció de la flauta com per la seva elaboració. Aquest informe ha estat realitzat al Conservatori el 14 de maig de 1806. Està firmat pels inspectors Al. M. Gossec, Mélzul i Cherubini: els professors Wunderlich, Ozi, Lefevre, CI!. Duvernoy, Sallentin i Delcambre, i el director del Consen,atori. M. Sarelte. " El segle XIX va portar la nauta fora dels salons i la va introduir a les sales de concerts. El seu disseny va haver de modificar-sc per buscar un so més potent i brillant que es projectés en els nous escenaris i li assegurés un lloc dins l'orquestra en expansió. Des de principi del segle, les innovacions en els instruments Grans personalitats del segle com apoleó Bonaparte, l'emperado r Francesc I d'Àustria o el compositor Giacomo Meyerbeer, van tenir flautes de vidre. 5 ESMUC DETALL DE L'EXTREM SUPERIOR D'UNA DE LES FLAUTES DE CLAUDE LAURENT DEL MUSEU DE LA MÚSICA DE BARCELON A (MDMB 149) ajudant ). D. Breton va esdevenir el seu flauta que havia inventat. Durant la prilibri del seu so. El rei Louis Napoléon successor i va continuar amb la promera meitat del segle XIX, les flautes de d'I Iolanda. germà de Napoleó Bonaparducció de nautes de vidre mentre feia. Laurent destacaven de tota la resta. A te. va regalar una flauta de Laurent amb a la vegada, instruments d'altres matepart d'instruments musicals de nivell exincrustacions de joies a les claus3 al gran rials. Amb Breton va acabar la utilitcepcional, eren exòtiques obres d'art, virtuós Louis Drouct ( 1792-1873) quan zació del vidre en l'elaboració de nauobjectes fastuosos construïts amb vidres el contractà com a primer flautista de la tes de concert. Una de les raons per les de gran qualitat - n'hi havia de vidre cort holandesa. Uns anys més tard el maquals no hi va haver continuïtat va ser, verd, blau i incolor, en funció de la seteix Napoleó Bonaparte s'endugué òbviament, la fragiljtat del material. Tot va composició; mecanisme de plata o Drouct a la seva cort parisenca i el va obi que el vidre emprat té un gruix conbronze i de vegades amb incrustacions sequiar amb un nou instrument de La usiderable i és més resistent del que pode pedres precioses (ametistes, perles, rent amb l'ànim d'igualar, i tal vegada dria semblar, una caiguda o un cop acgranats ... ) o bijuteria. Si bé pocs prosuperar, el magnífic regal ofert pel seu cidental pot tenir unes conseqüències fessionals se les podien permetre, atès germà. Possiblement. Drouet va tocar irreversibles. Una altra raó va ser la diel seu cost elevat, eren molt preades per amb aquest instrument al Covent Garficultat de subjectar el mecanisme al vil'aristocràcia de l'Europa romàntica, que den dc Londres l'any 1816 quan John dre, procés llarg, costós i arriscat que trobava en aquests instruments el seu Quincy Adams, aleshores president dels encaria les flautes de ta l manera que ideal de bellesa i perfecció. Estats Units i nautista amateur, declarà: pocs professionals podien adquirir-les. Grans personalitats del segle XIX van "lla sobrepassat qualsevol altra cosa que Laurent era un artesà excepcional, seposseir-ne a lguns exemplars, com ara jo hagi sentit mai en aquest instrument.» gurament gràcies al seu primigen i ofici Napoleó Bonaparte, }ames Madison Posteriorment, també a Londres, W. N. de rellotger, que va assolir una tècnica -quart president dels Estats Units-, l'em)ames, edi tor de la revista «The Flutist's depuradíssima per muntar el mecanisperador Francesc I d'Àustria, Louis NaMagazine», va escriure: "És impossible me sobre vidre, tècnica a la qual la gran poléon d' Holanda, el compositor Giaimaginar un so tan bell com el de Mr. majoria de constructors d'instruments como Meyerbeer, el virtuós de la nauta Drouet; s'ha d'escoltar per tal de poderpotser no gosaven aventurar-se o no hi Louis Drouet, el rei d'Espanya josé Boho apreciar. Si el so fos visible als ulls. van reeixir. naparte, etc. el veurfem com pilars de cristall sota els Atenent a la seva fragilitat, només raigs del sol. 4 tan clar, tan transparent, queden unes poques desenes d'exeml1847 el taller de Laurent tenia tan brillant, i tan sòlid a la vegada que plars, repartides en museus d'arreu cinc treballadors i un volum sembla l'essència genuïna del so, sense del món (Cité de la Musique de París, cap núvol o partícula d'impuresa. La seanual de negoci equivalent a la Victoria and Alberi Museum de Londres, va execució és el just ideal de la perfecinusual suma de 30.000 francs. Metropolitan Museum of Art a Nova Laurent va continuar amb la manufacció, és gairebé miraculós. • Segons alguYork, entre d'altres, i especialment a tura de nautes de vidre fins al final de nes fonts, Richard Strauss considerava la col·lecció Dayton C. Miller5 de la la seva vida, l'any 1848. No es coneix les flautes de vidre molt superiors a les Biblioteca del Congrés de Washington, cap instrument de Laurent fet d'un alaltres en el seu ús dins l'orquesh·a. Saon es troben 18 flautes i piccolos de tre material. A les targetes del seu nebem també que Johann Georg BürkliLaurent). És difícil quantificar les que goci, hi deia: Flútes en crist al, fai tes par Füssli ( 1793- 185 I), primer flauta de Mr. Laurent, 1-lorologer, J\tlechanicien, no estan catalogades i són propietat I'Orquestra de l' Allgemeine Musik-Geparticular, però n' hi podria haver una cosa que ens fa pensar que es va dedisellschaft de Zuric, regularment djrigida vintena més. Molts d'aquests instrucar plenament a fabricar només aquests per Wagner, tocava -de manera superments estan incomplets o trencats i molt rars instruments. ba- una flauta de vidre. A Espanya, el Després de la mort de Laurent, el seu pocs es troben en condicions de ser flautista Joaquín Valverde Duran ( 1846tocats. 191 0) fa referència l'any I 886 als molts Al Museu de la Música elogis que havien rebut els insde Barcelona hi ha dos exemtruments de Laurent. A causa de la seva fragilitat, només plars sencers i un fragment, El 1833, Claude Laurent possiblement el que queda queden unes poques desenes era un constructor tan resd'una tercera flauta que es pectat, que Boelun, el pare de d'exemplars de flautes de vidre, va trencar. La primera d'ala flauta moderna, li va fer una en museus d'arreu del món. questes flautes està construïrepartides visita per ensenyar-li la nova E 6 ESMUC MOMENT DE LA RESTAURACIÓ DE L'EXEMPLAR MDMB 149 DEL MUSEU DE LA MÚSICA DE BARCELONA da amb vidre fos, juntures i mecanisme dc plata. De secció cònica i feta en quatre parts, consta dc vuit claus i la seva nota més greu és un Do3. El vidre està tallat en forma acanalada amb el doble propòsit d'ornamentar i treure-li pes. ja que el seu gruix voreja els 5 mm. L'extrem superior dc la nauta està rematat amb un tap ornamentat amb nacre artísticamen t tre ballat. Va ser cons truïda per Lauren t a París l'any 1839 i porta la inscripció: Pa/ais Royal nr. 65 - l'adreça del seu taller i botiga- i Breveté (patentada). El segon exemplar és del 1844, consta dc 9 claus i baixa fins a un Si2 . És igualment de vidre i plata i té incrustacions de vidres vermells en algunes claus. Aquests instruments van ser adquirits pel Museu l'any 1944 sense que n' hagi quedat constància de la procedència. Recentment, sota l'impuls de Romà Escalas, director del Museu dc la Música dc Barcelona. i de l'equip dc restauració del mateix museu. s'ha dut a terme un llarg procés de recerca que ha culminat en la restauració del primer d'aquests dos exemplars de Laurent, del qual tindrem l'oportunitat de poder escoltar el so intemporal i cristaHí -mai millor dit!- en la sessió del 8 de maig d'enguany dins del cicle La Música del Museu que farà reviure la seva veu oblidada. Agraïments al Museu de la Música de Barcelona i a la Biblioteca de l'ESMUC. NOTES 1. De "La Chanson des prés"(J 84?) de Pierrc Du pont (I 821-t870), poeta i músic. cent ígrads. 2. Equivalent a uns 3. Actualment es pot contemplar aquest exemplar al Rijmuseum d'Amsterdam. 4. Segurament, W. N. /ames es refereix al fenomen que es produeix quan un raig de sol passa a través de partícules de cristall dc gel a l'atmosfera, formant un pila r o columna de llum vertical. 5. Dayton Clare nce Miller ( 1866 - 1941 ), científic americà, físic acústic i astrònom , pioner e n la investigació dels raigs X. Era també flautista amateur i reuní la col·lecció de llau tes més gran del món. la qual es troba actualment a la Biblioteca del Congrés de Was hington. La Dayton C. Miller Fiu te Collection consta d'uns I. 700 instruments, a més d 'altres materials. com fotografies. patents, documents, partitures. quadres, etc., referents a la flauta. -r REFERÈNCIES BIBLIOGRÀFIQUES - ROCKSTRO. Richard Sheppcrd. A Treatise on tlle construction. tlle llistory a nd the practice of the flute. London: Rudall. Carte & Co., 1890. - HAINE, Malou. Les facteurs d'instruments de musique au X!Xème sièc/e, des artisans face à /'induslrialisation. Brussel·les: Ed itíon de I'Université de Bruxelles, 1985. - MILLER, Dayton C. "Rutes of G lass". A: The flutist magazine, juliol de 1925, 6, 7. - VENTZKE, Karl "Kristallglasllotcn im 19. Jahrhunde rt". A: Tíbia , 1979. vol. 3, p. 397-99. -Espril des joumaux frança is et étrangères. Bruxelles: juliol de 1806, VIl, p. 129-13 1. -Aligemeine musikalische Zeitung. Ein Concertam Hofe Napo/eon 's. October 1847. 49, 43, p. 74 1-744. -DE LOREN ZO. Leonardo. My complete ltistory of tlze flute. New York, 1952. reeditat per Texas Tech Universi ty Press, Lubbock, Texas, 1992. - POWELL, Ardall. 17teflute. New l-laven and London: Ya le University Press, 2002. -CASTELLANI, Giuliano. Ferdinando Paer. Biografia, opere e documenti deg/i 01111i parigini. Bema: Peter Lang A.G., 2008. - VALYERDE DURAN, Joaquín. La Flauta. Su historia, su estudio. Madrid: Succsores de Rivadeney ra, 1886. Reedita t pel Co nserva torio Superio r de Música de Sevilla y el Real Conservatorio Superior de Música de Madtid, 1997. Montse"at Gasc6n és flautista i professora de mlÍsica de cambra, flauta i traverso a I'ESM UC. Activitats IAGENDA lfil'lllltj abril2011 Dilluns 4, a les 15.00 h. ESMUC. Aula per determinar Dijous 14, a les 20.30 h. Església de Sant Felip Neri de Barcelona Conferència: '' El treball del compositor americ.à-israeli Menachem Zur". Organitza: Departament de Teoria, Composició i Direcció. Concert dc l'Orques tra i Cor de Música Antiga de l'ESM UC. Dins del Cicle de Concerts Centre Robert Gerhard. Director: Xavier Díaz-Latorre. Obres de Francesc Valls. Dilluns 4, a les 20.30 h. Església de Sant Felip Neri de Barcelona Dissabte 16 abril, a les 19.00 h. CoHegiata de Sant Vicenç de Cardona Cor i Orquestra de I' ESMUC. Cantus fim1Us. Cantates de J. S. Bach. Dins del XX.XfV Festival de Música Antiga de Barcelona. Concert de l'Orquestra i Cor de Música Antiga de I'ESMUC. Dins del Cicle de Concerts Centre Robert Gerhard. Director: Xavier Díaz-Latorre. Obres de Francesc Valls. Dijous 14, de les 15.00 a les 18.00 h. ESMUC. Aula per determinar Conferència: "Presentació dels treballs sobre morfologia i sintaxi del ritme i de la melodia", a càrrec de Fausta Roca, professor de la Unjversitat de Barcelona. Organitza: Departament de Teoria, Composició i Direcció. Per a més informació I detall de les activitats programades, consulteu la pàgina web de l'escola: www.esmuc.cal 7 ESMUC i{j.',llii PARLEM - NE A FONS j , JOAN MARTI En Joan MarLí és un reconegut luthler que ha col-1aborat en diferen ts ocasions amb l'ESMUC. El passat 51 de març, la mostra d'instruments es va dedicar als seus clavicèmbals i clavicordis. En l'acte es va projectar un documenta l realitzat per Romà Guardiet sobre la construcció d'un dels seus insiJ·uments. A l'hora de fer aquesta entrevista, arribem i, com sempre, trobem Joan Marlí a1 tal1er, absort en la feina. Ens convida a passar-hi i ens ensenya les seves ú1li mes nove tats. l per LAIA SÀNCHEZ I VIDAL 8 ESMUC Musicòloga i editora musical -En q uins instrume nts estàs tre ballan t a ra? - Ara es tic acabant l'spinettino que va dins l'orgue Jlauslaib del Museu de la Música de Barcelona, i també estic treballant en un virginal basat en Ruckers. Fa poc va sortir del taller un clave basat en els models dc Christian Zeli d'Hamburg i de Barcelona. - Joan, portes més de trenta anys dedicat a la construcció i la restauració d 'instruments històrics de teclat. I per què claves? -Exactament36 anys! La meva idea inicial no era fer claves, sinó violes de gamba i vaig anar a Basilea a conèixer-ne un constructor. A l'Schola Cantorum vaig sentir el Pere Casulleras tocar un virginal. La quantitat i la qua li tat del so que sortia d'aquell instrument em va entusiasmar, i vaig pensar que jo ho podia fer. - Llavors, com en vas aprendre? -De formació específica no en tinc, sóc absolutament autodidacte. Vaig fer un tros de la carrera d'arquitectura. així que el treball manual, amb la fusta, els plànols, la concepció de l'espai, etc., eren elements amb els quals ja havia treballat. Parteixes d'un model que t'interessa. Has d'intentar entendre per què té aquell so i, si no sona, veure quin so pol tenir. Llavors has de treballar els materials partint d'un model que ja existeix per aconseguir-lo. Fas el teu instrument, però a partir d'aquests condicionants. - Treballes amb mode ls històrics. Com plan teges cada instrumen t? - Mai no m' he plantejat fer una còpia. Trio un model q ue m'interessa pel so i intento entendre per què és d'aquella manera. Primer hi ha una etapa de reOexió, que va madurant i en la qual vas imaginant tot el que cal per poder treballar aquest so. És un procés que comença abans dc l'instrument i s'allarga durant tota la construcció. - 1 com tries e ls mode ls? -Normalment la gent sol voler instruments que serveixin per a un repertori molt ampli. o bé ja vénen amb una tipologia d'instrument al cap. Llavors jo proposo un model que a mi m'interessi t reballar i que s'adapti a Ics necessitats del comprador, i normalment me l'accepten. Si tu expliques bé quina és la teva idea del so de l'instrument, què n'es· peres, i per què valia pena, normalment els acabes convencent. Així que normalment treballo amb instruments que em vénen de gust. - Quina relació estableixes amb els ins truments que construe ixes? -Hi ha hagut de tot. H i ha ins truments, sobretot al començament, que en un principi no ten ien destinata ri i que després es van vendre. Em va costar més desprendre'm d'aquests que d'a ltres que ja d'un principi planteges per encàrrec. Quan treballes sabent que serà per a un comprador, ja hi estableixes una relació diferent i no el sap greu donar-lo, perquè l'objectiu inicial ja era que se l'emportés. Normalment, com que quan el recullen estan contents, també m'hi fan ami. -A part d e cons truir ins tr ume nts, també has treballat en restauració. Com afecta aquesta feina Ja constr ucció pròpiament dita? -Penso que per restaurar és important haver construït. Si construeixes, saps quines són les parts sensibles de l'instrument, mentre que s i no ho has fet mai, pots perdre clements irrecuperables sense saber-ho. La restauració és una feina molt delicada. Si t'equivoques o fas un procés irreversible, pots malmetre una peça histò ri ca. No crec que hagis de ser un gra n constr uctor per poder res taurar, però sí que has de tenir un gran respecte per l'instrument. Has de prendre moltes decisions, i seria bo tenir un equip o un entorn que faci possible l'intercanvi d'idees. Al nostre país estem bastant sols a l'hora de fer aquesta fei- EL JOAN I LA FINA DAVANT DE L' SPINETTINO na, el teu criteri és l'únic que fas servir, i això genera molts dubtes. He de dir que és una feina en la qual aprens molt, perquè estàs remenant les entranyes de la construcció de models històrics, i això et permet veure i entendre moltes coses. -Quina ha estat la teva re lació amb I' ESMUC? - La meva relació amb I'ESMUC ha estat bona. D'entrada em van comprar un clave italià, el Trasontini, que era un instrument que havia fet sense encàrrec. Després em van triar per fer el Zeli, que no és precisament un e ncàrrec petit. Per a mi, fe r el primer gran clave de I'ESMUC va ser molt interessant, i a més ha estat un instrument bastant preuat en e l Departament d'Antiga. Després n' han vingut més, com el clave Giusti i el c lavicordi Silbermann. - Joan, com és un dia en la vida d' un constructor de claves? - Doncs com el de qualsevol, no té res de particular. Hi ha la tendència a magnificar aquest tipus de feines, però tot és molt més normal del que sembla. El que sí és cert és que és una feina que demana molta dedicació, i que no te l'acabes de treure del cap, perquè constantment hi dónes voltes, sempre intentant entendre el perquè d'allò, o buscant solucions per a allò altre, etc. -En Ja vida del Joan hi ha a lgú molt important: la Fina, la seva dona. Fina, com es porta això de viure amb un constructor de c laves? - Doncs fantàsticament bé. Quan vam decidir viure junts va ser amb la condició que cadascú fes el que volia fer a Ja vida, i que l'altre hi col·laboraria i hi donaria suport perquè això passés. Ell em va ajudar a mi a aconseguir-ho i jo també ho he procurat. No em puc imaginar el Joan anant a treballar en una oficina, segur que ens hauríem tirat els plats pel cap! eR fT 1e A lli:C·I;(IS(i L'encanteri d'una fetillera del violí TEMPORADA OBC. Patrícia Kopatxinskaia, violí. Dir.: Michal Nesterowicz. Satie, Bartók, Prokófiev. L'AUDITORI. 26 DE FEBRER DE 2011. per Xavier Chavarria itular un concert dc la temporada dc l'OBC ··segle X>- per a tots els públics·· pressuposa que al públic dc la múska d<'issica encara li fa por la música del segle passat: però també col· loca tota la música del xx al mateix sac. alimenta el tòpic que la majoria d "aquesta música és d ifícil i críptica . i que aquí programem la més assequible per tal dc no espantar el personal. I això no és altra cosa que menystenir el públic i fer Ull Oac favor a la creaciÓ contemporània. Pocs dies abans dc l'actuació va saltar, inexplicablement. l'obra més ambiciosa del concert. els divertiments d'Stcvc Reich. Si. a més a més, el programa en T qüestió inclou una obra del XIX i una obra compOSta fa més de cent anys. el despropòsit del títol s'accentua. Títols com aquest no serveixen dc res: ans al contrari. són incomplets. reduccionistes i enganyosos. i només s"expliquen per criteris comercials d"elïcàcia dubtosa. Sort en vam ten ir~ dels dos artistes convidats, que van redimir la nostra '"covardia estètica"": el director polonès Michal Ncsterowicz i la violinista moldava Patrícia Kopatxinskaia. tots dos en la trentena més intrèpida i desacomplexada, van ser els millo rs ambaixadors dc tota aquesta música. I paradoxalment. Ics obres que van arrcn- car més aplaudiments i l'entusiasme del públic van ser els dos bisos que va tocar la Kopatxinskaia en acabar la seva actuació a la primera part: dues peces per a violí sol decididament contemporànies, atonals, puntillistes. dissonants. amanides amb sorolls, gestos i xiscles; la música que fa més por dc totes va étrrencar una ovació entusiasta d'aquest públic a qui els responsables de l'O BC tracten de poruc i conservador. I les armes de la jove violinista van ser la naturalitat i el convenciment en al lò que fe ia, en allò que tocava. El compromís de l' intèrpret amb la música que toca. sigui quina sigui, és el millor aval comunicatiu i la garantia d'èxit. Dos detalls, el títol i els bisos. van donar una dimensió inusitada a aquest concert. Michal Ncstcrowicz va conduir I'OBC amb seguretat i eficàcia. amb tanta precisió com fredor. amb un gest mecànic però impecable: va treure tot el rendiment possible de l'orquestració que Darius Milhaud va fer del ballet jac:k in the box d'Erik Satie, set minuts de music-hali surrealista i lleuger: i a la segona part va fer volar I'OBC en la frenètica i triomfalista Simfonia núm. 5 de Prokóriev. d irigida dc memòria i amb la directa posada. Però el pic emocional de la vetllada el va propiciar Patrícia Kopatxinskaia fent de solista en el deliciós Concert per a violí i orquestra núm. 1 dc Béla Bartók: menuda, decidida i seductora (com la sonoritat del seu violí!): extravagant i ingènua. de mirada absorta i somriure mulTi: descalça com una fada i magnètica com una fetillera. va hipnotitzar el públic amb una versió incandescent i cristal·lina d'un dels mi llors concerts per a violí del segle XX. Tot un encanteri. RMC ~)18 L'Arts Quartet en la Temporada de Cambra TEMPORADA DE CAMBRA. Arts Quartet i Albert Guinovart. piano. A. Webern, S. Brotons, R. Schumann. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 21 DE FEBRER DE 2011. per Josep Barcons ------------------------- i ha moments en la història dc l'art o en la trajectòria d'un creador que el grau dc subtilesa adquilit arriba a unes fites de tal excelsitud que sembla que la matèlia amb la qual es trebal la (el so, els pigments, el ferro, el marbre... ) sigui massa rude per poder presentar I"obra sense emmascarar-la. En L'art de la fuga bachià, de vegades fa la impressió que la matetialitat dels instruments sigui accessòria (Bach, dc fet. no determinà per a quina formació l"escrivia); o en l'enrevessament polifònic de certs francoflamencs, la veu és sovint massa gruixuda per no amagar els refinaments del contrapunt. Un altre d'aquests casos és la Langsamer Satz de H Wcbcrn per a quartet de corda, escrita en un marc tonal tan fràgil que els equilibris. perquè la peça no es trenqui. són d'orfebreria celestial. A l'hora d'abordar-la, doncs. qualsevol imprecisió d'afinació, qualsevol descurança tímbrica, qualsevol respiració a dcstcrnps o qualsevol qualsevol. fan que l'obra no sigui allò que és. Però tot i els ··qualsevol" que va haver-hi en la interpretació que en féu I' Arts Quartet. és de lloAT" la iniciativa dc programar-la. Juntament amb l'obra de Webcr11, el programa presentava el Quartet amb piano en Mi, op.48 dc Salvador Brotons. Una obra escrita fa més de vint anys. fruit d'un encàrrec amb motiu d'un anivcrsa- ARTS QUARTET ri personal, per fer -i aquest és el subtítol del quartet- una Celebration of living en honor de la persona a qui era dedicat. En aquesta celebració. el bon tacte pianístic d'Albert Guinovart s'acoblava a violí, viola i cel/o per presentar un discurs eminentment líric, abordat no sempre amb prou flexibilitat en els moments d'escriptura més canònica i un xic mancat de solidesa en Ics cordes en el vigorós linal. El Quintet dc Schumann que ocupava la segona part fou concebut amb tempi més aviat ràpids i apressats, amb violències extemporànies en els atacs de les cordes greus, a voltes tenyits també d'inexplicables desigualtats tímbriqucs. El moment més feliç de la versió recaigué en un tercer moviment. del qual els intèrprets ressaltaren les aromes zíngares, després que optessin per una aproximació més marcial que no pas misteriosa al segon temps. 25 169 o~alyn Tun..>ck deia que els interprcts -i la cnll.:ncia és especialment certa en el cas dels interprets joves- solen estar més intcrcssms per la seva carrera que no per la música. Des d'aquest punt dc vista, els percussionistes es troben en una situació privilegiada, perquè. lliures dc bon principi dc l'estupidesa intrínseca del divo o la diva -a la qual els cantants, violinistes i pianistes estan moll més exposats-, els és més fàci l dc sobrepassar la barrera mental que suposa la carrera en si i dedicar-se a la tasca dc fer música. molt més interessant tant per a ells mateixos com per als altres. Tenen a més. eb percussionistes, un altre privilegi: la història dc la música del segle xx juga al seu favor. Mentre que el repertori postromàntic, en que predominava la corda, el vent i el piano, s'anava enfonsant, de la mà dc Schonbcrg i el dogmàtic Adomo. en el solipsisme, aquests instruments secundaris i sorollosos van despertar· l'interès dc la música nova. des d' Ives i Varèse fins a john Cage i Steve Reich. Penseu, per exemple, en el paper del piano en lonisation d'Eclgard Varèse: és tractat exactament com a instrument dc percussió. Quina llàstima!, poden dir alguns. Llàstima'? Algú pot creure que. dc repertori per a piano. ens en fa lta'? Aquestes consideracions fan que senti, quan vaig cap a un concert d'un conjunt de percussió. una curiositat i una A 26 170 raules d'Ausiàs March-, per pàgines renaixentistes escrites en italià. català, francès concebudes dins la cort d'Alfons el Magnànim a Nàpols - i que gràcies al mecenatge dc la cort del monarca van ser recollides en cançoners com el de Montecassino-, i per partitures anònimes com el cèlebre Dindirín, van ser cantades per les veus delicioses de José Hemandez Pastor i Pilar Esteban, sempre atents a transmetre el missatge suggerent i captivador de les poesies de temàtica preferenm1ent amorosa. CONJUNT DE PERCUSSIÓ DE L'ESMUC. Amb la col·laboració de Crossing Unes i la participació de Joan Saura. Edgard Varèse: /onisation; Joan Saura: ST2 (estrena); Raquel Garcia Tomas: Shadja (estrena); Luis Codera Puzo: Scratching for Marimba and Ensemble (estrena); Carlos Chavez: Tambuco; Amadeo Roldan: Rítmicas 5 i 6. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 20 DE FEBRER DE 2011 . per Lluís Nacenta il-lusió especials: és més probable que s'hi doni una experiència musical viva que en altres formats més previsibles. més tancats. En el cas que ens ocupa. jo hi anava amb Ics ganes, especialment. d'escollar la peça de joan Saura. El fet mateix de la seva presència ja indicava que aquest era un concert especiaL Tot just entra a l'escenari. en Saura trenca totalment la cerimònia habitual del concert. Apareix tan tranquil. amb el posat de dir ""bé, mira, què hi farem''. seu davant del seu ordinador... i l'equip no funcional Us deu semblar una broma. però ho dic ben seriosament: quina fonna deliciosa de trencar d'una vegada per totes el nerviosisme histèric de la interpretació en viu! Al cap d'uns instants l'equip funcionà , natu· ralment, i tot va anar bé (com va n bé les coses quan estàs tranquil). La peça. però, una obra per a un percussionista i electrònica en viu titulada ST2, era una mica decebedora. Era acústicament atrac- EUROCONCERT. Capella de Ministrers. José Hermíndez, contratenor. Pilar Esteban, mezzosoprano. Dir.: Carles Magraner. Verdelet, Brudieu, Tromboncino, D'Oriola, Cornago, Tinctoris . PALAU DE LA MÚSICA. lS DE FEBRER DE 2011.. mb el títol ''Fantasiant... Música i poesia a l'època d'Ausiàs March", el conjunt Capella de Ministrers. dirigit des de la seva fundació l'any 1987 per Carles Magraner, i els solistes vocals Pilar Estcban (mezzosoprano) i josé Hernandez -que han enregistrat recentment aquest programa-, cal destacar la puresa del missatge: un plantejament historicista basat en el màxim rigor en què ni un excés desmesurat del color ni, per contra, una excessiva fredor instrumental desvirtuen un discurs plantejat amb naturalitat i en què la paraula té un paper determinant però amb una ins· irumen tació curosa i subtil que esdevé idènticament primor-diaL Un deliciós viatge per obres de Brudicu - un dels músics que millor va copsar les pa· Percussió Ministrers d'autenticitat per Lluís Trullén tiva, però tenia la llaqucsa. em sembla, dc fer el format una mica massa explícit: cada so. acompanyat de Ics seves ressonàncies i alteracions electròniques, com si en comptes d'una peça fos una exhibició dels recursos tècnics disponibles. o tot el concert va tenir aquest caire obert i tranquil. La interpretació dc lonisation. essent sens dubte excel-lent, no va deslliurar-se del neguit que associem a tota obra tècnicament difícil. L'actitud, la tensió, tenia alguna cosa de concert dc conservatori, d'experiència. doncs. desagradable i musicalment morta. Parlo només d'un matís. En termes generals, la interpretació va ser enèrgica i precisa. excel-lent al capdavall , com he dit. De les ducs peces de compositors recentment graduats a I'ESMUC, la dc Luis Codera, Scratching for 1\.1arimba and Ensemble, era una pura exhibició de virtuosisme del solista dc marimba . Espectacular, tan ben feta com vul- gueu. però ¿a qui li interessa avui la figura retrògrada i decadent del virtuós? Si el que voleu és virtuosisme. ja tenim en Leo ~lessi i el Circ du SoleiL Que el compositor caigui en el recurs antic del virtuosisme sol indicar que sota aquesta capa d'habilitat tècnica. s'hi amaga la manca d'idees. En !"altra peça d'una jove recentment graduada, Slwdja per a ma rim ba i vibràfon de Raquel Garcia Tomas. hi havia . en canvi. una idea que sense ser en absolut no' 'a. em va semblar d'allò més interessant. Es tracta de resoldre el problema dillcil d'escriure per a dos instruments tan semblants. no intentant cercar el com rast melòdic, rítmic i ham1ònic entre si. sinó duent-los. ben al contrari. per dos camins que. sense coincidir en cap moment. s'assemblen molt. Així. la combinació dels dos insuuments constitueix una mena de foto moguda. una forma identificable però de contorns difusos, i s'assoleix, d"una banda, un curiós efecte d'amplificació -un joc sonor que sembla provenir de més de dos instruments- i. d'una altra, la posada en relleu del contrast túnbric -potser per la manca de qualsevol altre contrastentre els dos instruments. Aquest aspecte de la peça de Raquel García Tomiis feia pensar en el que fa Poui Ruders en les seves obres per a piano i clavicèmbal. És una idea que, sense ser nova. com he dit. no deixa de resu ltar sorprenent. Pastor (contratenor), van submergir-nos en la música vocal i instrumental dels segles xv i XV I. Un programa atractiu configurat per obres de Brudieu, Tromboncino o Tinctoris, entre altres autors. recollides en el Cançoner de Montecassino i en el Ca11cionero de Palacio . De Magraner i el seu conjunt instrumental Tamayo amb la Banda BANDA MUNICIPAL DE BARCELONA. Dir: Arturo Tamayo. L. Bernstein, E. Gregson, J. A. Amargós, P. Hindemith. L'AUDITORI (SALA ORIOL MARTORELL). 20 DE FEBRER DE 2011. per Josep Barcons a prcsèn<:ia d'Arturo Tamayo al capdavan t de la Banda Mun icipa l de Barcelona era tot un al·licient. perquè el músic madrileny ha dirigit i cstt·cnal obres d'un bon nombre dc ptimeres figures de la composició contcmporània i ha dirigit en auditoris de renom al <:apdavant d'a lgunes dc Ics millors formacions mund ials. com l'Ensemble lntercontemporain. la Symphonieorchcster des Baycrischen Rundfunks o l'Orquestra de la BBC. Si. a més, L Ics obres del programa eren totes escrites a partir dc 1950. d'antuvi Tamayo era un nom idoni per guiar-ne la interpretació. Però potser perquè l'estètica dc lc obres no era la més afí al director madrileny, o potser per la seva inexperiència al capdavant d'una banda. el cert és que el resultat artíst ic no tingué la rellevància que la plantilla permet assolir. A la suite Candide, li faltà el tacte suau i càlid que dcmana la música de Bernstein. en una versió que no deixava entreveure dcli<:adesa ni empatia en cl tra<:tc i que tampoc no traspuava la candidesa que reclama la partitura des del títol mateix. La delicadesa també faltà en diversos moments de la magnífica Simfonia en Si bemoll per a ba11da de Paul l lindcmith. Una obra que - si no coneixen- val la pena que mirin dc descobrir. Més que manca dc precisió. el que es trobà a faltar en la lectura de Tamayo fou sobretot l'expansió de força. l'elasticitat i el vigor de la peça, que en alguns moments arribà a sonar (i això és inaudit en aquesta obra!) un xic anodina. L'obra estrenada en aquest programa (no ens cansarem de repetir-ho: és encomiable la política d'encàrrecs d'en- guany per celebrar el I 25è aniversari de la formació!) eren els jocs temàtics per a banda de joan Albert Amargós, que sonaren més magmàtics que no pas esponjosos, tot amagant la imaginable permeabilitat timbrica i motívica de la seva escriptura. En canvi. en el Concert per a tuba d'Edward Gregson, la banda féu un bon paper a l'hora d'acompanyar el solista dc I'OBC Pablo Manuel Fermíndez. Si amb l'orquestra les seves intervencions són sempre sòlides. generoses i segures. a l'hora de defensar l'escriptura solística dc l'obra dc Grcgson. al músic asturià li f'alt à un xic d'aire i projecció. Això no obstà. però. per a un delicat bis final de la Cançó ntím. 6 dc F. Mompou. '11 était une fois à'... Sabadell LES CONTES D'HOFFMANN de Jacques Offenbach. Llibret: Juies Barbier. Javier Agulló, Gemma Coma-Aiabert, Svetozar Rangelov, Saioa Hernandez, Maite Alberola, Marta Valero, Albert Deprius, Marc Sala, Beñat Egiarte, Joan Garcfa, Xavier Mendoza, Laura Vila. Orquestra Simfònica del Vallès. Dir. escènica: Carles Ortiz. Dir. musical: Rubén Gimeno. TEATRE LA FARÀNDULA (SABADELl). 27 DE FEBRER DE 2011. per M. Conde Pons J acques OITcnbach era conegut principalment com a compositor d'operetes. però la seva producció operística també va ser prolífica i exitosa. Les co111es d'l-loffnwtm és una mostra de l'extraordinari i generós talent del compositor alemany fincat a França i té tots els ingredients per convertir una representació en una vetllada agradable i divertida. tot i que el tema - per molt que sigui en forma de conte- sigui més aviat amarg. Ol'fenbach no pot amaga1~ malgrat que es tracti d'una òpera. certs elements més propis dc l'opereta, com és l'accent grotesc de personatges secundaris com ara Spalanzani. Cochénille, Pitichinaccio o fin s i lot el dels malèfics Coppélius, Miracle o Dappcrtullo. Els Amics de l'Òpera dc Sabadell van programar amb gran dignitat aquest títol, amb una proposta escènica novament encarregada a Carles Ortiz. que aquí es mostrà enginyós, emprant un joc de llums i cortines, figures que apareixien i desapareixien evocant els fantasmes d'lloff. mann i un reduït però lluït joc d'allrezzo. Ortiz treballà l'acccntua<:ió dels elements més definitoris de cada personatge i aconseguí resultats diversos en funció de l'aportació individual dels intèrprets. Cal dir que Els contes d'lloffmann no és. en absolut, una òpera fàci l a nivell musical, per molt lleugera que pugui semblar en alguns moments. lli ha una exigència evident a l'orquestra i va ser un encert comptar amb el titular de l'Orquestra Simfònica del Vallès, Rubén Gimeno, per a un títol tan ambiciós musicalment com aquest. Gimeno va demostrar conèixer el seu coJ.Iectiu i es va mostrar atent a guiar tant els seus músics com els cantants que hi havia a l'escenari. Un mèrit afegit. cal dir-ho, perquè la responsabilitat en un fossat com aquest i amb les característiques d'una part dels cantants participants -jovemut. il·lusió i. per contra. inexperiència- és encara més gran. I tot i això, a l'escenari apare- gueren grans veus del panorama català. com les delicioses Gemma Coma-Aiabert ( icklause) i Maite Alberola (Antonia). a més d'una Saioa I lernandcz un pèl encotillada en un paper - i un vestit- poc còmode a les seves caractetistiques vocals com Olympia. Les veus masculines no brillaren tant. però )avier Agulló defensà amb solvència l'extens i exigent rol principal. Svctozar Rangelov té un timbre dur i un punt opac, cosa que s'accentuà al llarg de les seves quatre intervencions. Molt competents resultaren. finalment. Marta Valero, Xavier Mendoza i Beñat Egiarte, Laurlt Vila i Marc Sala. 27 171 Gràcies per la propina IBERCAMERA. Jorge luis Prats, piano. Villa-lobos, Granados, Farinas, Ravel. PALAU DE LA MÚSICA. 28 DE FEBRER DE 2011 per Josep Barcons o. No es deixin enganyar pel títol: no s'ha fet cap adaptació musical de l'obra homònima dc l'erran Torrent. Almenys que sapiguem. I bé seria una bona opció, aprofitant Ja tirada med iàtica del Pa negre que també parla de nens en la postguerra. L'únic que tenen en comú la pel·lícula d'Agtrstí Villaronga i el recital que ressenyem és que el film captivà en els Premis Goya i que )orge Luis Prats captivà en la seva interpretació dc Ics Goyescus. Pcro parlàvem de propines. Que no és un tema irTCIIevant, ni a casa nostra (on se n'està perdent l'arrelat costum), ni si es marxa a fora. no fos cas que el taxista. el cambrer o el conserge no rebés el que ha de rebre. Per això Ics guies de viatge ho deixen clar: als EUA cal deixar sempre propina, per N un valor d'aproximadament un 15% de la nota; a l'Índia, amb el lO% n'hi ha prou; en els creuers s'estableix un tant per passatger: i així podríem anar continuant. .. Però en un concert, quanta propina eaJ deixar? Si etimològicament propi11a vol dir '·donar per beure". el més habitual - per continuar amb el símil- és pensar que és un digestiu ofert després d'un bon àpat: i que, per tant, és més un xarrup gentilesa de la casa que no pas un lo11g dri11k. Tot i que hi ha llocs on et deixen l'ampolla d'espirituós sobre la taula. I això és el que féu el veterà pianista cubà )orge Luis Prats, que debutava a l'Estat espanyol. Després de tancar el programa amb una interpretació deliciosa del Gaspard de la Nuil dc Ravel (no només amb les meravelloses conedisses aquoses dc I'Ondinc, sinó amb l'atmosfera enca lmada i tanmateix pertorbadora de Lc Gibet). Prats propinà una gran versió de La va/se del mateix Ravel. Després vingueren les Dan:as cubanas dïgnacio Cervantes. continuades amb obres del també cubà Emesto Lecuona: unes Dan:as. la divertidíssima transcripció del mateix Prats dc la Mazurka in glissa11do (quin domini tècnic i expressiu!) i la contundent ·• Ma/aguelia ·· de la suite Andalucía. Per obrir boca, el recital començà amb una sereníssima versió de la quarta suite de les Bachianas brasileiras d'I Jeitor Villa-Lobos, en què Prats ressaltà la transparència arquitectònica en la presentació de les diverses repeticions estructurals i temàtiques. En les Goyescas de Granados (que eren el plat fort. i que foren estrenades fa just un segle al Palau mateill.). Prats fou meravellós en la disposició dels plans sonors. i contingué amb sobrietat senyorívola les naires romàntiques amb què un enfocament menys aprofundit es deixaria arravatar. Gràcies, doncs. a l'intèrpret, però no sols per la propina, sinó per tota la vetllada: i moltes gràcies a lbercamera per propiciar-nos-en el descobriment. Recital d'homenatges CLÀSSICA MAS I MAS A L'AUDITORI. Albert Attenelle, piano. Schumann. Estapé, Mompou, Falla. l'AUDITORI (SALA ORIOL MARTOREU). 28 DE FEBRER DE 2011 per llufs Trullén a Sala Oriol Martorell acollia el gran pianista Albert Attenelle, una de les figures més reconegudes del panorama musical català. Hereu directe de Frank Marshall, el seu pianisme sempre ha estat lloat per una exquisidesa i elegància que atén les característiques estètiques de les obres. A més de desplegar una tècnica sòlida, una sonoritat dc gran amplitud de colors, Attcnellc posseeix un segell personal. propi d'aquest gust per la musicalitat que pianistes, entre altres il-lustres noms. com Rosa Sabater i Alí- L 28 172 cia de Larrocha o Miquel Farré i josep Colom han atorgat o ens atorguen en les seves interpretacions. Attenelle va presentar una Fantasia de Schumann tocada amb una fortalesa i solidesa pròpia del pianisme més enèrgic listzià, amb vehemència i apassionament, per diluir-se a poc a poc en el darrer moviment, en el qual. amb una expressió nítida, poètica i delicada, va sublimar aquesta obra mestra del llegat romàntic. Després de l'estrena de l'obra d'Estapé: Homenatges 11: Cri el cioche (a F. Mompou) -pàgina subtil i interessant pel seu contingut harmònic-, va interpretar Ics Variacions sobre un lema de Chopin dc Mompou, obra que havia estrenat el mateix Attenel le el 1963. Elegància, subtilesa i unes sonoritats pures, etèries, màgiques tan adients per a aquestes variacions són les que va desplegar el pianista en la se- va represa. El color i el virtuosisme van enlluernar en una versió plena de fortalesa i varietat de timbres de la Fantasia Bètica, abans de cloure el recital -i ja fora de programa- amb un homenatge a Mompou, Granados i Albéniz interpretant la Cançó i dansa núm. 6, l'Oriental i El Puerto, respectivament. FRANZ LISZT (1811-1 886) Dos-cents aniversari d'una icona de la . ' . mu sic a romant1ca , n parlar de Franz Liszt (Raiding, Imperi austríac, 181 1-Bayreuth, Baviera, 1886) no és possible desvincu lar la seva faceta com a compositor de les altres múltiples cares que l'acompanyaren al llarg de la seva vida, i que en feren el captivador personatge que ens ha arribat lïns als nostres dies a través de les múlou•oowr••ER tiples fotogralïes, estud is, anècdotes i, sobretot, de la seva gran obra musical. Aprofitant l'avinentesa de la commemoració del dos-cents aniversari del seu naixement, ens acostem novament a aquesta polièdrica figura per conèixerla una mica més i, fins i tot, aclarir i actualitzar alguns fets vinculats a aquesta gran icona de la música romàntica. El juny de 1986 la «Revista Musical Catalana» publicava un dossier amb motiu de la commemoració del centenari del seu decés. En aquella ocasió, ens acostàvem a la figura de Franz Liszt a través de Ja seva música re lig iosa, una aproximació al simfonisme de Liszt a través de la seva Simfonia Faust, la valoració personal de Luiz de Moura Castro sobre el Liszt pianista i un comentari sobre el pas de Liszt per Barcelona fins llavors conegut. En aquesta ocasió, ens aproximem a la figura del Liszt pianista com a instaurador del concepte d'intèrpret E modern. a les seves múltiples facetes personals -vinculades indissociablem ent a Ja seva obra compositiva- i revisem la recepció barcelonina dels revolucionaris concerts que Franz Liszt oferí a la capital catalana l'any 1845. L'extraordinària personalitat i l'atractiu de l'honga rès van convertir la seva figura com a pianista en una icona gairebé li terària. Ídol de masses, el seu virtuosisme i la capacitat de comunicació van h·ansfmn1ar el pianista en un traductor de les emocions; no només les de la seva obra, sinó també les d'altres compositors, tot instaurant així la figura de l'intèrpret modern -no necessàriament autor- al qual tants músics solistes -i no només pianistes- han de donar avui dia les gràcies. Però la literatura no només inunda aquesta faceta. Faust, Orfeu, Hamlet, Dante ... són alguns dels personatges que el compositor va revisi tar en música. potser per emmirallar-s'h i i reconèixer algun deix de realitat en la seva fantasio sa - i literària- existència. Perquè de realitat no n'hi ha mai una sola, com ho demostra la lectura que la història va fer de la visita de Liszt a Barcelona i que s'esmena en aquest dossier després d'un minuciós estudi de les fonts. 29 17) Del bressol a la tomba Les moltes vides de Franz Liszt Pocs homes, pocs artistes sembl en estar Lan a prop d,haver feL possible la utopia de viure molles vides co m hi va estar Franz Liszl. La seva longevitat li a permetre pa rticipar en dues o tres generacions musica ls. I per VÍCTOR EST APÉ Compositor. Cap d'estudis del Conservatori Superior del liceu ' L 30 17-1 èmfasi e\cessiu que els relats biogràfics habituals fan en el piani<;ta sobre un virtuosisme es pectacular (i no del tot lliure del càrrec d'exhibicionisme) oculta que. dc fet. l'etapa de suparstar del piano va durar per· a Liszt més o menys fins als seus 35 anys, moment a partir del qual va donar molts menys recitals i es va dedicar a tasques musicals molt variades. de les quals una dc les més importants va ser la dc gran professor del seu instrument. mestratge que projecta la seva tradició fins als nostres dies. La seva vessant pedagògica es completa amb la seva tasca com a valuós conseller en la creació de l'Acadèmia dc Música de Budapest. que actualment porta el seu nom. Si una vegada ell mateix es va definir com "mig gitano. mig franciscà". aquests dos suposats extrems no són ni de bon tros suficients per abastar la seva personalitat. que resumeix pràcticament tot el romanticisme musical. en tota la seva riquesa però també en la seva desmesura. Ja des dels seus bri llants inicis com a nen prodigi, Liszt va desenvolupar una profunda religiositat. molt sincera segons totes les evidències. un gran interès per la literatura i altres manifestacions de la més alta cultura i una decidida ambició artística. El pianista d 'una destresa sobrehumana que va esdevenir Liszt. estimulat per l'exemple de Paganini, no buscava solament la fama i la lloança d'un públic astorat pels seus malabarismes sobre les tecles. sinó l'ideal de la tècnica transcendent. en la qual no hi ha contradicció entre proesa tècnica i contingut expressiu. El seu virtuosisme és, com el dc Chopin o Schumann, una recerca d'un so individual, que explota fins a les darreres conseq üències els recursos instrumentals per assolir autèntica poesia sonora. El coneixement només parcial de la seva producció (i de la seva biografia) i la preferència de molts pianistes per dctenninades obres ens dóna una imatge lamentablement incompleta de Liszt i de la seva extraordinària importància artística i històrica. o pot oblidar-se que. a més de la màxima gran estrella del piano del seu temps i autor de Ics peces més brillants que puguin imaginar-sc (sempre darrere una certa sospita de superficialitat), Liszt fou també un compositor d'avantguarda que menys de deu anys després de la mort de Beethoven havia compost I'Aibum d'un ••oyageur, obra que (especialment en la seva ver- sió revisada com a primer A11née de Pèlerinage) conté innovacions harmòniques que encara a final del segle XIX haurien pogut considerar-sc audaces i modernes. avant de la insistència popular en el Líszt ídol de masses i favorit dc les dames. cal tenir molt present el Liszt que es va establir a Weimar com a Kapellmcister amb el somni de fer-ne. amb la col·laboració de Wagner. una nova gran ciutat de la cu ltura. En la seva no gens desdenyable tasca com a director d'orquestra destaca l'estrena de Lohengrin l'any 1850, sense la presència del compositor de l'òpera. exilia t per Ics seves activitats revolucionàries. Aquesta és una mostra d'una de les facetes més entranyables de Liszt, en la qual supera sens dubte qualsevol gran músic del seu temps: la seva incre'rble generositat. Una bona part de la seva obra és constituïda per arranjaments d'obres d'altres compositors. i és que ningú com ell ha tingut l'abnegació de dedicar tants esforços a l'obra dels seus col·legues. També resulta sorprenent la quantitat d'actes que va protagonitzar, o les grans sumes de diners que va donar (de vegades posant en perill les seves pròpies finances) en favor de les causes més nobles. tant culturals com humanitàries. Un retrat de Líszt tampoc no quedaria complet sense tenir presents les seves inquietuds polítiques (que li van fer adoptar en algun moment de la seva vida idees properes al socialisme saint-simonià, expressades en la peça Lyon, dedicada a la lluita dels obrers fTancesos) o també els seus sentiments favorables al nacionalisme hongarès. Cal tenir present que la localitat de Raiding (en hongarès Doborjan), on va néixer Liszt. pertany avui dia a la regió austríaca del Burgenland, i que la llengua materna del compositor era l'alemany (encara que en una bona part de la seva vida va usar principalment el francès). En alguna ocasió va expressar la seva vergonya per no saber parlar l'hongarès. Les seves Rapsòdies i altres obres d' inspiració honga resa es podrien considerar la seva contribució al nacionalisme musical. per bé que La seva identificació de l'estil de Ferbunkos i de les csórdtís com a veritable música folklòrica hongaresa sigui en part discutible. Un altre aspecte del seu pattiotismc magiar el rcnecteixen els no gaire coneguts D Liszt està en tots els aspectes del seu art, per més contradictori . s que pugum ser. Retrats històrics hongaresos. Però la imatge més dolorosa, i potser la menys recordada de Liszt. és la dels anys de la seva maduresa: la llarga ca bellera (que tant havia realçat el seu atractiu) es va fer blanca en els anys en què. mentre va perdent l'esperança de poder-se unir legalment amb la princesa Carolyne zu Sayn- d ivideix en tres breus moviments. El segon, ràpid i violent, il·lustra "la ll uita per l'existència", me ntre que el primer i el tercer. ''el bressol" i "la tomba", tendeixen a establir superfícies sonores quasi immòbils. de sonoritats austeres però dolces i en ritmes tranquils i acaronadors. L'originalitat formal d'aquesta obra, rad ica lment oposada a les expectatives generades per qualsevol composició simfònica, encara necessita acabar de ser assimilada. iszt va compond re també ducs grans Simfonies, basades en dos dels seus tres llibres de capçalera : el Faust de Goethe i la Commedia de Dante (el tercer llibre que el va acompanyar tota la vida fou la Bíblia). La Simfonia Fau st és la concepció purament instrumental més ambiciosa dc Liszt i posa en dubte la suposada manca dc capacitat dels romàntics per assolir resultats plenament convincents en les grans formes clàssiques. La plasticitat dels temes i les seves imagi natives transform<1cions tenen la seva culm inació en la idea programàtica més genial que s'hagi conce but: el moviment ded ica t a Mefi stòfil no té temes propis, sinó deformacions dels temes de Faust. metàfora musical de la manera com el diable es presenta al savi. "jo sóc l'esperit que sempre nega··. La Simfonia Da111e és me nys coneguda. i si el primer moviment pot ser lleument més convencional. el segon descriu les penes del Purgatori de manera fascinant. amb una música lenta i resignada que té en la fuga central el seu moment més intens. Les grans fugues de Liszt tendeixen a tenir inicis impressionants, però abandonen aviat l'escriptura contrapuntíst ica. La fuga del "Purgatorio" és segurament la més sòlida de totes les del compositor. La transició cap al "Magnificat" conclusiu i l'entrada dc les veus blanques és un dels passatges més s ublims de tota la música romàn tica . La música coral ingràvida de Parsifal deu molt al final de la Simfonia Dante. Entre les obres d'inspiració religiosa de Liszt destaquen els dos grans oratoris, La llegenda de santa Elisabet i Christus. Les experiències romanes amb el cant gregorià i la polifonia renaixentista hi han deixat una emprem ta profunda. com pot veure's molt c larament en la introducció a Cllristus. La tranquil·la bellesa de la música té una capacitat consoladora que suggereix q ue fou composta per algú molt necessitat dc consol. Les obres religioses de Liszt són sovint atípiques i revelen un personatge que s'assembla molt poc a la seva imatge més habitual: Via Crucis, amb els seus lacònics comentaris pianístics, o Ossa arida. amb superposicions de dissonàncies que anticipen llenguatges del futur. Les obres aquí esmentades semblen donar una major '·res pectabi litat'' al compositor. però s'equivocaria molt qui cregués que representen el veritable Liszt i que per elles se li poden perdonar els excessos de les obres vi rtuosístiques. Liszt està en tots els aspectes del seu art. per més contradictori s que puguin ser. Liszt no tindrà el gust aristocràtic impecable de Chopin, pol caure eventualment fins i tot en un obvi mal gust. No tindrà la intimitat poètica de Schumann. Haurà anticipat moltes de Ics idees més innovadores de Wagner, però sense saber-les desenvolupar d'una manera tan sistemàtica i completa corn aquest. Potser Liszt haurà merescut el menyspreu dc Brahms. fastiguejat pel que aquest considerava vulgaritat. Però el que no ha faltat mai a Liszt és la grandesa dels veritables artis tes. com ho demostra el ret que mai no deixés dc buscar noves formes d'expressió i que sabés t·einventarsc com a compositor tantes vegades. Pocs músics poden haver fet tant com ell, i pocs ho han fet amb un idealisme tan honest i amb tanta sinceritat. El món musical té un gran deute amb ell. deute que cal pagar amb l'esforç de conèixet· més i millor la seva obra, un u·esor d'una riquesa inesgotable. L Wiugenstein. va veure com morien dos dels fills que havia tingttt amb la comtessa Moric d'Agoult (Dan iel l'any 1859 i Blandine el 1862). 1 també el va afectar profundamen t que la seva filla Cosima abandonés el seu marit. Hans Von Bülow. per Wagner. El divorci i nou matrimoni. que a més van representar la conversió al protestant isme de Cosima, va n provocar un ama rg d istanciament de cinc anys entre Liszt i la parella formada per la seva única filla viva i el seu millor amic musical. Liszt va prendre l'any 1865 els ordes menors. per la qual cosa, i malgrat que se'l va passar a conèixer com I'Abbé Liszt (el parc Liszt), no era pròpiament un sacerdot, però formava part dc la jerarquia eclesiàstica, com era el seu desig des de feia molt de temps. En les seves llargues estades a Roma. Liszt va trobar consol en la seva amistat amb el papa Pius IX i el seu coneixement directe de la música dc la Capella papa l, que va ten ir una gran innuència en les seves grans obres religioses tardanes. Els d<mers anys de Liszt van estar marcats per freqüents moments de depressió i per la idea de la mort, com ho renecteixen moltes de Ics sorprenents obres d'aquest període, com Nua ges gris o Ics dues versions de La l11gubre gondola. tan diferents del que popularment s'identifica amb el seu estil. ón tantes les obres extraordinàri ament interessants però no prou di vulgades de Liszt, que ens rcfet·ircm de fmma arbitrària només a algunes. Com és prou sabut. el període de Weimar i la seva implicació en l'activi tat orquestral van tenir com a fruit nombroses obres simfòniques: entre Ics quals hi havia la sèrie dels "poemes simfònics'', gènere inventat per Liszt com a resposta seva a l problema de la simfonia després de Beethoven amb música programàtica i amb la seva tècnica de transformació temàtica . Si bé el més popular dels "poemes" és Els Preludis. que es tracta de dotze obres compostes entre 1848 i 1858 amb peccs tan interessants com Orpheus o 1/amlet. que mereixerien formar part més freqüent dels programes de concerts. Hem dit expressament dotze obres, perquè la que faria tretze és una composició inclassificable, una mostra aclaparadora del Liszt visionari de Ics obres tardanes: \fon der Wíege bis ;:um Grabe (Del bressol a la tomba). de l'any I 882, es S 31 175 Liszt, Yintèrpret modern París, duranl els anys trenta i quaranla del segle XVII I, era eJ focus del romanliclsme francès i cap aiJà convergien molts músics del centre i l'Est d'Europa, principalment de l'àrea alemanya i austrohongaresa, per completar la seva ed ucació o per treballar-hi professionalmenl i fer fortuna. per SERGI RIERA A ixi, a la capital s'establiren figures com Fricdrich Kalkbrenncr (un dels professors de piano més coneguts dc la ciutat), Sigismund Thalberg (un dels millors pianistes del món), Joseph Wotn. llenri Herz, Ferdinand lliller. Stephen Heller, Theodore Dohler, Franz Hünten, Johann Peter Pixis, Alexander Dreyschock, Frédéric Chopin o el mateix Franz Liszt, que hi arribà el de· sembre de 1823 per estudiar al Conservatori, però fou rebutjat perquè aleshores no s'admelien alumnes estrangers. El febrer de 183 1 Niccolò Paganini arribava a París per o ferir deu concerts en un període de cinc setmanes. El violinista, que interpreta va Ics seves pròpies obres com a vehicle per lluir la seva extraordinària capacitat tècnica malgrat la seva harmonia i instrumentació vulgar. va gaudir d'un gran èxit de públic i crítica. Si bé pertanyia a una generació anterior a la dels romàntics. va impressionar els membres d'aquest moviment amb el seu mestratge tècnic i el poder expressiu de les seves melodies. El seu èxit va exercir d'estímul sobre el culte creixent cap a la interpretació solista que estava començant a prendre forma des del segle anterior. tot creant el nou ideal del virtuós i esdevenint el virtuosisme un fenomen social de primer ordre que havia de satisfer l'apetit del públic europeu per intèrprets brillants. Curiosament. però. el model de Paganini va influir més en el repertori pianístic que no pas en el del violí, instrument que ja havia descobert les seves possibilitats durant el segle XVll i havia arribat al seu punt culminant durant el segle XVIII. tot assolint amb Paganini un grau de virtuosisme insuperable. Però les millores tècniques en la construcció dels pianos i la seva versatiUtat en el seu repertori van fer que es comencessin a escriure una sèrie d'obres que, a causa del caràcter mecànic de l'instrument, exigien de l'afeccionat una tècnica molt superior a la del violí o el violoncel. Dins del gènere de la música de cambra, e l piano podia acompanyar altres instruments o la veu humana. Però també podia ser objecte d'interpretacions en solitari. A més, va anar conquerint el camp de la composició musical per a l'àmbit privat en adoptar per a si tots els tipus de composició -òperes, simfonies, cançons- mitjançant els arranjaments, o "versions per a piano", tant a dues mans, com per a quatre mans i per a dos pianos. D'aquesta manera, de mica en mica va esdevenir l' instrument universal del romanticisme musical. Igual que l'òpera, els virtuosos del piano estaven envoltats d'interessos comercials, i la música i els negocis es barrejaven fàci lment. Els fabricants més pròspers, com Pleyel, Érard i Herz. construïen pianos dissenyats especialment per a pianistes famosos com un bon mètode per fer que utilitzessin els seus productes exclusivament; i fins i tot mantenien salons de concerts per a l'exhibició de pianos i pianistes. El1 824 Kalkbrenner es va associar amb la casa pa•isenca de Plcycl; Herz va col·laborar amb la manufactura de pianos Klcpfer i posteriorment fundà la seva pròpia fàbrica de pianos. El constructor de pianos Pierre Érard va reclutar. també el 1824. el jove Liszt, un any després de la seva anibada a París. com un dels seus intèrprets estables, i va disposar immediatament la seva primera visita a Anglaterra, on va tocar amb els pianos d 'Érard a les sa les de concerts que el fabricant tenia a Londres. Durant tota la seva carrera com a intèrpret, Liszt va continuar mantenint contactes amb aquesta empresa, que van produir importants beneficis per a ambdues parts. Però l'èxit del piano podia convertir-se en el seu declivi. L'explotació mercantil de tot el que l'envoltava -des de la proliferació d'obres escrites per a aquest instrument (gairebé tots els virtuosos publicaven els seus mètodes de piano amb un propòsit eminentment lucratiu), com la creació de dubtoses acadèmies (com les que Johann Bemhard Logier va fundar a Londres i en moltes altres ciutats després de 1814. on s'ensenyava a tocar el piano a vint alumnes alhora i en les quals va col· laborar Kalkbrenner), fins a la venda d'estris mecànics que suposadament ajudaven a aconseguir una millor tècnica però que en el fons no servien per a res (com el Dactylion de Herz)-, corria el perill de fer caure en la banalitat l'instrument per exceHència del període romàntic. L iszt, juntament amb Schumann i Chopin. van salvar el piano de la trivialitat en la qual era a punt de caure. Els tres van sentir l'impuls interior d'enfrontarse amb aquest problema, guiats per un sentiment de responsabilitat artística i moral. De fet. Franz Liszt va atacar els representants del virtuosisme plenament tècnic i buit, com Sigismund Thalberg, dc qui va publicar una controvertida ctítica sobre la seva obra pianística i va participar en el subsegüent desafiament en el memorable concert, organitzat el 31 de març de 1837, al saló dc la comtessa Cristina Trivulzio Belgiojoso, i marcat pel protagonisme d 'una premsa i critica exagerada que comparà el duel entre ambdós pianistes com la batalla entre Roma i Cartago. El resultat va quedar en empat. Amb paraules de la mateixa comtessa: "Thalberg és el pianista més gran, però només hi ha un Fran z Liszt." La història, en canvi, ba recordat millor la música de Liszt. La influència de Paganini va encaminar i donar sentit a una tendència que s'havia fet evident amb anterioritat, i Liszt va decidir obrar miracles Lisztfou un innovador romàntic en un lltflatiefervescent sincretisme 32 176 cultural. amb una imperiosa volunt111 de superació, una insaciable curiosita t intel·lectual i una omnívora capacitat d'assimilació en un inflat i efervescent sincretisme cultural. El seu art va consistir en una nova tècnica de la invenció. sobretot en l'harmonia , en Ja variació constant dels motius melòdics, i una concepció de la forma canviant i oberta, en contínua gestació i perfectible fins a l'in1init. Durant la dècada dels anys trenta del segle XIX, Liszt era el virtuós parisenc més important. A partir d'aquest moment no va tenir parió entre els pianistes de París, i entre 1838 i 1847 va conquerir la resta d'Europa en una sèlie de gires de concerts d'enorme èxit que el van dur des de Constantinoble fins a Escòcia i des de Suècia fins a Espanya (el 1845 féu tandes de concerts a València i a Barcelona, on celebrà tres concerts per a la Societat Filharmònica i Literària, fundada l'any anterior). Des dels temps de Mozart fins a mitjan segle XIX. la peça que s'interpretava més sovint en els concerts públics dels pianistes era el concert per a piano. Liszt va fer un pas sense precedents i va decidir posar fi a la intervenció dc l'orquestra o d'altres solistes en els seus concerts, proposant un programa en què s'interpretave n majoritàriame nt fantasies sobre temes d'òperes italianes i improvisacions seves sobre temes oferts pel públic. Les intervencions a solo de Liszt solien ser les seves obres favorites de sempre, com el seu Gran Valse di bravura ( 1836) o l'estudi de La Campanella (el tercer dels seus Gran des études de Paganini [ 1851]. revisió alhora dels Éludes d'exécution transcendante d'après Paga nini 11838], en què la seva melodia es basa sobre l'últim moviment del Segon Concert per a violí en Si menor del mateix Paganini). RETRAT DE JOVENTUT DE LISZT (HENRI L.EHMANN) similars en el piano, duen t la tècnica de l'instrument fins als seus límits extrems. tant en la interpretació com en la composició. Abans d'escoltar el violinista italià. ja havia mostrat interès pels subterfugis de la interpretació virtuosa com es pot copsar en la publicació el 1827 (amb només quinze anys) del seu Étude en quarante-huit exercices dans tous les tons majeurs et mineurs, una ambiciosa col·lecció d'exercicis (que malgrat la pretensió del títol, només són dotze) a l'estil del seu mestre de piano a Viena Karl Czemy. El 1837 els va tornar a refer en els Douze grandes études, compendi de la nova tècnica pianística i del scgelllisztià. Més tard, el 1853, en una tercera versió que representà la summa del pianisme lisztià, va voler expressar el contingut poètic de l'element "mecànic" dels Études d'exécution transcendante assignantlos títols com Mazzeppa, Feux follets, Wilde fagd, Harmonies du soir o Chasse-neige, tot indicant que la qualitat del seu romanticisme no era de tipus alemany, sinó fonamentalment francès, el rerefons del qual no està imbuït de la cançó folklòrica , de Novalis o Morike, sinó de Byron, Lamennais, Lamartine i Víctor Hugo, amb la seva passió i la seva retòrica. El seu art no es va Limitar a transcriure al piano les possibilitats tècniques del violí o dc qualsevol altre instrument. No és totalment cert que l'aspecte tècnic prevalgui en la seva obra, i molt menys que sigui de cap manera la seva pròpia raó de ser, perquè aquest clement és consubstancial a la creativitat al servei dels ideals i sentiments romàntics. Les seves innovacions tècniques anaven de la mà del desenvolupament d'una retòrica musical adequada als designis expressius del compositor. Liszt fou un innovador romàntic viat va començar a introduir en el seu repertori l'apropiació creativa, improvisada i rapsòdica de la temàtica melòdica aliena a la finalitat d'exhibició virtuosa amb tot tipus de transcripcion s o arranjaments, i adquirint gairebé la patent del terme "transcripció''. Liszt va utilitzar diferents noms segons les obres: fantasies sobre àries d'òperes, transcripcions de cançons de Schubert. de la Simfonia fantàstica de Berlioz i de les nou simfonies dc Beethoven (en un intent més de fer que el piano sol ista a les seves mans es convertís en un autèntic ri val dc l'orquestra). de fugues per a òrgan de Bach, de fragments de drames musicals wagnerians i altres obres per l'estil. o s'ha de menysprear la utilitat que van tenir aquestes peces en el seu moment. Van ser un mitjà important de transmissió nmsical i van permetre el coneixement d'aquestes obres a una part important del públic que no tenia cap ocasió de familiaritzar-se amb les originals: a més. la transferència lisztiana de recursos específicame nt orquestrals al piano va demostrar l'existència de noves possibilitats per a aquest instrument. Més endavant introduí una altra innovació que acabà convertint-se en una pràctica generalitzada. Fins a aproximadament mitjan segle XIX. els pianistes intèrprets només tocaven les seves pròpies composicions. Liszt, a més de tocar la seva música i les seves transcripcions , va començar a interpretar obres de Bach. Handel. Scarlatti, Beethoven, Weber i altres. Aq uest és un aspecte decisiu que suposa una gran evolució des de la posició típica del virtuós de començament del XIX, per a qui la música interpretada no tenia altre propòsit que l'exhibició de la seva pròpia tècnica. Amb la seva presentació d'una música seriosa escrita per altres compositors, Liszt es va convertir en un solista públic de nou encuny, el que a la fi del segle XIX i durant el segle XX s'havia dc conèixer amb el nom d'intèrpret. A 33 177 Els concerts revolucionaris de Lis zt a Barcelona Franz Liszt va estar a Barcelona prop de tres setmanes el mes d'abril de 1845, i va ferhi un lo tal de sis concerts, repartits entre dues entitats, que van ser la Socjetat Fïlharmònica i el TeALre Nou. ~erMONTSERRAT COME_L_L_A_S_________ quests recitals sens dubte van ser el tipus d'activitat que donava ple sentit a la seva visita a la ciutat. però Liszt va aprofitar aquells dies per partic ipar en un bon grapat d'a ltres iniciatives promogudes bi1sicament pels directius i socis de la Societat Filharmònica encaminades al progrés musical a Barcelona. La seva estada a Barcelona estava emmarcada en una gira més àmplia per teiTes peninsulars iniciada a final del 1844. Durant aquesta gira, Liszt visità Madrid, diverses ciutats andaluses. València i, fin alment. Barcelona. D'aquí ja agafà un vapor que el portà a Marsella. L'etapa més brillant de Liszt com a concertista ca l situar-la entre els anys 1839 i 184 7, època en què va viatjar per tot Europa de punta a punta fent concerts exitosos a dotzenes, i en aquesta etapa brillant. doncs. cal situar la seva gira per terres peninsulars. Liszt es convertia en el pianista més virtuós i excepcional que mai hagués passat pc1· Ja ciutat. i els crítics de l'època ho celebra ven com un autèntic privilegi. A ell li ded ica ren atencions i actes especials. i, en defïnitiva. era tractat semblantment a la manera com era rebut a la majoria de les altres capitals europees: amb tots els honors. En dècades posteriors és quan, per raons difícils de comprendre, s'ha pretès volgudament fer molt mal a aquesta imatge i menystenir aquests concerts, encara que això comportés maltractar la fi gura del mateix músic. El públic va res pond re omplint les sales de gom a gom, i, segons diversos testimonis, roman ia amb un silenci sepulcral durant les intervencions del pianista, i no amb desídia com de vegades s'ha volgut fernos creure. Els concerts de Liszt van convertir-se sense cap mena de dubte en la manifestació musical de tipus instrumental més important de podríem gairebé dir tot el segle XIX. o si més no dels tres primers terços del segle. Els seus concerts van ser transcendentals, revolucionaris. En les dècades anteliors a la seva arribada, van ser poquíssims els pianistes solistes que es podien sentir a les sales dc concerts o teatres dc la ciutat. El públic potser havia pogut gaudir d'algun excel·lent guitarrista o altre instrumentista, com ara algun clarinetista o violinista famosos. però mai un pianista de la seva indiscutible importància. Les interpretacions de Liszt resulten immensament xocants, revolucionàries. increïbles i noves per al A 34 178 nostre públic. tot i que a la ciutat hi havia alg.ms pianistes en actiu com Eusebi Font. Raniero Raymondi. Evaristo Bosch i Antoni ogués, a qui el públic local havia pogut escoltar en diverses ocasions. La manera brillant de tocar de Liszt va deixar un record inesborrable entre els barcelonins. En aquest sentit, són molts els fra gments dc premsa que podríem esmentar per ret1ectir aquest sentiment de màxima adm iració. Antoni Fargas, com a botonet de mostra, diu literalment que "la prodigiosa ejecución del setior Liszt no se explica, porque atm viéndola, casi no se comprende, si no que pasma y extasía" («Oiaria de Barcelona», lO ablil 1845. pàg. 1370). L'admira per la seva capacitat d'entusiasmar i el seu lliurament. Pifcrrer també ded ica uns extensos escrits al seu primer concert i afinna de Liszt que es tractava 'T .. I del primer pianista del Orbe. de uno de los artistas mas grandes y es- tudiosos que se conocen. de este prodigio en fi n. tan admirable y singular que parece creado para sujetar el art e e imitar Iodo cuanto por élmismo puede inventarse" («El Fomento», I Oabril 1845. pàg. 2) n aquest tipus d'article no són poques les referències a la tècnica pianística del músic, ni als nous recursos que ell fa descobrir als aficionats. També es fan desctipcions del seu propi físic. perquè el cert és que Liszt és impactant i se'n comenta sobretot la força de la seva mirada quan toca i l'extrema fusió entre músic i instl'llment; curiosament, també es remarca en moltes ocasions que Liszt venç amb aparent naturalitat i fac ilitat les extremes dificultats tècniques presentades. Es curiós que mai no es faci referència, ni que sigui mínimament, al caràcter teatral de la seva manera de presentar-se al públic o tocar, tret que per contra abundant literatura pretesament ligorosa ens ha fet pensar. de la qual s'aparta. valia pena dir-ho. Robert Stevenson. I és que com sovint s'havia expressat des de múltiples testimonis de l'è poca. Liszt era sublim o simplement semblava tocat per un do diví. La presència de Liszt ja va aixecar molta expectativa fins i tot abans de la seva arlibada a la ciutat. Finalment hi anibà el dia 4 d'abril. després d'algun endarreriment, procedent dc València. Un cop aquí, a Liszt l'esperava una agenda força atapeïda d'actes, a banda, naturalment, dels seus concerts prou ben repartits cronològicament entTe la Societat Filhatmònica i el Teatre ou. La faceta artística de Liszt va commoure fins aJ punt que els crítics es queden sense adjectius per po- E Liszt va contribuir a eixamplar en el públic barceloní els seus gustos musicals més enllà de la passió per l'òpera. El dia 7 era un dia molt esperat entre els aficionats a la música. i es notava en l'ambient. Tothom tenia plena consciència que aquell se1ia un esdeveniment musical excepcional. i que Liszt no fallada. S'havia dc celebrar el seu primer concert a la ciutat, concretament als salons de la Societat Filhannòn ica. Fins i tot els preus eren d'acord amb l'excepcionalitat de l'acte. Les ressenyes publicades a la premsa local també van ser extraordinàriament extenses: els crítics dels principals dia1is - «Diatio de Barcelona» i «El Fomento»- no trobaven expressions que captessin les emocions viscudes. Antoni Fat·gas vertebrava el seu article en tres grans temes: la capacitat tècnica del pianista de traspassar al piano els efectes sonors dc tota una orquestra. i fer-ho amb una exquisidesa extraordinària: els programes seleccionats pel "pirtuós de fama universal", en paraules literals, que segons el que afegeix havia causat una autèntica "revolució en el piano per la seva CARICATURA D'UN CONCERT DE LISZT A LA BERLIN ER SINGAKAOEMIE (1842) execució prodigiosa": i també es dedicava a repassar una mica la biografia del protagonista. Veiem. doncs. com dcr reflectir tot aquell marasme de sensacions que han poFm·gas tocava de ple un dels aspectes que més apreciava el gut viure gràcies a les portentoses interpretacions del piamateix Liszt: el fet d'aconseguir fer unes reduccions acuranista genial. però també queden molt gra tament sorpresos al piano de repertori orquestral. Aquest últim hadíssimes mostrar per la seva faceta personal. Certament, Liszt es va alguna ocasió que les seves transcripcions tenien en dit seus via els amb amable. nt considerat. per no dir sorprenentme la mateixa funció que un bon gravat en el rol de difondre una col·legues. Va mantenir relacions com a mínim amb un pabona pintura. en el sentit que el gravat permetia fer centerell de pianistes locals: Raniero Raymond i i Evaristo Bosch. En nars de reproduccions d'alta qualitat d'un quadre d'un geni als quals va oferir unes classes particulars i bons consells. que la pintura i. malgrat que sense colors, podia reproduir meja de mateix, el féu Liszt altres punts dc les seves gires. bé llums i ombres. Per a ell. el piano era l'insravellosament personal contacte tenir va Sevilla a que exemple. per abcm. trument perfecte per difondre al gran públic i a la perfecció amb l'organista dc la catedral Eusebio Gómez. i a València obres orquestra ls. ja que no sempre era senzill disposar d'ortambé va voler conèixer personalment dos altres organistes: questres. d'Escocatedral la dc Pérez Gascón i el mestre de capella a començar va no Liszt manera certa en si sap Qui rihuela. n aquest primer concert interpretà tres transcripfer sentir a alguns d'aquests músics ganes de viatjar i conèiseves de temes operístics, les Ungarische Na cions xer altres tendències musicals més enllà dc les nostres fronen (sic) -que possiblement facin reliollalmelodi a lment igua ribuir teres. Sembla innega ble que va cont Melodies hongareses. i un preludi del les a ferència més musicals gustos seus els públic nostre el eixamplar en que serien Ics Rapsòdies hongareses-. i tancà el concert amb enllà de la passió que ja de ben lluny sentia per l'òpera. esel seu Gran Galop cromàtic. S. 219, una obra brillant i virpecialment la italiana. I això no passava pas desapercebut tuosística. En el concert només va participar ell, excepte dues seus dels un era per o Anton i Fargas Soler, ja que aquest intervencions a càrrec del baríton i secretari personal dc Liszt, tasca infatigable seva la de des objectius i camps de batalla el senyor Ciabatti. que l'acompanyava en aquella gira. com a Clític i no oblidem tampoc altres activitats importants El dia I I Liszt tomava als salons de la Societat Fil dedicades al foment de la música. com ara la matei>.a creaper oferir-hi el seu segon concert. íntegrament harmònica m'apassada, ció dc la Societat Filha1mònica. Ni que sigui de per ell amb set obres dc tipologia força variaprotagonitzat celesc 'anys d l parel un a d'aquí que gradaria de recordar da. com ara fantasies sobre lemes dc Donizelli o Bell ini. una brarà el bicentenari del naixement d'Antoni Fargas. aquesta masurca de Chopin. una transcripció de la cançó de Franpersonalitat tan vinculada al panorama cultural català del seSalas Toros del Puerto. molt famosa a mitjan segle XlX cisco Con. gle XIX i malauradament tan injustament desprestigiada madrilenys. i una transcripció d'una dc les 12 teatres als efemèaquesta aprolïtar justícia dc sidero que seria un acte peces de què consten les Soirees musica/es de Rossi ni (conride per tal de dedicar-li un estudi i recordatoli a fons. junt de 8 arietes i quatre duets compost entre els anys 1830 Liszt anibava a Barcelona el dia 4 d'abtil procedent dc Valèni 1835). melòpels cia i ja el seu dia d'arribada era esperat en candaletes El dia 14 Liszt oferí un concert al Teatre 1 ou. el qual senen especial concert un preparat havia li Se mans de la ciutat. sc cap mena dc dubte esdevingué la fita musical més imporhonor seu a la Societat Filharmònica. en el qual s'interpretatant d'aquellteatre. Liszt hi interpretà un total de quatre peren diverses peccs vocals, un ball i hi participà Antoni ogués intercalades entre quatre altres obres a càrrec de l'orccs Lammerdi interpretant la Fantasia sobre temes de "Lucia del teatre. Va reinterpretar una peça ja escoltada questra Li que interpretació una Liszt. de 397 S. Donizelfi. de moor·· en el primer concert a la Societat Filha1mònica -la seva transvalgué la fel ici tació del mateix Liszt. Tan sols un o dos dies cripció de l'obertura del Guillem Tell dc Rossini-. però la més tard, Liszt tingué l'oportunitat de sentir dos altres joves resta del programa eren obres que ell encara no hada indeianys. 17 ( pianistes fincats a Barcelona: Raniero Raymondi terpretat a la Ciutat Comtal. El repertori va ser ambiciós, deixeanys, 12 ( Bosch Evaristo i Vilanova) xeble de Ramon ja que va tocar la seva Gran Fantasia sobre ''Robert/e Diable d'Antoni Nogués). Ambdós tingueren el privilegi dc ser feble" de Meyerbeer. S. 413, i la f1111ilaci6 al,,a/s, op. 65 de licitats pel mateix mestre Liszt i de rebre'n uns consells perWeber. Són molts estudiosos els que consideren que la fanparticulars: classes anomenar sonals a l'estil del que podríem de Liszt sobre Robert/e Diable, junt amb les que ell matasia músics. joves aqueUs a per honor i premi autèntic un E 35 teix compongué sobre temes de Norma, La Sonnambula i Don Giovanni, són el súmmum de l'art de la fantasia. L'endeml1 mateix. el dia I 5. Liszt tomava a tocar al mateix escenari del Tcutrc Nou en el que esdevenia el seu quart concert a la ciutat. /\ques t va ser un concert que ell va destinar a benefici dc Iu Casa dc la Misericòrdia. Una insti tució de beneficència per a vells i nens desemparats. Aquest va ser un gest molt ben rebut pels barcelonins. En aquest concert va interpretar quatre composicions. dues de Ics quals ja havien sonat als salons dc la Filharmònica: la Fantasia sobre motius de "Norma", S. 394 i el Gran Galop cromàtic, S. 219. Com a novetat oferia Ics tra nscripcions dc la ''Serenata·· i "Orgia" integrades en Ics Soirées musicales de Rossini. i una altra obra que a pareix rcfcrcnciada com a "gran concert" dc Weber, que segons unes mínimes recerques respon a Iu Konzertstück per a piano i orquestra ( 1821) de Weber. Liszt es prenia un petit descans de dos dies i reapareixia el divendres 18 davant el públic de la Societat Filharmònica en la seva faceta dc concertista. Val a dir, però. que en aques t concert només oferí un parell d'obres: novament la Fantasia sobre motius de ·• Norma", S. 394 i una altra que resta per identificar per manca dc referències clares. La resta del programa es tigué format per peces vocals. L'endemà mateix, el dia 19, el pianista feia el seu sisè i darrer concert a la ciutat. En aquest cas tocava el torn dc ferlo al Teatre Nou. Com a cloenda es preveia una novetat i és que des del dia anterior es recolliren al teatre temes musicals del públic a fi que Liszt pogués triar-ne algun i [er-ne improvisacions el dia del concert. En definitiva, en aquest concert Liszt interpretà quatre fantasies seves sobre temes operís tics i finalment les esmentades improvisacions que versaren sobre una jota aragonesa, Ja cavatina d'Emani, el tema popular La /antina dels gegants i un tema original que hom suposa que era d'un soci dc l'entitat. Fou mentre Liszt estava interpretant una d'aquelles fantasies -en concret Reminiscències d'" I Puritani "- que el públic llançà coloms blancs al teatre per donar un caràcter completament cxtraord inati a l'acte. En acabat el concert, i també en la línia de la recerca de la solemnitat. es van llegir uns poemes. AqueiJa mateixa nit se li reté un homenatge de comiat a la Fonda d'Orient promogut pels directius dc Ja Societat Filharmònica. En aquest acte van haver-h i brindis i parau les d'agraïment entre Ics ducs parts. L'acte fou honorífi¡; i marcat per un ambient amable i relaxat. segons que el descriu la premsa de l'època. L ' anàlisi acu rada del conjunt dels sis concerts protagonitzats per Liszt a Barcelona desmenteix en gran mesura un dels mites que s'han creat al seu voltant. i que consisteix a dir que només tocava fantasies ·'faciletcs'' sobre temes operístics de moda. a tall dc mer entreteniment. Ni una cosa ni l'altra són certes. i només va tocar aquest gènere musical. ni de cap de Ics mancres aquest gènere era per fer-ne mofeta, i si no. pa rem-nos unes horetes a observar Ics partitures o a escol tar-nc alguna gravació. Són autèntiques joies. Liszt va interpretar en total diverses fantasies sobre temes de Bell ini (fonamentalment de La Sonnambula. Nomw i I Puritani ). Rossini (obertura de Guillem Tell) , Donizetti (sobre motius de Lucre:ia Borgia, Lucia di Lammermoor). Meyerbeer (sobre Robert/e diable) i unes improvisacions d'una cavatina de Verdi. Totes aquestes òperes eren ben conegudes a Barcelona. per la qual cosa el públic degué gaudir molt d'aquells treballs al piano. A més, va tocar obres originals. com les seves Melodies hongareses i el seu Gran Galop cromàtic, S. 2 I 9, la Kon:ertstück, i obres de compositors coeta nis com la lnvitac:ió al vals. op. 79 per a piano i orq uestra de Weber, i una masurca de Chopin. Això es completà amb unes transc1ipcions de les Soirées musica/es de Rossini i amb unes improvisacions que, com hem vist, tingueren un caire més popular. Hom podria afegir a tot això que els programes oferts a Barcelona no degueren diferir gaire dels que ell mateix presentava a la resta de ciutats europees, i que entre les fantasies seleccionades per Liszt fi guren algunes de les que encara avui són considerades unes de les millors del seu catàleg, com són la Fantasia sobre motius de "Norma··, S. 394, la Fantasia sobre lemes de "Lucia di Lammermoor" de Donizetti, S. 397, la Fantasia sobre motius predilectes de "La Sonnambula", S. 393, o la Fantasia sobre motius de "Robert le diable" de Meyerbeer, S. 413. :-··----~---~·--- - ---- · - -------- -------- ·-····-------·- ---------·------- ---------------------------------------------, I ~ EVJSTA MUSICAL CATAlAN A I CI PALAU DE LA MúSICA, 4-6 . - 08003 BARCELONA ! I I ' • BUTLLETA DE DOMICILIACIO BANCARIA ¡: Senyors, els agrairé que amb càrrec al meu compte/llibreta ateng uin e ls rebuts que els presentam el Consorci del Palau de la Ml1sica Catalana. j pel pagament de Ja meva subscripció a 'Revista Mu sic al Catalana' i¡ ------------------------~::::~mp~m· ·-· -~~ICI:A ~ I. -~~ -111· · · · · · · ·-~Ú :--~0-:PT~NI :' -~ -~ -1 - 1 -~-- ~ ~- ~ ------------------------- --------------------mm ........... ... L· l······· • BUTLLETA DE SUBSCRIPCIÓ I I I Signatura: Nom i cognoms del subscriptor: ...................................................................................................................................... Adreça: .................................................................................................................................................................................................... Població i Codi postal: .................................................................................................................. Telèfon: .................................... Amb la quota anunl de 25,24 €. Faré efectiu l'import mitjançant domiciliació bancària (o bé taló bancari adjunt a favor de 'Revista Musical Catalana'). Per a subS(;ripcions a l'estranger, consulteu el preu. ! ! 36 180 ¡¡ LES SEVES DADES SERAN INCORPORADES ALS Fl'IXERS DEL GRUP PALAU DE LA MúSICA (ORFEÓ CATALÀ, FuNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE lA i, M ÚSICA I CONSORCI DEL PALAU DELA M ÚSICA CATALANA). AMB SEU AL CARRER PALAUDE LA MÚSICA 4 - 6, DE BARCELONA, CP 00003, PER fER-ME LA GESTIÓ GENERAL, I EN AQUESTA ADREÇA POT EXERCIR 'IOTS ELS DRET'S D'ACCÉS, ROCT!RCACIÓ, CANCEL·LACIÓ I OI'OSJCIÓ. '-------------------------------------------------------------- - ·- ----·····--·-·····*-------------- -----·--1 i i RETRAT i4i(jif;iir;i El director barceloní torna a dirigir a casa seva, al capdavant de l'OBC, després de dos an s d'absència en les programacions del Liceu i L'Auditori, i ho ra, novament, de la mà d'Enric Palomar, de qui estrena el seu p t'imer Concert per a piano i orquestra. És un moment arUsticament dolç per al director, que dirigeix assíduamen t la Royal PhiJharmonic de Londres, participa a ls principals festíva ls de música nord-am eri cans i que dirigirà durant aquest any a teatres d'òpera tan importants com Ja Semperoper de Dresden o la Komi sche Oper de Berlín. Moment, doncs, idon i per fer un balanç d'una trajectòria cada vegada més consolidada al mercat in tcrnacional. Josep Caballé-Domenech Un català amb direcció internacional per MERCEDES CONDE PONS - Po r ta més de d eu anys d e carrera com a director d 'o•·questra. Mirant en· rere, com veu e ls seus inicis en e l món de la direcció? -Vaig estudiar a Viena des de 1996 fins a 1999 i durant el darrer any d'es· tudis vaig tenir l'oportunitat dc conèi· xer el d irector dc !"Orquestra dc la Rà· dio de Praga. que e m va oferir dc d irig ir un concert . el meu primer concert professional. )o ja havia fet concerts amb !"orquestra del conservatori i havia dirigit en cursos i concursos. però aquesta era la primera vegada que dirigia professionalment. Partint de la basc que a d irigi r, s'aprèn fent-ho, l'experiència va ser bastant impactant. Perquè en un curs o en un assaig dirigeixes de forma més fragmentada i tens algú que et guia. però en un concert et trobes de cop i volta amb moltes coses noves. -Comentava que va estudiar a Vicna. Per què va escollir aquesta ciutat? - Jo vinc d'una famíl ia de músics i amb d isset anys vaig guanyar plaça a I'OBC. Estudiava piano, violí. percussió, formes, con! ra punt, composició ... i sempre vaig tenir c lar que l'orquestra m'interessava. Vaig començar a estudiar dc manera no gaire reglada perquè el meu pare és director d"orquestra i, tot i que no exerceix. cm va començar a ensenyar la tèc nica. En un moment donat, Sergíu Comissiona -que llavors era director titular de l'Orquestra de RTV E- va venir a dirig ir a Barcelona i m'hi vaig presentar per preguntar-li s i em podia recomanar on anar a estudiar direcció d"orquestra. La orpresa va ser que em va contestar que per aconsellar-me m'havia de veure dirigi r! Llavors va començar una època en què cada cop que e ll anava a Madrid -cinc o sis cops l'any- jo anava a Madrid i ell m' hi feia classes. ALxò va durar 2 o 3 anys. Més endavant. quan va deixar l'orquestra. vaig començar a anar a diferents llocs d'Europa on ell treballava. -És molt diferent la manera d 'a· prendre direcció am b un mestre en comptes d e fe nt e ls estudis en una escola? -Diguem, més aviat, que és una ma· ncra no reglada d'estud ia r. Jo la tècnica ja la sabia i el fet de poder compartir tantes estones amb un mestre com Comissiona l'ensenya el que no t'ensenyen a cap escola, que és l'experiència d'un mestre que ha treballat durant tants anys. Això no es paga amb diners. Ara que porto més de deu anys de carrera, e l que més valoro és el fet d 'haver treballat amb o rquestres tan d iferents i en països tan diversos; això et permet aprendre diferents maneres de fer. He fet obres que les he pogut repetir amb orquestres molt diverses set o vuit ve· gades i t'adones que cada orquestrat 'e· xigeix treballar d'una manera concreta pel seu caràcter. pels seus hàbits, i d'això s'aprèn molt. Una de les coses que més m'agradava de Comissiona és que no era un músic convencional. buscava coses que per a altres potser no eren tan im· portants. A mi això em va marcar molt i em va fer veure que s"ba d'anar més enllà de les coses establertes. Quan va a1Tibar el moment en què vaig veure que 37 /81 38 182 volia decantar-me per la direcció d'orquestra, vaig començar a valorar les opcions de l'estranger perquè a Espanya no trobava el que volia. Londres i els Estats Units quedaven descartats per qüestions econòmiques i Viena era un bon lloc on estudiar direcció, amb unes condicions econòmiques assumibles. Va ser una immersió total. perquè allà la música és molt accessible. Podia anar a funcions molt bé de preu, anar a assajos dc forma gratuïta amb grans directors com Abbado, Solti. Maazcl. .. Són molt més permissius que en altres llocs. El darTer any de ser a Viena ja vaig guanyar la plaça d'assistent a la !ONDE. on va ig estar del 1998 al 1999. -Quin és el repertori en el qual se sent més còmode? -He fet de tot, des de clàssics (molt Mozart. i Beethoven) fins a repertori contemporani L'únic que no faig és barroc; crec que es necessita una especialització que jo ara mateix no tinc. Però dins del meu ampli espectre d'interessos hi ha obr·es amb Ics quals no cm sento còmode i prefereixo no fer-Ics. Va haver-hi un temps en què no cm sentia bé amb Vida d'h eroi i Així parlà Zaralhustra, però en canvi amb d'altres poemes simfònics d'Strauss cm trobava molt a gust. Ara. des de fa un temps. em sento molt bé amb Vida d'heroi i és una dc Ics obres preferides del meu repertori. Això va canviant amb el temps i amb l'evolució personal de cadascú. I, tanmateix, hi ha obres que, independentment del teu moment vital, no t'arribaran mai tant com d'altres. -Vostè té la sort de poder combinar en gran mesura el repertori opei'Ístic i el simfònic... -No m'agraden les classificacions. Tot és música: el fet musical és un. o crec que la música simfònica i l'òpera estiguin tan apartades l'una de l'altra. Tots fem el mateix: a través d'unes notes i un instrument intentem expressar uns sentiments. A nivell personal, però, m'agrada poder combinar els dos gèneres, perquè una cosa m'ajuda en l'altra. Una òpera no són només vuitanta músics que acompanyen un cantant, sinó una obra que expressa alguna cosa i, per tant, hi particípen una orquestra i uns cantants per un igual. I el repertori simfònic no ha de variar tant de la concepció dc l'òpera perquè. al cap i a la fi, la veu és el primer instrument dc la història i l'orquestra s'ha d'acostar a la intenció que té la veu. En aquest sentit, he dc donar Ics gràcies al joan Matabosch, perquè si ja és difícil obrir-se pas en el món simfònic a Espanya, ja no diguem en el món operístic. Al món germànic hi ha més oportunitats perquè un pot entrat· com a mestre repetidor i així es va fent un lloc. Però aquí ha de ser algú que sc la jugui i aposti per tu. I això, per a la meva sorpresa. em va passar amb el Liceu. No m 'agraden les classificacions. Tot és música; el fet musical , es un. Primer vaig entrar-hi com a assistent. després vaig fer-hi un concert, després segons repartiments (Cosi fan /ulle i L'elisir d'amore) i gires amb la companyia (Venècia i Savonlinna) i vaig anar passa nt etapes fins que em van donar una gran oportunitat com va ser el cas d'estrenar La cabeza del Bautisla d'Enric Palomar. Estrenar una obra és una oportunitat única, perquè treballes de bracet amb el compositor, que et va mostrant a poc a poc la seva feina. -L'estrena de La cabeza del Rautista d' Enric Palomar va marcar l'inici d'una col·laboració professional amb el compositor· que encara continua vigent. Com desci'Íuria Ja seva música? -La gràcia dc la música de Palomar és que té un estil molt propi. Naturalment. hi ha moments que pot recordar Bartók, Stravinsky o Ravel o, fins i tot, pots reconèixer-hi Falla; però no és ni l'un ni l'altre, és Palomar! En el cas de La cabeza del Baulisla, a mesura que t'endinsaves en la música hi anaves descobrint més detalls que són els que aporten riquesa a la seva música. I, al cap i a la fi, quan un estil no el pots acabar dc definir, és que es tracta d'un estil propi ! Sempre hi ha escepticisme quan es tracta d'una estrena, però ningú no en va sortir descontent. jo estic convençut que el públic sap detectar si hi ha qualitat o no, i això es va fer evident en la seva resposta en l'estrena de l'òpera. Una de les coses que m'agrada de Palomar és que és algú que té coses a dir i que ho expressa amb un llenguatge molt personal que és fruit també de la seva formació. En la seva mús ica, s'hi poden veure les infl uències del flamenc, del jazz, dc la música simfòn ica i de la contemporàn ia. I sona a música contemporània, però música que es pot escoltar. Trobar això avui dia no és tan normal. -Aquest mes dirigeix novament l'estrena d' una obra d' Enric Palomar, el seu Concert per a piano i orquestra, amb l'Orquestra Simfònica de Bnrcclonu i Nacional de Catalunya (O BC), en un pr·ograma que inclou obres dc Robert Gcrhar·d (Danses de Don Quixot) i les Danses simfòniques de Rakhmàninov. Què ens pot dir d'aquest:r nova obra de Palomar? -D'entrada. cal tenir en compte que no es tracta de música per a escena ni per a veus i. per tant. en aquest Concert per a piano s'obre un camp més ampli d\:xpcrimentació: no és músic.:a wn folklorista. Amb la música simfònica te la jugues una mica més. et permet un marc més ampli d'experimentació i. per tant. la música pot sonar una mica més contemporània que La cabe:a del Bau/isla o d ballet Negro Goya. que s'estrena a l'estiu. Personalment penso que aquest Concert per a piano és una gran obra. A més. l'estrena I'Ivan i\lartín. que és un músic fantàstic a banda dc ser molt bon professional; és una persona moll interessant i que alhora s'interessa per tot. Estic segur que gaudirem amb la feina, tot i que n'hi haurà molta. perquè no és música fàcil. Una de Ics dificultats de la música de Palomar és que per al músic sem bla fàcil. Quan veus la partituru no hi veus matemàtiques o dibuixos pictòrics, sinó que un pot veure una grafia nom1al i quan estudies la particel-la sembla fàcil. Però en posar-ho en conjunt t'adones que estàs fent una melodia que és fàcil, però que l'estàs fent amb tres persones més i no hi ha espai per a l'error. És molt transparent. D'altra banda, serà interessant escoltar l'obra al voltant dc d ues obres com són les Danses de Don Quixot de Robert Gcrhard (una dc les referències de Palomar) i Ics Danses simfòniques de Rakhmàninov: música dc fa cent anys. amb una estètica molt diferent, però tanmateix la seva darrera gran obra orquestral. - Ha esmentat l'estrena del ballet Negro Goya el proper estiu. És Ja primera obra de Palomar per al món de la dansa i l'estrena el Ballet Nacional de España al Festival de Música i Dansa de Granada. - L'obra es diu Negro Goya perquè està inspirada eo les pintures negres de Goya, un període estètic molt específic del gran pintor espanyol. És un projecte en el qual jo també he estat involucrat des del principi, perquè Palomar ha estat un any component la música i hi han hagut moltes trobades i això ha fet que ens coneguem una mica millor. Negro Goya s'estrenarà el 8 de juliol al Pesli val de Música i Dansa de Granada i, en tractar-se d'un ballet, s'havia d'cnr·egistrar la música per tal que la companyia de dansa pogués preparar l'espectacle i, d'altra banda. per assegurar que la companyia pogués girar amb l'obra sense necessitat de fer la música en directe. Al gener vam enregistrar la mú- RETRAT •s••ti'*''';* "Barcelona és la ciutat on visc, on tinc la família i els amics. És on tinc la casa i on vinc a descanseu: 1Vf'agrada nwlt haver pogut redescobrir la m eva ciutat d'aquesta manera." Són pa ra ules de Josep Caballé-Domenech , que alerTa un dimecres a Barcelona, hi passa e l dijous i el divendres torna n marxar de viatge. En tus iasta per na tur·alesa, parla dels .....rr....•ornc<-co.. seus projectes, de la seva fe ina i dels ll ocs on tr eballa am b gra ns exclamacion s i sem pre am b u n somriure a ls ll avis. És conscient del éüfíci l momen l qu e està passa nt la cuJLura i la mú s ica clàssica ara mateix, per ò precisament per això valora encara més positivament el rumb ferm que eslà agafant, just en aquests m oments, la seva carrera. sica amb l'Orquestra dc Cranada, una de Ics orquestres espanyoles que millor funcionen en l'actualitat. i que estrenarà l'obra al fe rival. C•·ec que serà un èxit. perquè la música funciona molt bé, té un fort cnrf1cter espanyol però més fosc, més expressionista, d'acord amb l'estil del període negre dc Goya. Els esbossos de vestuari que he vist són impressio· nants i el sol fet d'estrenar-ho a Granada ja té molts al·licients. Després es fa rà també al Festival dc Santander. però allà amb l'enregistrament. lla estat una experiènci:1 fantàstica i ha quedat molt bé. perquè el productor era el josé Vinader. que és el que fa l'enregistrament de les bandes sonores dc gai rebé totes les pel·lículcs d'Espanya i és un gran expert. -En aquests últims anys la seva carrera s'ha consolidat molt, sobretot a l'estranger. Ens pot explicar quins són els punts destacats de la seva agenda? -El fet d'haver enregistrat un disc amb la Royal Philhannonic amb gran repertori com és Pini di Roma. Fontane di Roma i Feste Romane de Rcspighi és un dels punts més significatius. Per l'em·c· gistrament, que publicarà al juny el segell ON IX, hem treballat amb Chris Alder, productor de moltíssims discos de Decca i guanyador del Premi Crammy. Això vol dir enregistrar a Londres. amb una orquestra impressionant i treballant amb molts bons professionals; per tant, l'experiència va ser fantàstica. A això. cal afegir-hi que en un any he dirigit la Royal Philharmonic en tres concerts diferents i ja és la setena o vuitena vegada que la dirigeixo en quatre anys. Inicialment m'havien ofert fe r un concert al Royal Albert Hali obrint la temporada amb la Royal Philharmonic i després va sortir l'oferta dc fer l'en registrament. És una orquestra amb la qual es disfruta molt treballant perquè funciona molt bé. Estic molt content perquè és una relació que cada vegada s'aprofundeix més i que està clonant molt bons fruits. Altres pun ts importants en aquests moments són la meva relació amb diversos fest ivals. com el d'Aspcn. L'estiu passat vaig dirigir-hi El barber de Se11illa i em van trucar per fer una substitm:ió amb la millor orquestra del festival, que és la Chamber Orchestra. Per tant. en un estiu vaig treballar amb ells quatre setmanes i aquest any hi torno. M'estic obrint molt dc camí als Estats Units: ja he treballat a Fort-Worth. amb la Houston Symphony. al Houston Festival. a San Antonio. a Colorada Springs ... I a nivell operístic també hi ha projectes molt interessants. Al jun) ditigiré La del manojo de rosas al Teatro A1Tiaga de Bilbao. en una producció dc I'Em ilio Sagí que es gravarà en DVD i al novembre dirigiré a 1'/\BAO Romeu i /ulieta de Gounod. Al setembre-octubre dirigiré Le 11ozze di ¡:¡gt1r0 a la Sempcropcr de Dresden -amb funcions també al juny de l'any vinent- i pel desembre fuig Carmen a la Komische Oper dc Berlín. Són teatres i òperes importants i això cm fa molta il·lusió. -Vostè no ha assumit encara la titularitat d'una orquestra: entra en els seus plans? - Evidentment. m'agradaria molt ser titular d'una orquestra. Hi ha gent que pot combinar ducs o tres titulal'itats. Jo, per la meva manera de ser. clmà.\im que em veuria capaç d'assumir són dues titularitats a llocs diferents. Dit d'una altra forma, ser titular d'una orquestra implica posar-hi una energia. unes ganes. que sobrepassen l'àmbit musical. S'ha dc donar la situació que una orquestra i un gerent vegin que el teu perfil pot ser l'adient per assumir totes aquestes responsabilitats i que la teva feina pot ajudar aquella orquestra. El dia que digui sí a una orquestra. serà perquè penso que en cinc anys puc aconseguir un projecte. Ser titular per poder posar al currículum que ets titular nom 'interessa gens ni mica. Quan arribi l'oportunitat que es donin aquests condicionants. en què jo em puc desenvolupar com a músic i com a persona i l'orquestra també, ho acceptaré. Vaig ser director principal convidat d'una orquestra durant dos anys a Suècia i va ser molt enriqu idor, perquè vaig aprendre molt d'ells i jo vaig poder donar molt dc mi mateix. I sí. cm veig director titular, quan arribi el moment i l'orquestra adequada. De fet. recentment he tingut una bona ofena que estic valorant. -Ens pot fer un balanç d'aquests més dc deu anys de carrera? -És un balanç molt positiu, he crescut com a persona i com a músic. I tinc una experiència que no tenia abans i aquesta t'ajuda a posar Ics coses al seu lloc. l li ha una sèric d'objectius que un pensava que eren principals i amb el temps veus que són coses més relatives. Evidentment. hi ha coses que no han sortit com voldria perquè potser no era el moment. Aquesta feina. a més. et permet conèixer gent fascinant. de la qual aprcllJi molt. però d'altra banda també pagues un preu, perquè la vida familiar se'n pot ressentir. i no pots planificar més que al voltant de la teva feina. Però Ics coses negatives són reptes. es tomen en clau positivo com a noves possibilitats dc c•'êi· xer i aprendre. 39 183 i .'.ll(jlf,lif;l PR E eR rr •e A I 'Variacions' sobre Bach El director artístic del Festival de Ylúsica Antiga de Barcelona, l'holandès Jan an den Bossche, ha escoJiit per a aquesta n ova edició d'un dels festivals de m és tradició de la ciulalla fi gura del compositor aJemany Johann Scbaslian Bach. XXXIV FESnYAL DE M~eA ANTIGA DE BARCELONA. DE l'l All2 D'ABRIL DE 2011. I per MERCEDES CONDE PONS A 40 184 ixí, el canell es basteix d'a lguns de ls '·Bcst of" del compositor, com són les Suites per a l'iv/once/ o Ics Variacions Goldberg. però també posant l'accent en la qualitat dc les fonnacions i els solistes. així com en la presència d'alguna propo~La innovadora. un dels trets identitaris del fcstivul. Un programa. d'altra banda. en el qual no es pot evitar ensumar el perfum d'una crisi que obliga a reduir costos. fet que es constata en la reducció dc fonnats, però no en l'interès i origina lita t dc Ics propostes. Amb un total dc deu concerts cnt re l'I i el J2 d ·abril. a més dc la proposta dc música al carrer -el conegut com Antiqvua- que tindrà lloc el cap dc setmana de l 9 i I O d'abril a diversos emplaçamen ts del Barri Gòtic barceloní, e l Festi val de Música Antiga manté el rumb ferm enmig de la tempesta que és tota la cu ltura. Entre Ics propostes més clàssiques, hi trobem el concert dc l'organista holandès Lcon Bcrbcn a l'orgue dc Santa Maria del Mur. umb un recorregut pe r l'obra dels prcdcccsso•·s de Bach en aquesta disciplina: l'actuació del Trinity Bareque a l'església dc Sant Felip e ri amb motetS dc Bach: un concert dels conjunts d'antiga dc I'ESMUC amb Cantates de Bach; el duo Fahmi Alqhai i Alberto Martínez Molina amb sonates per a viola de gamba dc Bach i Ics Suites per a 11ioloncel sol a càrrec dc Josctxu Obregón. Les Variacions Goldberg són el centre d'atenció dc tres dels concerts, amb la seva interpretació al clavicèmbal a càn-ec de Bcnjamin Ala rd, al piano per Alexandre Tharaud i la curiosa versió del Calclax Reed Quintet, fotmació de vents. El grup Masques i la Compagnie Chant de Balles - que barreja mús ica i ma labars- completen la programació. En conversa amb e l seu director artístic, coneixem més detalls d'aquesta edició. - Johann Sebastian Bach és l'eix d'aquest festival. El considera un rara avis e n el seu context històric i interpretatiu? - Per descomptat! Avui dia continua CALEFAX REED QUINTET sent el compositor més preeminent de la primera meitat del segle XVIII i tot i això. la seva música és moli atípica. Els idiomes musicals dc Tclemann, Handel o Vivaldi són moll més representatius del gust musical d'aquella època. Paradoxalment, Bach e ra un composito r relativament arca ic que es va començar a entendre en generacions posteriors. I gairebé tots els músics cl•-econcixen com e l millor, amb gran diferència. A més. és l'únic composito r barroc que e l moviment de la música antiga no s'ha pogut apropia r exclus ivament. Mile rs dc pianistes, saxofonistes, percussionistes, etc. e l toquen. -Això vol dir q ue Bach és únic? Hi ha algun compositor contemporani que s'hi assembli? -Hi ha molts compositors que són "únics" avui dia. A diferència del segle XVIII, a la nostra època es valora molt més l'originalitat. Existeix un Bach enh·e lots aquests individus? Això només es podrà saber d'aquí a cent anys. Bach. en qualsevol cas. era únic, però no intentava ser original. Treballava fermament dins una tradició. -Què té la mús ica de Bach q ue sedueix tant el públic? Com és que la música de Bach serveix tan bé per a re inte rpretacions com les que s'escoltaran durant aquesta edició del festival de les Variacions Goldberg? -Sembla que Bach canccl·li la presumpta contradicció entre cervell i cor, e ntre forma i expressivitat. Les seves obres són forma lment impecables i, tot i això, ens arriben directament al cor. Té una energia contagiosa. El barroc és una època dc fórmules i de tòpics reciclats que Bach també fa servir, però sempre hi dóna un toc personal i, al final, ens sorprè n fent alguna cosa que no esperàvem. 1\ més, Bach sempre és Bac h. El loq uis amb un clavicèmba l o amb una bomba de bic ic lcla ,la seva essènciél continua intacta. -En aquesta edició del Fes ti val dc Mús ica Antiga. la gran majoria dc concerts són de format cambrístic. Suposem que bàsicament ve donat per una qüestió econòmica, ¿ però hi ha alguna djferència entre la música de gran format de Bach i la música per a solista o grup de cambra? -La música de Bach sobrepassa la qüestió de gèneres i formats. Les Suites per a vio/once/tenen e l mateix ADN que la Passió segons sant Mateu. Ambdues estan constituïdes per fugues. sarabandes, o bertures franceses, recitatius, etc. Les diferènc ies són. només, contextua ls. -Quins dil'ia que són els punts forts del Festival d'enguany? -Crec que clins el marc limitat del Festival donem una imatge bas tant completa del compositor i el seu món. ja que la importància de Bach. com la dc Cerva ntes o Goethe. va molt més e nllà de les meres obres. Escoltarem música religiosa i secular, música vocal i instrumental, música de predecessors i seguidors, amb una gran concentració d'obres clau, com són les Suites per a violoncel o els Motets. l per descomptat. em fa molt feliç que Alexandre Tilaraud estreni la seva pròpia versió de Ics Variacions Go/dberg a Barcelona. -Creu que la programació pot atreure un major nombre de públic, precisament en centrar-se a l voltant de la figura de Joha1m Sebastian Bach? - Evidentment, així ho espero. Essent un compositor que està per sobre de ls "guetos" mus icals, crec que Bach és capaç de re unir molta gent que comparteix l'amor per la música. A més a més, Bach és un compositor que ens permet oferir a l públic de L'Auditori un festival amb e l pressupost reduït a què ens obliguen els temps que estem vivint, però sense fer. malgrat això. cap concessió artística. L'OBC estrena el 'Concert per a piano i orquestra' d'Enric Palomar lJOrquest.ra Simfònica de Barcelona i aciona1 de Catalunya estrena el primer Concert per a piano i orquestra d'Enric Palomar (Badalona, 1964), de la mà del pianista de Gran Canarja Ivfm Marlín i el director d'orquestra barceloní Josep Caballé-Dom en ech. I TEMPORADA OBC. lvan Martín, piano. Dir.: Josep Caballé·Domenech. Gerhard, Palomar, Rakhmàninov. L'AUDITORI. 30 D'ABRIL 11 DE MAIG (19 h f 11 h, RESPECTIVAMENT). ENRIC PALOMAR I compositor català Enric Pa lomar. director artístic del Taller de Músics í Premí Ciutat dc Barcelona l'any 2004 per la seva obra Poemes de /"exili. posant en música poesia dc Rafael Albertí i interpreta t per Migucl Poveda. es concentra en el gran rcpertoti simfònic amb el seu primer Concert per a piano i orquestra. després d'anys d'incursions en l'escena, amb òperes com jua na o La cabe:a del Bautista, la cantata Becerole~; (encàrrec del projecte educatiu Cantània) i el bal let Negro Goya que s'estrenarà en el proper Festival de Música i Dansa de Granada. És el mateix compositor qui expressa que li '"cou11enia una trobada amb la E forma e~;tricla. sense estratègies programàtiques ni recursos dramaticomusicals per ser suportats per l'escena ... El Concert per a piano i orquestra respon a l'estructura clàssica dc concert, amb quatre moviments delimitats: "Tots quatre deselltlolupen una temàtica diferent però convergeixen en cadascun dels finals en una cèf.lula de tres tons sencers que actua com a nexe-intersecció per al següent. ·· Enric Palomar defineix la se- va idiomàtica personal des de fa uns anys com ''l'intent d'abstracció de tol el meu substrat hispànic (que de fet, i en gran mesura, és el perímetre de la me11a biografia musical). Els ritmes i les estratègies folklòriques estan. doncs. absolutament diluïts en el discurs general del concert i no podrà apreciar-se -sense una anàlisi exhaustiva- cap Pisibilitat del seu ús. D'alguna manera, tendeixo a reivindicar aquest perímetre com a plataforma del meu discurs personal. implicant-lo amb una estètica d"aliantguarda que sigui generosa respecte de potencialitats externes. Al servei sempre. però, d'uu desig comunicatiu amb (espectador, l'altre hipotètic. que deia Stravinsky. ·• Palomar creu fermament que aquesta és la direcció en què es mouen "les obres actuals i les somiades; disposats a somiar, el meu cap dóna l'Olles a la composició d'una gran obra simfonicocoral, com una mena de cantata escènica-. Per acabar confessant tenir '"fortament arrelat el meu desig de treball musical per a l'escenari teatral". El binomi artístic Enric Palomar-josep Caballé-Domencch es remunta -<:om es pot llegir en l'entrevista publicada en pàgines anteriors al director català- a l'estrena de l'òpera La cabeza del Bautista. encàrrec del Gran Teatre del Liceu, fa dos anys. Compositor i director treballaran novament en l'estrena del ballet Negro Goya -encàrrec del Ballet Nacional de España- amb I'Orquesta Ciudad de Granada durant el Festival de Música i Dansa d'aquesta localitat andalusa. A aquest binomi, cal afegir-hi la participació imprescindible del pianista que estrenarà el concert. que en aquest cas serà el pianista canari lvan Martín, un dels pianistes espanyols de la nova generació amb més prestigi i dc més projecció internacional. Martín. que va col· laborar la temporada passada amb l'O BC en la interpretació del Segon COll · cert per a piano i orquestra de Beethoven. en una gran actuació, treballa assíduament en l'àmbit de la música contemporània i ha estrenat obres d'Antón Garcia Abril. Cristóbal Halfftcr, Pedro Halffter, PiJar jurada, Alberto Martínez, Daniel Roca o Ramón Paús. Recentment acaba de publicar amb el segell internacional Warner Music un recital amb sonates del parc Antoni Soler. El programa en què s'emmarca la dita estrena inclou la interpretació de les Danses de Don Quixot de Robert Gerha rd (I 896-1970). una obra de maduresa escrita entre els anys 1940 i 1941 amb una revisió posterior finalitzada el 1949. Les Danses de Don Quixot són contemporànies de les Danses simfòniques de Serguei Rakhmàninov. escrites l'any 1940 i que configuren la seva darrera gran obra simfònica. Si. d'una banda, aquesta obra de Gerhard busca els referents en el folklorisme de Manuel de Falla. sempre mantenint el seu particular estil. les danses de Rakhmàninov representen el punt àlgid del seu darrer estil compositiu. En les Danses simfòniques es troba un continu joc dc contrastos marcat pel fort caràcter rítmic del tema inicial. deutor de la tradició russa amb rumski-Kórsakov com a màxim referent. i el lirisme modernista de cert regust afrancesat del segon tema; tots dos connueixen en un estil molt del gust nord-americà. país on passà la darrera època de la seva vida. Precisament per això. l'obra combina clements de la seva terra d'adopció -amb la inclusió d'un saxòfon alt en la dansa inicial- amb elements propis dc la seva cultura, com la inclusió d'un motiu derivat de la música eclesiàstica ortodoxa. 41 185 ISii(jli;itf.j PR E e R f T 1e A I Binomi verista al Liceu l1òpcra ilaJjana inunda el Gran Teatre del Liceu durant el mes d'abril. El teatre ha progra mal un lolal de quinze funcions d'un dels binomis operístics més populars, Cavalleria ruslicana i Pagliacci, amb un ampli repartiment voca l -fins a tres cantants per rol formal per algunes de les veus internacionalmcn lreconegudes en aquest rcpcrtor·i. er· arrodonir el festival vocal. el dia 3 d'abril el tenor mexicà Rolamlo Villazón torna a Barcelona, després del llarg lapse de temps convalescent i amb una tomada als escenaris progressiva, amb un concert -acompanyat per l'orquestra titular del teatre i sota la direcció dc Michacl l lofstcllcr- en què figuren obres dc compositors operístics (Mozart. Donizetti i ~a~scnet ). aries dc sarsuela i cançons mexicanes dc Grcvcr i Lara. 1omant. pcro, al calendari escènic. el Cran Teatre del Liceu muntarà el binomi C.àr•allt:ria rusticmw-Pagliacci en una classicu producció propietat del Teatro Cornuna lc di Bologna i el Teatro Vincenzo Bell ini di Catania, dirigida per Liliana Cavani i estrenada el gener de 2008. Inicialment s'havia anunciat la producció de Richard )ones per a l'ENO, que situava l'acció de Cavalleria ruslica11a en els anys quaranta i desenvolu pa l'acció en un interior opressiu. La rcnüncia a aquesta producció -de la quu l es desconeixen els motius. però que poden estar justificats per raons econòmiques- afavorirà, tanmateix. de veure unes versions escèniques realistes i depurades però ajustades amb la trama operística i atentes al detall dramàtic. Un detall que es basa. fonamentalment, en l'actuació teatral i en el desplegament emocional a través de la veu. Recordem que Ca11alleria rusticana dc Pietro Mascagni i Pagliacci de Ruggcro Leoncavallo són els principals exponents d'aquell corrent opedstic italià que sorgí després dc l'hegemonia verdiana i que basa el seu ideari en el naturalisme d'Ém ile Zolà. El verisme cerca la traducció més veraç de la realitat més quotidiana. aquella que afecta l'home més corrent i el porta a reaccionar dc forma crlr<t. però real. D'aquesta manera, el verisme es distancia dels arquetipus heroics i literaris que Verdi havia enla irat en el transcurs de la seva obra operística i acosta el gènere operístic no pas al carrer. sinó a l'interior dc les cascs de la gent més humil. que es pot sentir larnbé protagonista dels episodis més corrents i. tanmateix, dranlàtics. Musicalment, el verisme no presenta Sc1111 Fra11cesc: dllssís. Cali- P 42 186 CAVALLERIA RUST/CANA canvis radicals respecte dc la música precedent, però sí que posa l'accent dramàtic en l'ús dc la veu, forçant el lirisme cap al cantó del dramatisme i. fins i tot, obligant el cantant a renunciar a la bellesa en benefici dc l'únic objectiu: commoure, però d'una manera visceral. És per aquest afany dc condensació i sublimació dramàtica que Ics òperes representatives d'aquest estil-com és el cas del binomi present al Liceu en aquestes dates- són més breus i no donen gaire espai a la relaxació cmocionnl, tot condensant i acumulant la tensió fins al fi nal de la trama, òbviament tràgica. Fins i tot el famós intermezzo dc Ca11alleria rustic:ana, al qual tant d'ús s'ha donat en el cinema i la televisió. és un episodi de gran lirisme i bellesa. però que en el fons no dóna treva a l'oient, en recordar-li en tot moment el dramatisme de l'acció en què es troba abstret. L'experimentada guionista i directora de cinc Liliana Cavani (Carpi. Mòdena, 1933) coneix molt bé la realitat humana italiana i com donar fotma als personatges per tal de mostrar el seu retrat psicològic més complet. tal corn ha demostrat en nombrosos films. com El porter de nil. Més enllà del bé i del mal, leo. Berlinllf]ètir o. més properament. e/ juc de Uipley. amb john Malkovich wm a protagonista. lla tn.:ball!lt assíduament en l'itm bi t operístic, en obres com La Tral'iala -a La Sca la dc l'vi ilà i amb Riccardo Muti com a director musical- o Jllatwn Lescaul. Tindrem ocasió. en aquesta doble producció. dc conèLxcr corn retrata Cavani el crim d'honor que clou l'acció de Ics ducs òperes, propiciat pel despit amorós dels protagonistes. situats en una tancada comunitat siciliana i en una trista companyia de pallassos. er donar forma a òperes com Cavalleria rustica11a i Pagliacci ca len grans veus. I per grans veus. s'entén veus capaces dc donar cos psicològic i dramàt ic als personatges. no tant sostenint-sc en la bellesa de la línia del seu cant ni en la força dc les seves capacitats. sinó en Ics inflexions d ramàtiques, fet que requereix afegir constantment tensió a l'acció: veus com les del tenor argentí José Cura - un dels exponents dels rols de Turiddu i Canio actua lment- o el tenor italià Marcello Giordani. Serà interessant, també, sentir el paper dc Santuzza en les veus dïldiko Komlosi i Luciana Dïntino. així com el de cdda en la veu de l'espanyola Àngeles Blancas o l'albanesa lnva Mula. El director d'orquestra italià Daniele Callegari. present en les temporades dels millors teatres europeus. corn I'Staatsopcr dc Viena o La Scala de Milà. es posa al capdavant de l'Orquestra del Gran Teatre del Liceu en aquesta marató verista. P CAVAllERIA RUSTICANA de Pietro Mascagni. Llibret de Guido Menasci i Giovanni Targioni-Tozzetti.lldiko Kornlosi/ Luciana D'Intina/ Paoletta Marrocu. Marcello Giordani/ José Cura/ José Ferrera. Marco Di Felice/ Vittorio Vitelli/ George Gagnidze. Jose· phine Barstow/ Victoria Livengood. PAGLIACCide Ruggero Leoncavallo. Marcello Giordani/ José Cura/ Piera Giuliacci. Angeles Blancas/ lnva Mula/ Olga Mykytenko. Jean Luc Ballestra/ Gabriel Bermúdez. David Alegretl Albert Casals. Andrezj Dobber/ George Gagnidze/ Vittorio Vitelli. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir. escènica: Liliana Cavani. Dir. musical: Daniele Callegari. LICEU. DEll Al20 D'ABRILDE 2011. MUSICALIA PAPER D'ASSAIG Cançó del bes sense port I POETA l'cstrofa 23 del f>olij'I!JIIO dc Cóngora ( 16 12). la niml"a Calatca. blanca com un glop dc llet. s'ajeu a tocar d'un rierol que rcncctci>. l'herba dd marge. El poema ho diu en aquests dos vcrsos: ''tantos ja:milws cuaJtla ltierba escon de I la nie••e de SilS miembros da a la fuent e ... És un passatgc una mica complicat. però posant-hi atenció s'entén molt bé. En el seu estil característic. Cóngora ens diu que Calat ca da a la fuent e tan/os ja:mines cua11ta ltierba esco11de la nie•·e de sus lltiembro!>. Imaginem-nos la nimfa estirada a la gespa. fem-hi com una clapa dc neu amb el seu cos tot blanc. que amagH l'herba dc sota: en el rellex dc l'aigua. una part del que era vt:rd de gespa abans quc ella s'ajagués. ara és blanc (el blanc del cos ajagut): per això el poema diu que Galaica dóna a la font -entenguem-ho cn el scntit "ofereix ni rcllcx dc l'aigua"- tunts llessamins (la blancor dc In scvn pe ll ) com herba li amagn. Dc vegades la poesia pa rla així. No es limita a proposar-nos una representació objectiva d'a llò que explica (com seria. per exemple: "la nimfa Calatca s'ajeu a l'herba. a la voru d'un rierol. i el seu cos blanc es rcllectcix a l'aigua"). sinó que ens obliga a imaginarnos-ho a través dc la miradu :c.ubjectiva del poeta. com si ho veiéssim amb els ulls dc la seva imaginació (uns ulls que. en aquest cas. vcucn la nimfa ajaguda com una clapa dc neu sobre l'herba. i el seu re nc:-. a l'aigua com una mata de llessamí norit). En la figuració del poema hi ha representada la imatge real d'una nimfa: però en la simbologia del poema el cos d'aquesta nimfa ja no és un cos real. sinó la seva transfïguració en neu i en llessamins. lli ha poemes que són un en treteixit d'im¡ltgcs reals i d 'imatges simbòliques, i hi ha poemes en què tot el fi l. el d'ord it i el dc trama, és purament simbòlic. És el cas de la "Ca11ç6 del bes se11se port" de Maria-Mercè Marçal -inclosa a Sal oberta ( 1982)-, que comença amb dos versos que fan pensar molt en els dc Cóngora. És una cançó de pena. d'amor i dc tristesa (tots tres termes hi surten. un a cada estrofa). Però ¿dc què parla, exactament. la cançó? Fa de mal dir, per- els sirnbols que podem posar en relació amb el món femení, començant per l'aigua. la bugada blanca. la sal i la trena negra. seguint per Ics gavines que es contraposen al corb negre, i acabant amb la lluna que remet als gessamins dc l'inici. És un poema d'amor entre doncs. Cada parell de versos presenta un aspecte del que hi ha en la situació emotiva que el poema evoca. El conjunt perfila un estat d'ànim sense explicar cap història. i tanmateix no és un conjunt estàtic. El poema està fet de moviment: un moviment que. més enllà de la successió d'estampes simbòliques. és obra sobretot de la construcció formal dc la cançó. La tomada com 1111a trena negra, al final de cada estrofa. amb una síl·laba menys que els altres versos. provoca un efecte reiterat d'escurçament rítmic; la represa del penúltim vers d'una estrofa a l'inici de la següent fa la sensació que tota la nova estrofa neix de l'anterior: i el joc de repeticions culmina en la tercera estrofa. on l'últim tenne de cadu vers es repeteix a lïnici del següent. Ben mirat. són recursos d'ordre musical. c~pecial per JORDI CORNUDELLA A AGUSTI FERNANDEZ què parla amb imatges simbòliques. gairebé sense cap referència a imatge~ rcals: L'aigua roba gessamins al cor de la nit morella. Blanca bugada de sal pels alts terrats de la petw. Yí1 i jo i Ull bes se11se pur/ com una trena 11egra. Tu i jo i 1111 bes sense port en l'aixe/I sense bandera. El corb. al [o11s de /'CJI't!IIC. ga11ines a l'escullera. Carbó d'amor dins els ulls com una trena negra. Carbó d'amor di11s els ull~ i els ulls di11s de Iu tristesa. La tristesa dim Iu mar. la mar dins la llww cega. lla lluna al grat delt•e/1/ com u11a tre11a negra. Els dos primers versos ens diuen que al cor de la nit fosca hi ha el blanc d'uns llessamins. i que l'aigua els roba: els pren i se'ls fa seus. Podem cntcndrc que es tracta de la lluna al mig del cel i del l'cu reflex aimar: és molt probable que el rcfcren t real de la immgc sigui aquest. però de fet no té gaire importància. perquè el poema no ens presenta tnnt un escenari objectiu com un d'anímic, que no es deixa descriure en termes realistes. Per això tot són símbols, metàfores. El que preval és la potència simbòlica dc l'ambientació marinera i nocturna. i la tensió entre fosca i claror. Tot el poema gira al voltant d'aquesta ambientació i d'aquesta tensió. i hi tenen una incidència i l'exquisida "Cançó del bes sense port" està feta d'aquesta manera no és per un desig d'obscuritat: és perquè allò de què parla no hi hu paraules que ho designin amb prou precisió. Els matisos del sentiment, dc l'emoció, de les sensacions, sovint queden enfora del poder descriptiu de la llengua. De fet. que la llengua no sàpiga renunciar a designar la realitat podríem arribar a pensar que és una trava per a un poema com aquest. Un vaixell é~ una cosa real. però en la situació de Ics dues dones, en el bes que no les arrecera. ja entenem que de vaixell real no n'hi ha cap: hi ha només allò que el vaixell sense bandera simbolitza. allò dc què és metà fora. Com que no designa realitats. com que parla una llengua genuïnament simbòlica. metafòrica, la música és capaç dc dir amb lola precisió aquesta mcna dc coses que a la poesia ti costen d'expressar. Escolteu, si no. la música que va posar a la "Cançó del bes sense port" Ag.•stí Fernandez -un dels grans músics que tenim la sort que siguin els nostres contemporanis-. i escolteu-la en la veu prodigiosa dc Miguel Poveda, al seu disc Desglaç. El gran poema de Maria-Mercè Marçal hi troba l'expressió perfecta. ~'hi acompleix com a cançó. S 43 187 MUSICALIA LIED SEN SE PARTITURA L'orgue de barbarie '' J 44 188 Mol lc jouc du piano. di~ait l'un. Mul lc jouc du violon. dil><!it l'autn:. Mol dc la harpc. mol du banjo. mol du violonccllc. mol du biniou. mol dc la nute. et mol de la cr~-çclle Et lc~ uns Ics au tres parlaient. parlaient, parlnient dc ce quïls jouaient. On n'cntcndait pas la musique tout lc mondc pnrlait, parlait, parlait. Pcr~onnc nc jouait muls duns un coin un homme se taisait. "Et dc que! in&~rumcnt joucz-vous. monsieur qui vous tniscz et qui nc dites rienT Iui dcmandèrent Ics musiciens. "Mol. jc joue de l'orgue de Barbaric et je jouc du coutcau aussi" dit l'homme qui jusqu'ici n'avait absolument rien dit, et puis il s'avança le couteau à la main et il tuu tous Ics musiciens. et il joua dc l'orgue de Barbarie et sa musique et nit si vraic. si vivante et si jolie. que la petitc filie du maitre de la malson sortit de dessous te piano. ou clic était couchée endonnic par ennui. et clic dit: "i\loi jc jouah au cerccau. it la balle uu chasscur, jc jouais à la marclle. jc jouais avec un seau. jc jouais avcc une pellc. jc jou ais au papa ct a la maman. jc jouais à eh a1 pcrché, je jouais 11vcc mes poupécs. jc jouois 11vcc une ombrelle, je jouais avec mon pelit frère, avcc ma peti te sa:ur. jc jounis au gendarme et au voleur. Muls c'cst fini. fini , fini. le vcux jouer à l'assassin. lc vcux jouer de l'orgue de Barbarie." Et l'homrm: prit la petite filie para la main et ib s'en allèrcnt dans Ics villes. du ns Ics mnisons, clans les jardins, et puis ils tuèrent te plus de monde possible, après quoi its se marièrem et its eurent bcaucoup d'enfants. Mals l'ainé apprit le piano, lc s~:cond lc violon, lc troisièmc la harpc. lc quatrième la crécelle. lc cinquièmc le violoncelle, et puis ils sc mirent à parler, parler, parler, parler. parler... on n'entcndit plus la musique et tout fut à recommencer! L'orgue de maneta Jo toco el piano. deia l'un. Jo toco el 'ioli. deia l'altre. Jo. l'arpa: jo. el banjo: i jo, el violoncel: jo. el ~e dc gemecs: jo. la nauta: i jo. el \Crric-,crrac. I els uns i els altrcs parluvcn. parlaven. parlaven del que tocaven. o es podia sentir la musica. tothom parlava. parlava. parl av<~. ningú no tocavo, però en un racó un home callava. "I quin instrument toca voMè, senyor que calla i no diu r.:s'?'' van preguntar-li els músics. "Jo toco l'orgue dc muneta. i tmnbé ser fer anur el ganivet" va dir l'home que fin~ llavors no havia dit res dc res. i tot seguit avançà <Jillb el gm1ivct a la mà i va matar tots els músics. I va fer anar l'orgue dc maneta, i la ~eva música era tan autèntica, tan vh·a i tan bonica que la filleta dc l'umo dc la casa va sortir dc sota el piano. on s'havia adom1it per avorriment. i va dir: -Jo jugava a fer rodar el cèrcol i a la pilota caçadora. jugava a la \arranca, jugava amb una galleda. jugava amb una pala, jugava a parcs i mares, jugava a tocar i parar. jugava amb les meves nines. jugava amb una ombrcl·la, jugava amb el meu germanet i amb la mcv¡¡ germaneta. juguva ll lladres i a policies. Però s'ha acabat. s'ha acabat. s'ha <~ca bat! Vull jugar a l'assassí. vull tocar l'orgue dc maneta ... I l'home va agafar la nena de la mà i se'n van anar per Ics viles. per Ics cascs, pels jardins. i van matar tanta gent com vun poder. I després. es van cusar i van tenir molts fills. Però el gran va aprendre a tocar el piano: el segon. el violí: el tercer, l'arpa: el quart: el xerric-xerrac: el cinquè. el violoncel. I dcsprc!s es van posar a parlar, parlar. parlar, parlar. parlar... la no sc sentia la música i va caldre tomar a començar de bell nou. acques Prévert ( 1900-1977) va ser un dels poetes francesos més populnrs del segle xx. ja arran de la publicació del seu primer llibre. Paroles ( 1945). del qual es van vendre immediatament més de dos milions d'exemplars. Company dc viutge dels surrealistes -és un dels creadors del joc literari conegut com a "cadavre exquis"-, i més tard dels comunistes, però massa lliure d'esperit per solmetTe's a cap moviment, juga corn un rnalabaristu amb les paraules i amb les imatges insòlites. tot trencant amb Ics convencions fotmals de la poesia, i reivindicant un vers lliure prenyat, tanmateix, de musicalitat i rimes in temes. Enemic de tota forma de poder, profundament llibertari i anticlerical. funda el grup de teatre revolucionari Octobrc i és també un guionista i dialoguista cinematogràfic reconegut. en col-laboració amb el seu gennà Pierre i amb el Jacques Prévert director Marcel Carné (Qua i des bru mes, Le jour se /ève, Les visiteurs du soir, Les enfants du Paradís ... ). Molts dels seus poemes. musicats per Joseph Kosma i altres compositors, esdevenen cançons d'èxit. interpretades per Yves Montand, Julieltc Gréco. Édilh Pial', Les Frères Jacques i altres artistes: "Les enfants qui s'aiment'', "Sanguina, jo/i fruit'', "lnPentaire ", "Les cire urs de souliers de Broadway", ·• Barbara", ··En sortem/ de l'fJcole ". etc. Un cas especial és "Les feu illes mortes", que es converteix en un autèntic estàndard tant a Europa com a Amèrica. on és adaptada per Johnny Mercer amb el títol ''Autumnleaves" i enregistrada per Jo Stafford, Frank Sinatra, Nat King Cole, Milcs Davis i molts altres músics i cantants. Miquel Pujadó I LLIBRE s ISII(jl*''';' Materials de l'Obra del Cançoner Popular de Catalunya. Vol. XX. MEMÒRIES DE LES MISSIONS DE RECERCA per J. Tomàs-U. M. Millet; P. Fouché-M. Fouché; J. Gols-X. Gols; P. Jaquetti. A cura de Josep Massot i Muntaner. PUBLICACIONS DE l 'ABADIA DE MONTSERRAT. BARCELONA, 2010. l volum XX dels Material:, de l'Obra del Cançoner Popular de Catalwtya (OCPC) dou la sèrie de missions dc n:ccrca de les quals s'han conservat o no la memòria c:-.plicativa i de les quals sempre ~·ha editat una "selecta'' dels documents recollits en cada una. com ho havien l'et en el seu dia els tres primers volums dc Materials de /'OCPC apareguts abans E del 1936. El volum que ara comento ens apropa a quatre de les missions de l'OCPC. La missió de recerca de cançons a l'Alt Empordà (cançons recollides per Joan Tomàs i Lluís M. Millel el juliol-agost dc 1927). la realitzada al Rosselló (cançons recollides per Picrre i ~larccl Fouché l'estiu dc 1930). la duta a terme per terres tarragonines (cançons recoll ides per Joan i Xavier Gols el setembre de 1933) i la feta dc manera volw1tària a Setcases, Manyanet. Anglès i Vall d'Aran (cançons recollides per Palmira Jaquetti el juliol dc 1940 i en altres dates). DAVID PUERTAS Notes de concert SEBLA EDICIONS. l periodista. músic i divulgador David Puerías. també conegut pels lectors de la «Revista Musical Catalana» com el parc dels sidokus musicals, acaba dc treure el llibre Notes de concert, publicat per Scbla Edicions i amb il·lustracions dc Laum Bon-às. La trajectòria d'aquest autor durant els darrers vint anys ha estat nodrida per la seva experiència com a músic i com a periodista, però també per la E La mhsió de f. Tomàs i LI. M. ~lillet consta de les nowcions dc I 08 documents; dc l' I al 83 nnotats per J. Tomi'rs, del 84 al I 06 transcrits per LI. M. !'.lillet. i els I 07 i I 08 ho són ha nascut; rl!l'e!u t1111tbc! el caire de ses co::.lutns / ... / i per for~·a. també Iu modalitat de la cattço c¡ue s 'lti tro{Ja. fixat'lli. Encara e¡ u e no111és s 'lti trobin variant.\ de les que trobem ett altre:, indrets. les Pariem/s. la mwteru de cantar-les. els moJiiments. algun ca111'i de ritme o de modalitat. indiquen per força concomitàncies íntimes 111ttb el paisatge... (09.08.1927) A la "selecta" que el volum novament per f. Tomtis. Els r\.·claml> dc comunicació: un toc dc pregoner i un cant de sereno. Rclcrent a aquesta r\.'COI·Iccció. és interessant conèixer la correspondència que Lluís Millet i Pagès. director alcshor..:s dc l'Orfeó Català. adreçava al seu fill Lluís ~I.. jove d..: 21 an)s, que al costat de f. Tomils prenia nota dels materials que se'ls olc ricn. Lluís Millet li es· crivia: "Estic content de la tet'li llttimació en la feitta cie recollir cançons. És ww pràctica tl'ww ejicàóa transcendent / ... /. ücolta bé la ca111;o. entrega-t'lli de cor, que ella. Iu gentil, fructificarà dintre teu wt dia o altre en l'expressió del teu propi temperament i natura /... {" (29.07 .1927) "Cada lloc del món té el seu paisatge. que. si se sap cott· /emplar. rel'ela la modalitat de Iu gent c¡ue lli habita, c¡ue lli XX edita, hi trobem versions d'Els fadrins de Sant Boi. Cançó de/lladre, El comte Arnau, ¡\/untanyes del Canigó. El mariner o L'Itereu Riera. El segon c:-.tractc de cançons recollide~ al Rosselló va ser fet pels germans Fouché. Picrre Fout:hé exercí de prolcssor en diverses universitats franceses i era membre corresponent dc l'Institut d'Estudis Catalans. Juntament amb el seu germà músic. com assenyala moss\!n Joan Puntí en la redacció del dietari de I'OCPC, ··comenrarwt d'aquí a llitS quants dies ww missió de recerca per terres rosselloneses per encàrn'C i a despeses de l'Obra". Són 73 cançons d'aquelles terres en què es n.:troben exemples dc Ploreu. ploreu. ninetes; Cctrgol. cargol, treu banyes: La nit de Sant joatt; jw1 del Riu: A Betlem jo a1ullwwr o El pardal. Els germans Joan i Xavier Gols realit.zan.:n una missió de recerca dc cançons per terres tarragonines el mes dc sctem- seva llarga etapa com a ar'\ivcr dc l'Orquestra Simfònica dc Barcelona i i\acional dc Catalunya. Un recorregut professional que li ha pem1ès acumular una perspectiva àmplia i alhora detallada de la realitat simfònit:a del nostre pals i que ara presenta en aquest llibre com a recull dels comentaris que ha hagut d'escriure durant aquc ts vint anys en llibrets dc discos compactes o als programes dc mà de les principals temporades de concerts d..: Rart:elona. Més dc 60 compositors i dc 200 obr-es es ti'Oben comentades per David Pucrtas en aquest<..'S 1otes de concert que ofcn.:ixen. per primera vegada, una història de la creació simfònica al nostre país que no s'havia escrit mai fins ara. Un recorregut explicat amb l'habitual vocació divulgadora de David Puenas que ens permet saber amb dad~ precises quin és l'abast del repertori simfònic català per poder· prendre consciència dc la situació dc marginalilélt que pateix en les programacions dc les nostres sales i de Ics nostres orquestres, i. per tant, per cmpèn)er el futur cap a la seva projecció necessària. Amb aquest llibre. David Puertas ens ofereix una guia imprescind ible dc la música simfònica catalana que. com ell mateLx escriu a la presentació, tracta ··fes gitaneriesd'AIbéni: al costat del dodecatonisme de toaqui111 IJoms. de la música racial de Morera. do~ dam:rs són br..: dc 1933. A la ''sclccw" que ens ofereix el volum dc referència. hi trobem versions i 'ari;mts de La Pepa,[/ pobre moliner. 1:.1 bon caçudor, La I..WUrV de fe:> mentides o Lu presó de Lleida. La missió voluntària dc Palmira Jaquelli -du ta a terme sense el suporí de I'OCPC, que per aquells dies ( 1940) havia quedat estroncada- es tracta d'una breu selecció de 10 cançons. És un treball molt diferenciat dels que la mateixa autora havia fet per a I'OCPC. Tot i això, s'hi troben versions intcr\.'Ssants de Don Frandsco. ja lta partit el rei de França i [/comte Amau. Cal fer esment de Ics iI-lustracions fotogràfiques corresponents a la primera i a la tercera dc Ics missions descrites d'aquest volum. Josep Massot i Muntaner, que ha tingut cura i esment de l'edició que presento, agraeix l'ajut de úria ,\1añé per a la redacció dels seus índexs i anunda el volum que scguirlr, el XX I. S'hi trobaran complements dc la col·lecció, notícies de l'extens refranyer dc Marià Aguiló. de l'ingent documental de Rossend Serra i Pagès -del qual Rafael Patxot fou mam1essor- i un ampli fons dc fotografies relacionades amb els mntcrials editats anteriorment. Aquesta obra ha estat editada amb la col·laboració del Departament de Cultura dc la Generalitat de Catalun}a. Josep Crivillé i Bargalló dels apassionats poetnes simfònics de Garreta, dels intemacionals quartets de corda de Benejam i de les obres at'antguardistes de Lleonard Ba/ucla. .. Un llibre per a tots els públics que ens permet conèixer i escoltar amb més coneixement de causa Ics grans obres per a orquestra dels nostres compositors. A més. si el lector te ganes d'e coltar algunes de les obres incloses en aqu~t otes de concert dc David Pucrtas. pot visitar el web <www. notesdeconccr·t.com> que ha creat el mateix autor com a complement audiovisual d'aquest llibre. Tot un excmple a seguir de dinJigació multimi::dia. Mònica Pagès i Santacana 45 /89 i.aif)IJiif,i P A S S A TEMPS Mú sica I per EDUARD V. PATSI encreuada Música encreuada de març 2011 (núm. 317) Horitzontals. 1. Jaume, compositor català autor dc la Suite intertonal. Trinat invers a la partitura. 2. Canals de ràdio. Una timbala vista des dc l'orgue. 3. Mesura de medicament musical. Els focs artificials de Handel. 4. Frenant a la partitura. 5. Brian. músic britànic ànima de Roxy Music. Inici i final de I'Eiektra d'Strauss. Fagotista vocàlic. 6. Referent a la melodia. Do major. Rombcrg, Rameau o Ruera. Serpentó. 7. Lecuona. Ligeti o Locatelli. Exposats a la radiació (o a l'emissora de ràdio dc música contemporània). 8. o pas aquells. Ramon, Ravel o Rastafari. 9. o pas neta. Salieri. Saim-Saens o Sadcn·a. Actues. et mous. interpretes: no et quedes parat. 10 . Àries d'òpera escapçades. Les costes de Garraf. Amunt o avall en la secció de corda. 11. No troba el nombre exacte d'hertzs. Associació d'Intèrprets. Vertica ls. 1. Felip, compositor de Tortosa. Brudieu, compositor consonàntic. 2. Es preocupi. Àries d'òpera escuades. 3. Interpretacions amb instruments d'època. 4. Institut Superior d' Interpretació Arcaica. Asturià gai rebé complet fent la vertical. S. Si lencis. Torna a interpretar. Fort a la partitura. 6. Normalment. no pot gaudir gaire de la música. Antonio Sa licri. A mig to de Do. 7. Metres quadrats d'una ària d'òpera. Cadets consonàntics. Nielsen. Nin-Culmell o Niedermeyer. 8. Per al músic professional, instrument musical. fm, Af. Los, Al... La major duplicat. 9. Duncan, la ballarina. François Raubel, arranjador de Jacques Brel. 10. Respighi . Rautavaara o Rakmàninov. Llei francesa. Manifestació sonora (que no musical) a l'inici dc Ja festa major. 11. Al Palau sempre sona entre els moviments de la simfonia. Sparafucile exercia aquesta feina a l'òpera Rigoletto. Solucions en e l número següent. sidokus.com LA ISOL ¡·,ltQ.-. RE 'i f 00 I RE FA \li Fi\ l;soL DO L1\ Sl RE SQL ~i\ [)Q LA Ml Sl DO Sl Ml RI· FA RE I.A SOl. Sl Ml DO FA Fi\ I,A JJ DO SOL ~li HE ¡.....Sl 46 190 fA DO LA SOL ·~L l·tA Ml Sidoku de març 2011 (núm. 317} Boig per tu (Sau) RE Instruccions: Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol. La, Si). tenint en compre que Ics set notes han d'aparèixer en cada columna, en cada lila i en cada zona (una zona queda delimitada per vo res més gruixudes). Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular composició musical. I encara hi ha una altra pista: si s'interpreten les notes que hi ha a les caselles ombrejades (en ordre: d'esquerra a dreta i dc dalt a baix) sonen els primers compassos de la peça musical que s'indica al peu del sidoku . Solucions en el número segOenL SOL MI RE DO RE LA DO SOL Sl Ml FA SOL SOL RE h ,,~ I' ., ~ I•Ml .. LA I' .......r:. .·'1- .-. .,.,-.~ Sl <"" ".~idokus.com> Bon dia (Els Pets) FA I 'i'.iÍ' :~'· Revista Musical Catalana La «Revista Musical Catalana» ofereix els catàlegs índexs d'autors i matèries dels anys 2006 i 2007 i les cobertes per poder enquadernar les revistes d'aquests anys. Per poder disposar del nombre de jocs de co bertes i índexs necessaris, li demanem que, si hi està interessa t/ada (si no , no cal), faci la seva comanda per carta o telèfon o per correu electrònic indicant cla rament la seva petició i les seves dades (nom del subscriptor/a, adreça completa i telèfon de contacte) i forma de pagament (domiciliació bancària, efectiu o mitjançant factura). La seva comanda serà satisfeta al més aviat possible. Per a qual sevol dubte o aclariment, pot telefonar a les nostres oficines de d illuns a divendres, de 9 a 14 h (Teresa Martínez). Li preguem, si és possible, que retiri la seva comanda personalment a les nostres oficines. En aquest cas, un cop hagi fet la comanda, li telefonarem perquè pugui passar a recollir-la. Als enviaments per correu s'afegirà la despesa de la tramesa. Preus Cobertes i índexs: LO euros (unitat) Co bertes: 4 euros (unlLal) Índexs: 7 euros (u nita t) Revista Musical Catalana el Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel. 93 295 72 28 Fax 93 295 72 10 aie: revista@palaumusica.cat SOM SONS I SOM SI LENCIS. SOM GREUS I SOM AGUTS. TENIM INTENSITAT I RITME. TOTS SOM MÚSICA. El Palau de la Música Catalana et farà viure la música amb els cicles de Palau 100, Simfònics, Familiars, Primer Palau, BandAutors, Escoles, ONCA, Cambra Coral, Món Coral, Diumenges, Cobla, cor i dansa, Tarda, Orgue, Palau]azz, Palau 30' i Palounge. Vine i gaudeix del que som. www.palaumusica.cat 11111111111111 PALAU MÚSICA CATALANA IIARCHONA