Revista Musical Catalana. Núm. 323 Setembre - Octubre 2011
Editorial: Parlem de música, construïm cultura / OPINIÓ Variacions sense tema: Cara i creu. Lluís Millet i Loras / Mikrokosmos: Pau Casals. Pere Artís / Tangents: Cantània. Jordi Maluquer / Ars Subtilior: Divorcis. Xavier Chavarria / Cobla: Esmuc, gran formació. Josep Pasqual / Distorsions: Fer dissabte al Grec. Josep Maria Dutrèn / Veus mixtes: Crònica americana d'un músic català. Ricard Bordas / ACTUALITAT Són notícia: Imprescindible. Andris Nelsons a Palau 100. Mercedes Conde Pons / Compàs lliure: Un panorama minvant? Xavier Cester / A propòsit de... Salvador Brotons. 125 anys de la Banda Municipal de Barcelona. Albert Torrens / Reportatge: Ribermúsica Un projecte en creixement. Pere Andreu Jariod / Talents d’avui: Pau Codina. Mònica Pagès i Santacana / Entre bastidors: Montserrat Caballé. RRMC / Reportatge: Cor de Noies de l’Orfeó Català. 10è aniversari. Albert Torrens / EN PORTADA Dossier: Pau Casals. Home de música, home de pau. Xavier Bru de Sala, Jaume Comellas, Xavier Chavarria i Joan Carles Brugué / DESTACATS Reportatge: L’òpera continua viva. Repàs de les estrenes internacionals. Xavier Cester / Reportatge: Dalí reviu al Liceu. Estrena de ‘Yo, Dalí’ de Xavier Benguerel. Jaume Radigales / Entrevista: Xavier Benguerel. Veterania sense complexos. Ana María Dávila / UT MUSICA L’RMC, fa 100 anys. RRMC / Recordem. Jorge de Persia / Article: Joan Maragall. Des de l’òptica de la cançó per a veu i piano. Manel Cabero / Lied sense partitura. William Shakespeare. Miquel Pujadó / Paper d’assaig. A favor de Liszt. Miquel Desclot / Pantalles sonores. Lamote de Grignon. Una estrena “fantasma”. Josep Lluís i Falcó / Correspondències. Dalí i la música. Mònica Pagès i Santacana / L’encantadora de feres. Elevació i enyorança. Rafael Argullol / Contes a la vora del so. Robert i Conxita. David Puertas / PUBLICACIONS Discoteca bàsica. Mozart. Gran missa en Do menor. Javier Pérez Senz / Ressenyes. Discos, DVD, llibres. / Tecnologia. Jordi Martínez / Catalunya Música. / Música encreuada. Eduard V. Patsi
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
EDITORIAL Parlem de música, construïm cultura La comunicació, avui dia, passa per molts canals que complementen i alhora doten de més valor encara el model tradicional de paper. Per això la «Revista Musical Catalana» inaugura, aquest mes de setembre, una pàgina web i uns espais a les xarxes socials –Facebook i Twitter– en els quals podran gaudir d’informació actualitzada diàriament sobre l’activitat musical, a més d’un espai on trobar les crítiques dels concerts més destacats amb una immediatesa que no permet la revista periòdica. Tot això, i molt més, ho trobaran en aquest nou i dinàmic format, que els convidem a descobrir i mitjançant el qual podran també participar, amb els seus comentaris, de la realitat musical catalana. Els convidem a dir-hi la seva i així fer de la «Revista Musical Catalana» una veritable comunitat musical, ben activa i enriquidora del panorama musical del país. Com podran copsar simplement fullejant aquest número, la Revista presenta diversos canvis evidents. D’entrada, un disseny nou, més colorista i amb un caràcter que reformula la tradició i la fa atractiva als ulls del segle xxi, i amb una presència més equilibrada entre text i imatge per tal de ressaltar-ne els continguts, veritable motor d’una publicació senyera en l’àmbit del periodisme musical. Conscients del pes del passat i del valor afegit que això atorga a la «Revista Musical Catalana», hem volgut emmirallar-nos en el passat per construir el futur. Mantenim l’esperit de recerca i la voluntat de generar opinió i reflexió, alhora que convidem a tothom a fruir de la música des de perspectives diferents, amb una secció –Ut musica– que remet a la sentència horaciana “Ut pictura poesis” (així com la pintura, és la poesia). Amb aquesta secció obrim una finestra a la reflexió al voltant de la música com a valor humanístic que en relació amb les altres arts es potencia i s’enriqueix. El vessant divulgatiu s’amplia en varietat de formats i recuperem alguns àmbits d’interès que creiem fonamentals per a un gaudi complet de la música: ampliem la secció dedicada a les publicacions musicals i parem atenció a les novetats en el sector de la tecnologia d’àudio i imatge, molt valorades pels amants de la música “d’alta qualitat”. Fidels als orígens de la «Revista Musical Catalana», l’estudi continuarà essent un focus important d’interès, com ho demostra l’exhaustiu dossier que cada número ocuparà la part central de la revista i que, en l’inici d’aquesta nova etapa, hem volgut dedicar a un veritable referent musical català: Pau Casals, amb motiu de la commemoració d’uns aniversaris que l’erigiren no només com a home de música, sinó també com a home de concòrdia. Per acabar, iniciem aquesta nova etapa amb un nou equip de treball format per grans firmes del periodisme musical i de l’àmbit de la cultura, amb la voluntat ferma de continuar fent de la «Revista Musical Catalana» un referent de la música catalana i una eina independent, de criteri, opinió i valors. Amb aquesta il·lusió i conscients dels moments especials que viu la cultura al nostre país, amb canvis rellevants en els equips directius d’equipaments de referència, enfoquem el nou curs amb energia i ganes de servei a la música, servei a la cultura i servei, en definitiva, als lectors. Els convidem a caminar amb nosaltres i contribuir, conjuntament, a la construcció del nostre futur. 3 | RMC · setembre - octubre 2011 T ot inici presenta sempre un canvi de paradigma, una mirada diferent respecte del passat. I, com és lògic, tot inici també planteja incògnites, esperances i reptes. Enfoquem aquesta nova etapa de la «Revista Musical Catalana» –la cinquena des dels seus inicis– amb una voluntat renovadora; un nou “inici” que, afortunadament, no és un partir “de zero” sinó un recomençament. Per al nou equip de la «Revista Musical Catalana» aquesta nova etapa presenta com a objectius dos reptes fonamentals. D’una banda, un posicionament necessari en l’àmbit de les noves tecnologies. De l’altra, una revisió dels continguts i de la manera de presentar-los. CRÈDITS Consell Editorial Pere Artís, Josep M. Bricall, Josep M. Busquets, Salvador Cardús, Benet Casablancas, Jaume Comellas, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Joan Guinjoan, Carles Guinovart, Jordi Ibáñez, Joan Matabosch, Lluís Millet i Loras, Ramon Muntaner, Àlex Robles Fitó, Antoni Ros Marbà i Josep Vila i Casañas. Direcció Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Coordinació Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 Consell de Redacció Josep Barcons, Xavier Chavarria, Ana María Dávila, Lluís Nacenta, Mònica Pagès, Javier Pérez Senz, Marta Porter i Albert Torrens. Col·laboren en aquest número Rafael Argullol, Pere Artís, Josep Barcons, Ricard Bordas, Xavier Bru de Sala, Joan Carles Brugué, Manel Cabero, Xavier Cester, Xavier Chavarria, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Ana María Dávila, Miquel Desclot, Josep Maria Dutrèn, Víctor García de Gomar, Pere Andreu Jariod, Jordi Maluquer, Jordi Martínez Catalán, Lluís Millet, Josep Lluís i Falcó, Mònica Pagès i Santacana, Josep Pasqual, Eduard V. Patsi, Javier Pérez Senz, Jorge de Persia, David Puertas, Miquel Pujadó, Jaume Radigales, Albert Torrens i Lluís Trullén. Disseny original Aleix Viadé Il·lustracions Ut Musica: © lemniscates.com, “Contes a la vora del so”: © Laura Borràs Publicitat Gestac (Josep Molist) molist.gestac@movistar.es Tel.: 646 468 438 Núm. 323 Setembre - Octubre 2011 5a Època Any xxviii www.revistamusical.cat Edita Consorci del Palau de la Música Catalana Impressió Creacions Gràfiques Canigó, S.L. Distribució SADE Dipòsit legal: B-34.432/83; ISSN: 1887-2980; membre de l’APPEC; membre de CEDRO; © de les reproduccions autoritzades VEGAP, Barcelona 2011 Versió digital Webpublication 4 | RMC · setembre - octubre 2011 Mariona Carulla i Font, presidenta c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 93 295 72 00 Palau de la Música Catalana, telèfon d’atenció al client: 902 442 882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat Portada Pau Casals (foto: Fundació Pau Casals) © Vytas Valaitis Els articles publicats a «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. SUMARI EN PORTADA 6 | Opinió Set punts de vista UT MUSICA 48 | L’RMC, fa 100 anys per Lluís Millet, Pere Artís, Jordi Maluquer, Xavier Chavarria, Josep Pasqual, Josep Maria Dutrèn i Ricard Bordas 49 | Recordem 50 | Article Joan Maragall Des de l’òptica de la cançó per a veu i piano ACTUALITAT 52 | Lied sense partitura Fritz Henle William Shakespeare 36 | Dossier Marco Borggreve Pau Casals Home de música, home de pau 20 | Són notícia 54 | Pantalles sonores Lamote de Grignon Una estrena “fantasma” DESTACATS Dalí i la música 12 | Reportatge 57 | L’encantadora de feres Andris Nelsons a Palau 100 26 | Compàs lliure L’òpera continua viva Un panorama minvant? 28 | A propòsit de... Repàs de les estrenes internacionals Salvador Brotons Elevació i enyorança 58 | Contes a la vora del so Robert i Conxita 125 anys de la Banda Municipal de Barcelona 14 | Reportatge Dalí reviu al Liceu 30 | Reportatge Ribermúsica Estrena de ‘Yo, Dalí’ de Xavier Benguerel Un projecte en creixement PUBLICACIONS 60 | Discoteca bàsica Mozart ‘Gran missa en Do menor’ 32 | Talents d’avui Pau Codina 62 | Ressenyes Discos, DVD, llibres 33 | Entre bastidors Montserrat Caballé 71 | Tecnologia 34 | Reportatge 73| Música encreuada 16 | Entrevista Xavier Benguerel Veterania sense complexos 5 | RMC · setembre - octubre 2011 72 | Catalunya Música layetanaoffice.com 10è aniversari A favor de Liszt 56 | Correspondències Imprescindible Cor de Noies de l’Orfeó Català 53 | Paper d’assaig OPINIÓ Variacions sense tema Cara i creu... “Ho diu tothom i és profecia...” Allò que, per entendre’ns, anomenem música culta està en recessió. No es tracta d’un fenomen localitzable en una àrea concreta, sinó −amb matisos− d’una tendència generalitzada. També en ciutats europees de gran tradició musical observo un públic d’edat considerable. Aquí, amb les excepcions pertinents, hi predomina el públic conservador, atret pels intèrprets mediàtics, els mites o les vaques sagrades. En teoria, ningú no posa en dubte l’alta representativitat de la música que, durant segles, ha format part del nucli dur de la Cultura, en majúscules. Però, què representa, en el millor dels casos, un Palau o un Auditori plens en comparació amb les audiències multitudinàries dels grans ídols del rock o el pop que, tot i els forts interessos comercials que mouen, no cal menystenir des d’un punt de vista sociològic o fins i tot estètic? ¿És que avui el concert tradicional és un museu? Sovint s’hi han buscat alternatives, però fins ara ningú no ha trobat la pedra filosofal. Per això em pregunto si els amants de la música clàssica acabaran essent una secta més o menys esotèrica. Alguns indicis, però, semblen alleujar una percepció negativa. Avui i aquí s’escriu i s’edita molt sobre música. A més de bones traduccions de textos de referència, filòsofs, sociòlegs, historiadors, musicòlegs, compositors, professors universitaris, doctorands, crítics o comentaristes de programes, de Catalunya o de tot l’Estat, tenen accés al món editorial, amb estudis propis d’un abast molt divers. Ignoro el nombre de lectors que aconsegueixen, però és signe positiu. Com també ho són l’augment de l’edició discogràfica amb compositors i intèrprets catalans, la formació d’associacions amb finalitats musicals concretes, amb més entusiasme que no pas mitjans, o el nombre creixent de joves que, en el món tan competitiu d’avui, no tenen por de llançar-se a la professionalitat amb una preparació cada vegada més seriosa. És cert que es tracta d’antídots relativament modestos i limitats. Per això, en venir-me a la memòria aquella frase atribuïda a Arnold Schönberg, segons la qual “El camí del mig és l’únic que no porta a Roma”, em pregunto si no seria més eficaç un autèntic pla de xoc, segurament inviable en les actuals circumstàncies econòmiques. per Lluís Millet 6 | RMC · setembre - octubre 2011 Mikrokosmos Pau Casals Amb motiu del quarantè aniversari de l’estrena a Nova York de l’Himne de les Nacions Unides –que un servidor va cantar amb l’Orfeó Català al Vendrell poc després de l’estrena–, es preparen diversos actes d’homenatge a la memòria de Casals. Així, el 14 de setembre tindrà lloc un concert en què el Cor Jove i el Cor de Noies de l’Orfeó Català interpretaran l’Himne de les Nacions Unides; en el concert també participaran el violinista búlgar Miklós Perényi (deixeble de Casals), el violinista britànic András Schiff i la violinista japonesa Yuuko Shiokawa, que interpretaran un repertori variat, clos –com no podia ser altrament– amb el Cant dels ocells. També es farà un cicle de conferències a Barcelona i al Vendrell, i a final d’any l’Editorial Boileau publicarà l’Himne de les Nacions Unides, a més d’altres obres inèdites i descatalogades. Tots aquests actes serviran per situar Pau Casals com una icona de la personalitat catalana, tant des del punt de vista artístic com humà. És molt important que se celebrin actes com aquest perquè la societat catalana valori les grans personalitats del seu país. No cal dir tampoc la feina que fa la Fundació Pau Casals, dirigida per Josep M. Carreté, com a custòdia permanent de la Vil·la Casals a Sant Salvador del Vendrell, amb un museu interactiu cada dia més visitat. Perquè Pau Casals, en definitiva, és un dels pocs catalans que mereixen que li sigui atorgada la categoria d’universal. El seu origen humil, mai no el va oblidar, i per això en les èpoques atzaroses de la postguerra mundial i la derrota de la República espanyola des del seu exili voluntari a la petita vila de Prada del Conflent es va dedicar incansablement a ajudar econòmicament i moralment els seus conciutadans sotmesos i empresonats als camps de concentració d’Argelers en condicions pèssimes i que gràcies a Casals van veure transitòriament alleujada la seva situació. La millor definició de Casals la va fer U Thant, secretari general de l’ONU, quan va dir: “Vós heu consagrat la vida a la veritat, a la bellesa i a la pau; com a home i com a artista personifiqueu els ideals simbolitzats per la Medalla de l’ONU que ara us vaig a atorgar.” Com a complement d’aquests homenatges, Angle Editorial ha publicat fa poc, en la col·lecció “Clàssics de la Pau i la No-violència”, el llibre de Josep M. Figueres Pau Casals, escrits i discursos: pau, pau i sempre pau! Aprofitem, doncs, tots aquests actes per conèixer millor i més profundament l’obra genial del mestre del Vendrell. per Pere Artís Tangents Cantània Atret perquè enguany l’edició de Cantània presentava un text de Màrius Serra musicat per Enric Palomar, hi vaig poder anar el 25 de maig quan ja duien quatre sessions a L’Auditori. Impressionava el gran nivell participatiu. Tota la sala plena d’escoles de geografies diferents amb distintius propis. Un grup instrumental de set músics, dos cantants i una recitadora relligaven la intervenció dels nens que havien preparat l’obra amb els seus professors. El resultat va ser esplèndid: hi vam poder seguir les incidències dels dos protagonistes, que representen dos joves primitius que s’obren a l’aprenentatge de la vida travessant les mars grega, groga, roja, índica per arribar al Mare Nostrum, seguit del Mare Monstrum ple de dispositius devoradors de lletres per arribar al setè cel. L’obra es diu Beceroles. La feien encara cinc vegades més i després seguia cap a Granollers, Mataró, Vilafranca del Penedès, Olot, Manresa, el Vendrell, Figueres, Valladolid, Salamanca i Parla. L’hauran treballat i cantat més de vint-i-cinc mil nens. Un nen que participa en un esdeveniment així serà difícil que ho oblidi mai i restarà obert a la música que no solament és ritme. 9 | RMC · setembre - octubre 2011 | ACTUALITAT REPORTATGE OPINIÓ L’argument és enginyós i ben elaborat i la música d’Enric Palomar és excel·lent. Després d’haver-nos captivat en gèneres tan diferents com són l’òpera i la música simfònica, ho va continuar fent amb una obra que traspuava la sensibilitat del segle xxi però que gaudia d’una aparent facilitat que tot i la seva qualitat no posava cap barrera per comprendre-la. L’han dirigida també Elisenda Carrasco i Oriol Castanyer, però el dia en què la vaig sentir la dirigia Josep Prats i va ser d’una precisió, claredat i eficàcia enlluernadores. Que no s’aturi una iniciativa tan òptima que du anys presentant obres diferents i formant socialment i musicalment nens, pares, professors i comentaristes musicals carregats d’anys que per un dia han retrobat el miracle de sentir-se infants. per Jordi Maluquer Ars Subtilior Divorcis Més enllà d’assaborir la música que hi sona i la mestria dels que la interpreten, el concert, la música en viu, acostuma a ser un retrat fidel (i de vegades cruel) de la vivència que la societat té del fet musical. Veure la resposta del públic, les expectatives, l’atenció i l’acceptació que desperta un producte musical actual és alliçonador i convida a la reflexió. L’oferta hi és múltiple, hi ha desenes, centenars de concerts de gamma molt variada, que desperten un interès desigual prescindint de la qualitat del producte. 8 | RMC · setembre - octubre 2011 Abans de l’estiu hi va haver una insòlita coincidència de diversos concerts que centraven l’atenció en allò que anomenem música contemporània, i tots tenien ingredients immillorables: músics excepcionals, de prestigi internacional, tocant obres de gran categoria (i poc habituals) d’autors cabdals, o peces de joves autors premiades en concursos de solvència contrastada; cicles estables, sala adequada, preu raonable, difusió correcta... Tot hi contribuïa, perquè aquest producte musical tingués ressò i una bona resposta. Però la sala era mig buida. I algun d’aquests concerts era l’oportunitat magnífica de sentir bona música actual en molt bones mans: senzillament no es pot demanar més. I no hi ha crisi que valgui: uns dies després va sonar la Tercera de Mahler en quatre concerts i la sala era plena a vessar. Continua espantant, la música contemporània? És inqüestionable que determinats llenguatges o estètiques musicals (no tots) han provocat un divorci amb el públic. La reacció de la gran majoria del públic (fins i tot del públic melòman) cap a aquest tipus de creació és freda i distant, fins a arribar en certs casos al rebuig: sovint se sent lluny d’aquest llenguatge, li costa entendre’l, li resulta difícil, críptic, incomprensible. I així, certa música contemporània esdevé en molts casos patrimoni exclusiu d’una minoria, d’una elit militant que, a més, viu la situació amb ressentiment i indignació. I el cert és que mai al llarg de la història no s’havia produït un distanciament tan gran entre creadors i públic: per què ara sí?, qui n’és responsable, d’aquesta situació? Què podria afavorir una major connexió, una més gran entesa, entre autors i intèrprets, d’una banda, i públic, de l’altra?, què caldria millorar?, el model de concert?, la difusió que en fan els mitjans?, la cultura musical en general?, l’educació? Tanmateix, el públic pot girar l’esquena als creadors, però no serà pas ell qui consagrarà l’obra musical, qui la farà passar a la història, qui li atorgarà carta de naturalesa artística i intemporal: l’únic jutge, que ho posarà tot i tothom al seu lloc, és el temps. per Xavier Chavarria Cobla ESMUC, gran formació El cicle de Grans Formacions de l’ESMUC s’ha anat consolidant com una cita gairebé ineludible. En principi podia semblar una proposta que havia d’alimentar la platea bàsicament d’incondicionals dels novells intèrprets que s’estrenaven en escenaris de primer nivell com els de l’Auditori de Barcelona, però el cert és que s’ha convertit en un pou de sorpreses gràcies a una política de la casa que demostra una arrel inquieta per impulsar projectes artístics interessants, tant per als intèrprets com per als espectadors. Pel que fa al món de la cobla, tenint en compte que poques novetats estructurals s’hi poden incorporar (o potser sí?), l’interès rau en el punt de vista estètic, que evidencia unes inquietuds molt més que atractives dintre del sector, i per tant, també fora. La conducció de batutes de primer nivell amb un punt de vista musical no circumscrit a l’àmbit de la cobla és per si sol un bon reclam que es fa palès en la qualitat de la interpretació i en l’elaboració dels programes, que en no alimentar-se directament del sector, assoleixen cànons de racionalització i qualitat que fugen del melic “sardanaire” (sigui dit amb tots els respectes) i que es fan més homologables amb els del món musical clàssic. Els darrers anys la Cobla de l’ESMUC ha estat objecte d’una millora qualitativa de la proposta artística molt evident, però un cop salvats molts apriorismes, és possible que calgui reflexionar sobre la qualitat estrictament musical. En principi, d’una formació instrumental configurada per intèrprets que han assolit els darrers anys d’estudi (i que fins i tot s’han incorporat al circuit professional), caldria preveure’n un nivell de conjunció instrumental realment elevat, i molt més quan al capdavant se situen batutes de primer nivell. En tractar-se d’una formació ocasional per definició, és difícil l’assoliment de l’excel·lència, però és probable que se’n pugui esperar un major acostament del que ha demostrat en les darreres ocasions. Si tot i comptar amb un programa de qualitat, un conductor incontestable, i un nivell individual superior de tots els solistes, el nivell del conjunt no és realment, com a mínim, de notable molt alt, cal concloure que la “gran formació” no deu tenir una formació tan gran, cosa que és realment una pena. Potser el fons de la qüestió rau en una simple racionalització del treball en conjunt. Si el tema és estrictament aquest, des del punt de vista dels espectadors seria molt desitjable una organització més acurada de la “gran formació”. I per descomptat, des del punt de vista formatiu i de projecció dels intèrprets, també. per Josep Pasqual OPINIÓ Distorsions Fer dissabte al Grec De les 15 propostes musicals pures que resten, el Grec 2011 va optar per quedar-se’n 9 i cedir-ne 6 a promotores privades que, per ordre alfabètic, van ser aquestes: The Project, The Project, The Project, The Project, The Project i, finalment, The Project. Estic convençut que el Grec es va posar en contacte amb tots els promotors de la ciutat i els va proposar de participar en el pastís. Admirable, la tenacitat de The Project, per aconseguir que només les seves propostes fossin culturalment interessants a ulls del Grec. És clar, realment en termes de qualitat i interès és molt difícil competir amb Niña Pastori, Noa o Sole Jiménez. I de Keith Jarret i Dulce Pontes hem de celebrar que aquests monstres de la música finalment hagin fet una escala a la nostra ciutat. Si us els vau perdre, dubto que hi tornin abans de 50 anys. D’altra banda, mentre els concerts propis del Grec costaven entre 24 i 40 euros, els de The Project oscil·laven dels 35 als 68 euros. Dit d’una altra manera: o bé el Grec perd molts diners en cada concert o bé The Project fa l’agost, si no no s’entén que la Pastori costi més que tota una Orquestra de Cadaqués. Però encara és més greu que tota la política de descomptes del Grec no fos aplicable als espectacles musicals i, en canvi, els socis del Club The Project tinguessin una reducció per a uns concerts que no deixaven de ser del Grec. De tot això, se’n diu exactament privatització de l’espai públic, i a més en règim de monopoli. De manera que, senyor Ciurana, si us plau, faci dissabte. Faci neteja i retorni la música del Grec a l’àmbit públic. Col·labori amb els agents privats, evidentment, però marqui’ls criteris públics. Estableixi controls de qualitat i controls ètics. Permeti que altres promotors de la ciutat puguin ser-hi i, sobretot, supediti les propostes privades a l’interès públic. per Josep Maria Dutrèn 9 | RMC · setembre - octubre 2011 El catàleg del Grec passat proposava 19 ofertes musicals. Suposo que les Nits d’Estiu del CaixaForum i els Monocroms del MACBA eren a les pàgines de música perquè no van saber on més posar-les. Un altre concert no era ni del Grec –Barcelona 216 a la Fundació Tàpies– i del Montjuïc de Nit, que en realitat eren 13 escenaris simultanis gestionats per diferents festivals, el catàleg oficial només recollia el de l’empresa The Project. OPINIÓ Veus Mixtes Crònica americana d’un músic català Des de Charleston, Carolina del Sud, una de les capitals culturals dels Estats Units. per Ricard Bordas 10 | RMC · setembre - octubre 2011 Ara fa deu anys que visc als Estats Units. De fet, des de l’any 1989 he viscut solament quatre anys a Barcelona. Després d’estudiar a la Royal Academy de Londres i de viure a la capital anglesa durant vuit anys, d’on anava i venia per fer concerts i òperes pel continent europeu, vaig tornar a Barcelona l’agost de l’any 2007, just la mateixa setmana de la tràgica mort de la princesa Diana. Quatre anys més tard, a la setmana següent dels atacs a les torres bessones de Nova York, sol·licitava la meva targeta de resident permanent o green card. Deu anys més tard, sóc professor de cant i d’interpretació a la Charleston Southern University, on també dirigeixo el cor d’homes. Sóc director dels cors de l’església presbiteriana escocesa a Charleston i continuo donant concerts i recitals de cant. Malgrat que estic arrelat al Nou Continent, no oblido mai les meves arrels, el meu país, la meva ciutat o el meu barri. Sempre que tinc temps llegeixo la «Revista Musical Catalana», de la qual sóc subscriptor, i altres revistes especialitzades. A mitjans d’any i després d’haver llegit articles com Músics emigrants (març de 2011), La creació coral contemporània (gener de 2011) o La creació d’un nou festival de música antiga als Pirineus (juny de 2011), amb propostes d’intèrprets joves del nostre país, vaig sentir una urgència de connectar-me de nou amb les meves arrels. Encara que fos des de 10.000 quilòmetres de distància volia d’alguna manera contribuir a la «Revista». Pocs dies després d’enviar un correu electrònic a la Direcció, vaig rebre’n un altre en el qual se m’explicava la nova proposta de la «Revista Musical Catalana» i se’m convidava a participar-hi. Doncs bé, amb la il·lusió de servir el lector català, us escric des del Warren Wilson College, a les muntanyes Apalatxes de Carolina del Nord, on estic assistint a un dels cursos de música cèltica més importants als Estats Units. L’objectiu d’aquesta secció és compartir amb el lector experiències i fets que succeeixen al món de la música als Estats Units, des del punt de vista d’un músic català resident a Charleston, a Carolina del Sud. Charleston és una ciutat relativament petita a la costa de l’oceà Atlàntic amb una àrea metropolitana d’uns 600.000 habitants. Malgrat ser una ciutat bastant desconeguda per als lectors catalans, Charleston és, segons una enquesta recent de la revista especialitzada «Travel & Leisure», la segona ciutat preferida com a destinació turística als Estats Units i el Canadà, per darrere tan sols de Nova York. Charleston és també una de les ciutats més històriques dels Estats Units, i on van succeir per primera vegada alguns dels fets culturals més significatius. Va ser a Charleston on es va posar en escena la primera òpera, la Flora de Colley Ciber, el 1735, quan Charleston encara formava part de les colònies angleses. A Charleston també es va instituir la primera societat musical, el primer museu o la primera llibreria pública. Avui dia, Charleston té una orquestra simfònica professional, l’única orquestra que ofereix seguretat social, jubilació i altres beneficis als seus músics. Si pensem que Carolina del Sud té uns quatre milions i mig d’habitants, Catalunya està, en aquest aspecte, en una posició molt més favorable. Són moltes les diferències conceptuals en el món de la música i de la cultura, i de la societat entre els Estats Units i Catalunya o Europa. Si bé les diferències socials entre els que tenen més i els que tenen menys als Estats Units són més accentuades, en el camp de la cultura podem veure un paral·lelisme significatiu. A les grans ciutats com Nova York o Los Angeles, les arts “cultes” o fine arts, que s’alimenten bàsicament de la iniciativa privada, tenen grans ofertes culturals que són l’enveja de molts. A l’altra cara de la moneda trobem les zones rurals, on les propostes de música clàssica, teatre o exposicions d’art són gairebé inexistents per la falta de finançament públic o privat. És cert que en molts aspectes de la cultura hi ha diferències entre Catalunya i altres països europeus, però en general les diferències entre el Vell Continent i els Estats Units són tan remarcables que molts cops jo mateix sóc el primer a generalitzar tot dient, “... a Europa es fa diferent”. 13 | RMC · setembre - octubre 2011 | ACTUALITAT REPORTATGE ACTUALITAT Reportatge L’òpera continua viva Repàs de les estrenes internacionals. per Xavier Cester 12 | RMC · setembre - octubre 2011 Estrenar una òpera a Barcelona, i a Catalunya, per la mateixa excepcionalitat del fet pot tenir, com a efecte contraproduent, la creació d’unes expectatives excessives que difícilment es poden complir. Una mica d’això va passar amb la presentació al Liceu, la temporada passada, de Lord Byron d’Agustí Charles, apallissada per quasi tota la crítica. Confiem que els resultats del Yo, Dalí de Benguerel (com l’òpera de Charles, estrenada abans del seu pas pel Liceu) siguin més engrescadors. Ara bé, d’aquí a passar a suggerir, com feia algun cronista, que millor que ho deixem estar, això d’escriure noves òperes, perquè a ningú li interessen, n’hi ha un bon tros. Muntar una òpera és una empresa cara, ho sabem, i en els temps que corren un fracàs implica dedicar molts recursos a una obra que té un futur ben negre. També és cert que molts títols nous només tenen vida en el cercle dels teatres que els produeixen i que, un cop superat el cicle de l’estrena, dormen el son dels justos per sempre més. Fins i tot hi ha problemes de circulació internacional per a títols que sí que han tingut èxit en l’estrena. D’altra banda, no és menys cert que dels fracassos, o dels resultats poc reeixits, se n’aprèn. Per posar un altre exemple català, el salt qualitatiu que va fer Enric Palomar de Ruleta a Juana i La cabeza del Bautista és més que notable. I encara és més cert que l’òpera escrita avui dia pot donar moltes satisfaccions. El risc zero no existeix pas, però aquesta és la fascinació del descobriment d’allò que és nou. I les temporades líriques d’arreu del món ofereixen diverses, i sobre el paper atractives, novetats. Una de les companyies que amb més assiduïtat aposta per la nova creació és l’Òpera d’Holanda, a Amsterdam. El curs vinent no hi ha una sinó dues estrenes; la primera, Orest, d’un compositor que ja té experiència en el gènere, l’alemany Manfred Trojahn (1949). Per primer cop ell mateix escriu el llibret d’una obra que continua amb la fascinació inesgotable que genera una nissaga abocada a la tragèdia com és la dels Atrides, centrant-se en el destí d’Orest i Elektra després d’haver mort la seva mare. Només cal mirar la llista de personatges per comprovar que llegendes d’un altre tipus són les que aborda l’altra estrena d’Amsterdam. Marilyn Monroe, Clark Gable, John i Robert Kennedy apareixen en la segona òpera de l’holandès Robin de Raaff (1968), Waiting for Miss Monroe. De passada, la companyia demostra que es pot donar suport tant a autors consagrats com a noves figures, alhora que defensa tant compositors del país com forans. I és que les fronteres musicals en aquesta Europa més o menys unida poden ser molt difícils de saltar, i la lògica que massa sovint s’imposa en molts teatres és la següent: ja que podem estrenar ben poques òperes, almenys que siguin dels de casa per evitar greuges comparatius. El resultat, com dèiem abans, és l’escassa circulació fins i tot dels títols reeixits. La confiança del màxim responsable artístic d’un teatre cap a un compositor és una condició imprescindible perquè una òpera nova tingui, almenys, les millors condicions possibles d’estrena i no sigui un compromís acceptat a contracor. Nicolas Joel, director de l’Òpera Nacional de París, confia en Philippe Fénelon (1952) i per això estrenarà la sisena òpera del compositor francès, La cerisaie, basada en L’hort dels cirerers de Txékhov. La gran literatura continua sent una font constant d’inspiració per a compositors de totes les generacions, i així l’Òpera de Zuric confia en un músic jove, l’alemany Anno Schreier (1979), per presentar Die Stadt der Bilden, adaptació de l’Assaig sobre la ceguesa del Nobel portuguès José Saramago (al seu torn, llibretista d’algunes òperes d’Azio Corghi). La confiança de Zuric té, tanmateix, un fonament sòlid: Schreier va guanyar el 2008 un concurs d’òperes curtes del teatre suís i el resultat és aquest encàrrec més ambiciós. Un model que provoca enveja. L’òpera contemporània té un repte similar al del gran repertori: atraure nou públic, si pot ser jove. Un camí és encarregar obres a músics de fora dels circuits clàssics habituals, com ara gent del món del pop-rock. Un dels fruits més sonats ha estat Prima Donna del canadenc Rufus Wainwright, tot i que la recepció crítica (és a dir, dels crítics clàssics) no va ser gaire positiva. Millor li han funcionat les coses a Damon Albarn, associat a grups d’èxit com Blur i Gorillaz. Com a integrant d’aquesta segona formació, el músic britànic va ser un dels responsables el 2008 de Monkey: Journey to the West, adaptació d’una novel·la xinesa que va circular amb èxit per diversos escenaris europeus. Aquest estiu Albarn ha estrenat a Manchester Doctor Dee, basada en la vida del cèlebre ocultista Anthony Crook ACTUALITAT No deixem el coliseu madrileny, perquè un dels títols triats pel gestor belga exemplifica un altre corrent de l’òpera d’avui: la mirada a l’ahir. O, més ben dit, la revisió del passat amb criteris actuals. Això és el que hi ha darrere Poppea e Nerone, l’orquestració que Philippe Boesmans, compositor que Mortier ja va protegir en la seva etapa a La Monnaie de Brussel·les, ha fet de La incoronazione di Poppea. Coincidències de la vida, també el teatre del Châtelet de París s’ha fixat en la més amoral de les òperes de Monteverdi per estrenar Popp’ea, del nord-americà Michael Torke, presentada com una versió video-pop de l’obra. És clar que, posats a tornar al passat, millor és no tocar ni una nota, i això és el que farà el Metropolitan de Nova York amb The Enchanted Island. Anunciada com a estrena mundial, la peça s’inspira en els pasticcios del segle xviii per agrupar un seguit de fragments de Händel, Vivaldi, Rameau i altres llumaneres. Amb la presència de Plácido Domingo, Joyce DiDonato, David Daniels, Danielle de Niese i William Christie, es tracta sense discussió de la première més glamurosa de la temporada (i l’última nit de l’any, ni més ni menys). Queden moltes obres noves al tinter, però si alguna cosa ha de quedar clara d’aquest repàs succint, és que les notícies de la mort de l’òpera són exagerades. D’esquerra a dreta: Willem Dafoe, Marina AbramoviĆ, Antony i Robert Wilson, protagonistes i creador de The Life and Death of Marina AbramoviĆ, al Teatro Real de Madrid aquesta temporada 13 | RMC · setembre - octubre 2011 isabelí, que arribarà a l’English National Opera a temps per als Jocs Olímpics. Curiosament, també aquest estiu i també al Manchester International Festival ha vist la llum The Life and Death of Marina Abramović, punt de confluència de talents ben diferents: la mateixa artista que dóna nom a l’obra, una de les més destacades representants del performance art; Robert Wilson com a director d’escena, Willem Dafoe com un dels protagonistes i les cançons escrites i interpretades per Antony, el líder del subjugant grup Antony and The Johnsons. Aquesta és una de les apostes més agosarades de Gerard Mortier per a la propera temporada del Teatro Real de Madrid, una temporada que ja va provocar coïssors en ser presentada, per la forta presència d’obres del segle xx i xxi. ACTUALITAT REPORTATGE Dalí reviu al Liceu El Liceu acull ‘Yo, Dalí’ de Benguerel, després de l’estrena al Teatro de la Zarzuela de Madrid. per Jaume Radigales Per la seva excèntrica biografia, ocasionalment autoinventada, i pel seu component mediàtic, és lògic que l’òpera es fixés en Salvador Dalí. Ho han fet el llibretista Jaume Salom i el compositor Xavier Benguerel després de mantenir durant més de deu anys la partitura de Yo, Dalí en un calaix, tot i que la idea era estrenar-la el 2004, amb motiu del centenari del naixement de l’artista. Dificultats administratives ho van impedir fins que finalment el mes de juny el Teatro de la Zarzuela de Madrid acollia amb èxit l’estrena absoluta de l’òpera amb el mateix equip que aquest octubre la presenta al Liceu. Un títol sobre un artista de casa reviscolat per un compositor també de casa: equip local per a un home i un tema d’abast universals. 14 | RMC · setembre - octubre 2011 El llibret i la partitura Xavier Benguerel és un compositor que deu part de la seva raó de ser artística als gèneres simfònic i de cambra, tot i que ha treballat molt la veu. Amb tot, el llenguatge operístic no li ha estat gaire familiar malgrat l’òpera de cambra Spleen i la “glossa operística” El llibre vermell. La de Yo, Dalí és una música que en aquest cas concep la veu com a instrument, integrada en un generós desplegament orquestral i que Benguerel justifica: “Per traslladar en música l’univers mental psicològic tan complex de la relació Gala-Dalí, necessitava mitjans amplis i suficientment capaços de plasmar-lo. Aquesta part orquestral la vaig tractar a un nivell similar que la part vocal. Les dues actuen en igualtat de condicions”. Això, és clar, comporta no poques dificultats, especialment per als intèrprets vocals, però també per al director. En aquest sentit, Miquel Ortega, que és un home familiaritzat i compromès amb la creació musical contemporània, confessa que “és una obra molt difícil de dirigir. La dificultat més gran està en la polirítmia orquestral. Estem davant d’una obra amb una gran orquestració. Tot i que, de manera molt intel·ligent, Xavier Benguerel tracta alguns passatges de manera cambrística”. En aquest equilibri semblen estar d’acord els dos intèrprets protagonistes que encarnen els rols de Dalí i Gala, respectivament Joan MartínRoyo i Marisa Martins, és a dir, baríton i mezzo. Preguntat sobre el perquè de la tria d’aquestes tessitures, per a Benguerel la de Dalí “havia de ser una veu de baríton. D’altra banda, el seu àlter ego és Gala, una dona que pel caràcter fort i la seva vehemència i força interior, vam pensar en una mezzo, perquè li donaria més força i versemblança que no pas una soprano”. El baríton català Joan Martín-Royo considera aquesta partitura “escrita amb un llenguatge clàssic però del segle xx. No és incantable, perquè no busca la dificultat perquè sí. La part més interessant és l’orquestració que, tot i la seva grandiositat, busca el color precís, de manera que quan intervé la veu es donen diferents tocs cromàtics”. Per la seva banda, la mezzosoprano Marisa Martins també ens comenta les prin- cipals dificultats a l’hora d’afrontar la peça de Benguerel, atonal i amb ús constant d’intervals: “Jo, que no tinc oïda absoluta, quan l’estudiava vaig haver de treballar molt els intervals fins a aconseguir-los. Però, per sort, l’escriptura de Benguerel és molt cantable i no va en contra de l’instrument”. Dalí com a personatge operístic El primer gran repte d’aquesta òpera era establir els paràmetres de Dalí com a personatge operístic. El caràcter polièdric de l’artista ha condicionat l’espectacle, començant per la mateixa música, tot i que no n’hi ha una d’específica per a Dalí, perquè per a Benguerel “tot surt del llibret, que m’ha suggerit el caràcter i la manera de ser del personatge. Abans em vaig documentar molt sobre la vida de Dalí, però he seguit lletra per lletra el treball de Salom”. Aquesta documentació ha estat també bàsica per als intèrprets. Sobre això, Joan Martín-Royo, que a més de cantant és llicenciat en història de l’art, ja tenia bas- tants coneixements sobre l’obra daliniana: “Sempre és un personatge que m’ha interessat molt. Gràcies a Internet vaig visionar moltes entrevistes i documents, no tan sols per conèixer el Dalí personatge màscara, sinó també per al llenguatge corporal, la manera de parlar, i aproparme a l’articulació, la manera de moure’s de pintar o de signar”. Més difícil ho tenia Marisa Martins, que ha de donar vida a un personatge enigmàtic com Gala; “és una dona que pràcticament no coneixem, que sempre va treballar des de l’ombra al costat d’Éluard o de Dalí. Adorava l’art i va ser creadora d’artistes. Una dona amb molta por a la pobresa, l’envelliment, la mort...”. I finalment hi ha el repte escènic, posar dempeus un espectacle sobre un personatge molt connotat per una iconografia massa present en el context dels mitjans de comunicació de masses. Xavier Albertí, que a més de dramaturg és músic, no volia abordar la direcció escènica de l’espectacle supeditant la música a la visualització: “Estem acostumats a tractar la música com a subsidiària de la imatge i això s’ha traslladat d’una manera més o menys conscient a les direccions escèniques operístiques de les últimes generacions. A mi em sembla que si alguna cosa significa òpera no és pas la supeditació, sinó trobar un llenguatge propi”. I, en el cas de Yo, Dalí, s’hi imposa en primer lloc el tractament del gènere a què s’adscriu aquest títol: drama, comèdia, tragèdia, farsa? Albertí confia a haver trobat l’equilibri entre aquests elements: “Aquesta òpera és un drama burgès, simbolista, metafísic i una tragèdia, perquè hi ha un destí que opera sobre els comportaments humans. Però també hi ha elements de farsa, de comèdia... i els equilibris entre aquests gèneres li donen una personalitat molt concreta”. És evident que quan es parla de Dalí tothom pensa en El gran masturbador, L’enigma de Hitler o La persistència de la memòria, és a dir, en imatges plàstiques molt precises de la seva obra. Es podria caure en la temptació d’escenificar una òpera sobre Dalí a partir d’una reproducció museística, i això és el que Albertí i l’escenògraf Quim Roy han volgut evitar: “Una peça tan heterogènia no es pot limitar a la citació de l’obra daliniana. Amb Quim Roy s’ha delimitat l’espai públic i l’espai privat veient les teles des del darrere i amb les estructures de fusta dels marcs dels quadres. No ens apareix la iconografia daliniana fins a l’última escena del quart acte, amb reflexos de la línia pictòrica del món de Dalí que vénen donats per l’element oníric d’aquesta mateixa escena”. Aquest és el resultat d’un treball de mesos, fins i tot d’anys si recordem que la partitura romania tancada en un calaix. El repte ara no és tan sols que s’estreni al Liceu (i que agradi), sinó que l’obra pugui girar i, si pot ser, entrar a formar part del repertori habitual dels teatres d’arreu. Catalans universals com Dalí i Benguerel bé s’ho mereixen. 15 | RMC · setembre - octubre 2011 Teatro de la Zarzuela / Jesús Alcántara ACTUALITAT 16 | RMC · setembre - octubre 2011 ACTUALITAT ACTUALITAT entrevista Xavier Benguerel “Estrenar ‘Yo, Dalí’ ha estat un festival de satisfaccions”. Per Ana María Dávila És un dels creadors més actius i, sens dubte, més interpretats i divulgats del panorama musical català. Però tot i això, aquesta darrera dècada Xavier Benguerel i Godó (Barcelona, 1931) ha hagut de viure la seva particular travessia pel desert amb la que estava destinada a ser –i ara, per fi, ja és– la seva creació més ambiciosa: l’òpera Yo, Dalí. Encarregada pel Ministeri de Cultura amb l’objectiu d’estrenarla en el marc dels actes de celebració del centenari del pintor empordanès, l’òpera de Benguerel va acabar en un calaix arran d’entrebancs i imprevistos burocràtics. Han hagut de passar set anys perquè aquesta obra, primera trobada de l’autor amb la lírica de gran format i resum dels seus principis artístics, veiés la llum. Vuitanta anys, dos discos, un llibre i, sobretot, una gran òpera. És aquest un moment especialment dolç per a Xavier Benguerel? No sóc gaire conscient que aquest sigui un moment dolç per a mi, malgrat que em puc considerar un home afortunat perquè gairebé tot el que he fet s’ha sentit i un seixanta per cent de les meves obres han estat enregistrades. Però els creadors som éssers una mica estranys, i personalment tinc la sensació que el meu àmbit és petit i reduït, i que no se’m coneix gaire. Potser no és així, però hi ha institucions que no m’han convidat mai a fer una xerrada sobre el meu treball o per a les quals el meu vuitantè aniversari ha passat desapercebut. De totes maneres, una estrena operística és un veritable esdeveniment. I més encara quan s’han hagut d’esperar set anys. Naturalment. Quan ens van dir que l’òpera no es feia, tot es va esfondrar, i 17 | RMC · setembre - octubre 2011 Reportatge fotogràfic: layetanaoffice.com L’esperada estrena, però, sembla arrodonir un any de satisfaccions per al compositor, que el passat 9 de febrer va celebrar el vuitantè aniversari, una efemèride que féu coincidir amb la presentació d’un llibre autobiogràfic, Notes de la meva vida. Memòries 1931-2009 (Ed. Boileau, 2011) i dues gravacions discogràfiques, editades per Ars Harmònica. ACTUALITAT Després d’un periple tan surrealista com l’obra de l’artista que la va inspirar, la primera gran òpera del compositor Xavier Benguerel ha vist, per fi, la llum. Amb set anys de retard respecte de la data prevista, Yo, Dalí pujava per primera vegada a un escenari el 8 de juny passat a Madrid, pròleg de la seva arribada a Barcelona el proper 19 d’octubre. Aquesta esperada estrena ha estat, sens dubte, el millor regal per a un compositor que enguany celebra el vuitantè aniversari. Una efemèride que el músic ha arrodonit amb la presentació de dos nous enregistraments discogràfics i la publicació de les memòries. des de llavors aquesta era una espina que tenia clavada. I sí, la veritat és que veure el Dalí estrenat ha estat una il·lusió enorme i també una gran sorpresa. Ho diu perquè ja no hi comptava? Això també, però no ho deia en aquest sentit, sinó per tot el que comporta veure com allò que has escrit, tancat entre les quatre parets d’una habitació i sense cap contrast amb la realitat, pren forma dalt d’un escenari. I el resultat, tot i que és proper al que has imaginat, ofereix molts aspectes i matisos que no havies imaginat. Què vol dir exactament? Vull dir que jo no sóc un home que vingui del món de l’òpera i la meva experiència en aquest sentit era tremendament limitada. Només havia fet una òpera de cambra, l’Spleen, però que té molt poc a veure amb aquesta. Per tant, hi havia una gran quantitat de coses que jo no havia viscut mai. O sigui que la primera sorpresa ha estat veure com tot allò que havíem escrit el Jaime Salom i jo es duia a escena. Em va cridar molt l’atenció tot el treball creatiu desenvolupat pel Xavier Albertí, el que havien de fer els cantants, com expressaven el caràcter psicològic dels personatges i com tot això afectava l’expressió vocal. Què li ha semblat, doncs, el resultat? 18 | RMC · setembre - octubre 2011 Fantàstic! Jo no em podia imaginar que amb una obra meva, amb un llenguatge no gaire fàcil, però també crec que comprensible, el públic arribaria a identificars’hi d’aquesta manera; identificar-se amb els meus sentiments i amb el que havia volgut dir. Vaig tenir una gran sorpresa en sentir uns crits i uns bravos que no havia tingut mai en cap obra meva. Per això, l’altra gran sorpresa ha estat la recepció del públic, així com les crítiques tan elogioses que he rebut. En resum, que ha estat tot un festival de satisfaccions i m’atreviria a dir que l’èxit més gran de la meva vida musical. S’animaria a escriure’n una altra? No sé què dir-li. És cert que moltes persones m’han comentat que hauria de fer una altra òpera. Fins i tot la meva dona em vol parlar d’un parell de temes. Sincerament, però, jo ho dubto molt, perquè escriure una òpera comporta molts problemes que van més enllà de l’escriptura musical. D’entrada, hauria de tenir un encàrrec i la garantia d’una estrena. Una òpera d’aquesta envergadura són dos anys de feina, i a la meva edat no pots abocar-te en un projecte així sense la seguretat que arribaràs a veure-ho portat a terme. Jo no escriuria mai una òpera sabent que no s’ha d’estrenar. És per això que tot i el seu extens catàleg no havia abordat mai aquest gènere? La veritat és que ningú no m’ho havia demanat abans. Tot i que he treballat molt la veu, jo sóc un compositor vinculat al món simfònic i més concretament al món concertant. Si es mira el meu catàleg es veu que tinc molts concerts per a diferents ins­­truments. En canvi, vostè ha dit que Yo, Dalí podria ser l’èxit més importat de la seva carrera. ¿Més encara que el Llibre vermell, l’obra que l’ha donat a conèixer internacionalment? Bé, al meu interior tinc aquesta sensació. Per això em preocupa que el Dalí no mori a Espanya, perquè estic segur que aquesta òpera també funcionaria molt bé a l’estranger. El nom de Dalí arrossega molt. Igual que el de Montserrat, que és conegut arreu del món i que jo crec que és una part del secret que el Llibre vermell hagi tingut una difusió tan extraordinària, fins al punt que n’hi ha quatre gravacions discogràfiques. Això i el fet que un director alemany, Leo Krämer, s’hi va interessar molt i la va dirigir 14 vegades, que aviat es diu per a una obra contemporània, i més tractant-se d’una partitura tan complexa com aquesta, en la qual intervenen més de cent persones. Més enllà del Llibre vermell, però, el fet que vostè sigui un compositor que ha pogut estrenar pràcticament tot que el que ha fet..., ¿creu que hi ha una raó d’estil darrere la difusió que ha assolit la seva obra? Trobo molt interessant aquesta pregunta, perquè em dóna peu a parlar de les diverses etapes creatives que he viscut al llarg de la meva vida com a compositor. En un primer moment, jo, com molts altres, vaig defensar d’una manera aferrissada la música serial, però després la vaig abandonar perquè vaig veure que això era un món molt germànic i tancat que no lligava amb el meu esperit mediterrani, de llum, de color, de sol. A partir de llavors, m’he preocupat especialment per la comunicació, que crec ha estat la gran mancança, el gran problema de la música contemporània. Això i un excés d’adoració de la sonoritat, que ens va portar a defugir ACTUALITAT moltes altres coses que havien estat importants dins la història de la música. Una d’elles era la melodia. I precisament va ser amb el Llibre vermell que jo vaig tancar un període de crisi, en el qual, tot i que trobava a faltar la melodia, no em veia capaç d’inventar-la. I llavors vaig anar a l’edat mitjana i em vaig apropiar d’una melodia que no era pas meva, però que passada pel tamís d’una expressió musical del segle xx feia una amalgama que era més intel·ligible pel públic. Va ser una mena d’obertura per poder treballar amb un llenguatge més clarificador. I no només això, sinó que a finals dels anys vuitanta vaig eliminar una sèrie d’elements musicals que vaig considerar que ja no m’eren útils. Vaig netejar la meva música de sistemes i d’efectes innecessaris. No es tractava de renunciar a un concepte de creació musical, però sí de fer una música més comunicativa, més concentrada i que rebutjava una sèrie de factors que havia fet servir anteriorment. I aquest plantejament l’ha mantingut fins avui? Parlem de mestratges. Quins n’han estat els seus? Jo sóc fonamentalment autodidàctic. Tot i això, vaig començar a estudiar a Xile amb Juan Orrego Salas i Alfonso Letelier, però va ser una relació molt curta, perquè molt poc després vam tornar de l’exili. Quan vaig arribar a Catalunya, que llavors era un món molt tancat, vaig anar primer a unes classes amb Ricard Lamote de Grignon, però van durar molt poc, perquè de seguida vaig veure que la seva estètica no tenia res a veure amb la meva. I llavors em van recomanar el mestre Cristòfor Taltabull. En aquell moment ell era un home gran i cansat, però tenia el cap molt clar i respectava els nous corrents musicals. No em va dir mai que anés per un camí o per un altre. Sempre em va donar total llibertat. Va ser molt important per a mi. I altres influències? De compositors, moltes. Els primers autors que, de petit, ja em van agradar molt van ser Debussy i Ravel, i després el gran nom que em va iniciar en la música, que em va donar el cop de sortida, va ser Béla Bartók. Naturalment, com deia abans, va haver-hi una època en què Schönberg i Alban Berg em van marcar molt. I posteriorment vaig aprendre molt de Ligeti, Berio i de l’escola polonesa: Lutoslawski, Penderecki i Serocki. Imagino que de tot això parla en el llibre de memòries que acaba de presentar... Més que un llibre de memòries, això són notes de la meva vida. Jo no sóc escriptor, és clar, però alguna herència m’ha transmès el meu pare. Suposo que per això vaig tenir la idea de començar a escriure coses que m’havien passat. Però ho feia només per a mi mateix, per recordar-les, pensant que si m’avorria i ho deixava, no passaria res. I ves per on, vaig anar fent, fins que em vaig adonar que havia escrit més d’un centenar de pàgines. I les vaig guardar. I un dia se’m va ocórrer comentar-ho a l’Editorial Boileau, que han editat moltes partitures meves. I llavors van ser ells els que em van suggerir la possibilitat de ferne un llibre. I així va néixer. Aquest llibre són, simplement, records de la meva vida musical, anècdotes, situacions. Una vida musical que travessa bona part de la historia de la música catalana del segle xx i ara del xxi. Quina és la seva lectura del moment actual i futur immediat? Crec que és un moment especialment difícil. Catalunya ha estat sempre un país d’avantguarda artística, però en aquest moment la veu dels seus creadors musicals està molt ofegada. No hi ha interès per cuidar el que es fa. Hi ha una mena de porta tancada perquè els joves i els compositors puguin donar a conèixer el que fan. Jo tinc l’esperança que tot això canviï, perquè les coses a la vida sempre van a cicles, però és que resulta molt descoratjador sentir, que em deia un músic: “Jo tocaria fins i tot sense cobrar”. És una situació molt dolenta. 19 | RMC · setembre - octubre 2011 Els meus principis artístics no han canviat mai: la meva música ha de ser una música fora de tota rutina. No m’interessa l’expressió “facileta” de la música, la que fa servir un llenguatge molt tradicional. Considero que la meva música ha de ser filla de la meva època. L’únic que ha canviat és la manera de dir-ho. La meva música s’ha simplificat, però mai no ha renunciat a aquests principis fonamentals. ACTUALITAT Imprescindible Andris Nelsons, debut a Palau 100 20 | RMC · setembre - octubre 2011 El director letó Andris Nelsons debuta al Palau de la Música Catalana al capdavant de la City of Birmingham Symphony Orchestra, en la seva primera visita a la sala de concerts modernista. Amb un concert format per obres del repertori romàntic –Beethoven, Dvorák i Txaikovski– inaugura la temporada de concerts de Palau 100, que enguany presenta novetats tant pel que fa als artistes convidats com també al format d’alguns concerts. Andris Nelsons és un dels talents de la direcció d’orquestra més valuosos de l’actualitat i té una gran consciència de la importància d’acostar-se al públic per tal d’incentivar el seu interès per la música clàssica. Amb la City of Birmingham Symphony Orchestra desenvolupa una important tasca de difusió del repertori musical per a orquestra, amb concerts temàtics i un accent especial sobre la música contemporània. Lluny de sentir-se acovardit per la important ombra que va deixar Simon Rattle després dels divuit anys de vinculació amb l’orquestra esmentada, Nelsons recull el testimoni deixat pel mestre anglès i els seus successors per continuar fent de la CBSO una de les orquestres més reputades d’Anglaterra. Amant del gran repertori romàntic, el jove director letó està duent a terme una sèrie d’enregistraments junt amb la CBSO amb el segell ORFEO, el proper dels quals tindrà Strauss i Stravinsky com a protagonistes. És conscient de l’actual paper que un director d’orquestra té davant d’una orquestra. Entén la necessitat d’establir una relació més propera tant amb els músics com amb les audiències. Parla de contagiar energia, inspiració i s’entusiasma en recordar un dels seus mestres, Mariss Jansons, de qui destaca el seu entusiasme, la capactitat que té de crear una atmosfera especial quan dirigeix i la seva extraordinària personalitat. Una bona ocasió per conèixer un dels talents de la direcció actual i una orquestra de gran qualitat. Marco Borggreve per Mercedes Conde Pons ACTUALITAT > Guanyadors dels Concurs Josep Mirabent i Magrans i del Concurs Ricard Viñes Park. En la categoria B: Zhengqi Hu, Dorothy KhademMissagh i Pierluigi Carbonara i Jaroslav Oliynyk; i premi especial al millor concursant de nacionalitat espanyola, Paula García del Valle. El primer, organitzat per la família Mirabent i Magrans, va tenir lloc els dies 25 i 26 de juny al Palau Maricel de Sitges. En l’apartat de cambra van resultar guanyadors: 1r premi (3.000 euros) el Cuarteto Octavia; 2n premi (2.000 euros), Satz Duo; 3r premi (1.200 euros), Fussion Percusion Duo; Premi Casa Parramon al millor instrumentista de corda (800 euros), Alicia Salas i Lara Fernández, violes; Premi Montserrat Mirabent a la millor interpretació d’un compositor català (500 euros), Duo Alfageme amb la interpretació de Caprici de Joan Elias; i Premi Fundació Mas i Mas a mode de concert dins del cicle 30 Minuts de Música, Trio Baroja. En l’apartat de cant van resultar guanyadors: 1r premi (3.000 euros), Víctor Sicard (baríton); 2n premi (2.000 euros), Tiago Costa (tenor); 3r premi (1.200 euros), Mina Baek (mezzosoprano); i a més, altres mencions d’honor i premis especials. En el 17è Concurs de Piano Ricard Viñas 2011 de Lleida, celebrat el juliol passat, van resultar guanyadors en la categoria A: Jackie Jaekyung Yoo, Zoltán Fejérvári i Sun-a Cuarteto Octavia Josep Vila i Casañas serà a partir d’aquest setembre el nou director titular del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Vila combinarà aquest nou projecte amb el de director de l’Orfeó Català, càrrec que ocupa des del 1998. Reconegut per la seva trajectòria i vàlua artística, Josep Vila agafa el relleu d’un altre dels grans mestres del cant coral, Jordi Casas i Bayer, que va fundar el Cor el 1990 i n’ha estat al capdavant fins ara. Casas, que ha estat nomenat recentment director del Coro de RTVE, passa a ser director emèrit del Cor de Cambra i hi continuarà col·laborant puntualment. La decisió, adoptada per la Junta de l’Orfeó Català el mes de juliol, respon a la voluntat de renovació del projecte i la progressió artística continuada del Cor de Cambra. D’altra banda, s’unifica la direcció dels dos cors, Orfeó Català i Cor de Cambra, i neix l’oportunitat de crear sinergies i establir un règim de col·laboracions. En funció dels projectes, la disponibilitat i les seves característiques, ambdós cors es reforçaran mútuament per créixer i desenvolupar un projecte artístic sòlid i estable, amb el mestratge de Josep Vila, un dels directors més valorats del món coral. Xavi Guerrero Són Notícia > Canvi de direcció en el Cor de Cambra del Palau de la Música Josep Vila i Casañas > Editada l’obra guanyadora del Premi Dolors Calvet L’obra guanyadora del II Premi de Composició per a Piano Dolors Calvet i Prats (Vilafranca del Penedès, 1907-Madrid, 1988) titulada 10 variacions sobre un tema tradicional, obra de Marian Márquez, acaba de ser editada per l’editorial Dinsic de Barcelona. Aquest premi es va fundar amb la finalitat de tenir noves obres per a l’estudi del piano, mitjançant un conveni establert entre la Família Herrera-Calvet, l’Ajuntament de Vilafranca del Penedès i el Museu de les Cultures del Vi de Catalunya (VINSEUM). El Premi és dotat amb 2.500 euros i és de periodicitat biennal. El jurat d’aquesta segona convocatòria el van formar Josep Soler Sardà (president), Alejandro Civilotti, Diego Fernández Magdaleno i Montserrat Ríos Rallé. Actualment, hi ha vigents les bases de la tercera convocatòria, a la qual es poden presentar obres fins al dia 23 d’abril de 2012 i que es fallarà el dia 21 de juny de 2012. Les bases es poden consultar a l’adreça <www.vinseum.cat>. > Es posa en marxa el centre Musitekton El mes de juliol s’inaugurà a Barcelona (carrer de Sant Pere Més Alt, 68) Musitekton, un centre musical que és una botiga que ofereix una àmplia gamma d’instruments, accessoris i consumibles (és distribuïdor oficial del conegut taller francès The Paris Workshop), i un taller de construcció d’instruments. Igualment, compta amb un estudi d’enregistraments i ofereix un servei de produccions musicals. El local té una sala polivalent on es desenvolupen diferents activitats, com són cursos, classes magistrals i concerts. Per a la seva inauguració comptà amb la presència de Paul McNulty (considerat un dels millors constructors de fortepianos del món), la fortepianista russa Viviana Sofronitsky, i Isabel Félix pianista, fortepianista i clavecinista (una de les fundadores del centre). <www.musitekton.com>. ACTUALITAT > El Palau i Ibercamera organitzen la temporada de cambra al Palau > Iniciativa de mecenatge popular per enregistrar una òpera catalana El Palau de la Música Catalana i Ibercamera han arribat a un acord per impulsar Da Camera, un nou cicle de música de cambra a la Sala de Concerts del Palau de la Música Catalana que vol convertir-se en l’oferta de referència d’aquest gènere musical a Barcelona. La proposta neix de tres motivacions: mantenir la gran tradició cambrística de la sala; reivindicar la música de cambra de qualitat com a gènere fonamental i donar-hi el mateix espai i pes que tenen altres gèneres més populars, a més d’oferir la possibilitat a joves intèrprets de debutar en un espai tan emblemàtic de la ciutat. El portal de micromecenatge <www.verkami.com> ha acceptat el projecte d’enregistrament de l’òpera en català Alba eterna d’Albert Guinovart (amb llibret de Jordi Faura), obra estrenada el desembre de 2009 a Reus per encàrrec de l’Orquestra Camera Musicae, i en coproducció amb el Centre d’Arts Escèniques de Reus. Es tracta de la primera orquestra catalana i espanyola que presenta un projecte de micromecenatge, consistent en una aportació econòmica privada (de diferents quantitats i en un límit de temps de 40 dies) a canvi de diferents contraprestacions, com la descàrrega digital del doble CD uns mesos abans que surti a la venda, assistir a l’enregistrament o a concerts de Camera Musicae al Palau de la Música. El cicle se celebrarà entre febrer i maig de 2012 i estarà integrat per sis concerts. Hi participaran tres formacions de cambra de reconegut prestigi, com són el Cuarteto Quiroga, conjunt jove en una progressió ascendent espectacular; el Fauré Quartett, prestigiosa agrupació alemanya en la formació de quartet amb piano, i el Pavel Haas Quartet, que porta el nom d’aquest compositor txec que va morir al camp de concentració d’Auschwitz, a més dels duos formats per la genial i reconeguda violoncel·lista Sol Gabetta i el pianista Bertrand Chamayou i pel violinista Lorenzo Gatto i el pianista Roberto Giordano, i finalment hi haurà un recital de piano a càrrec de Iuliana Avdeieva, guanyadora del Concurs de Piano Chopin 2010. Són Notícia 24 | RMC · setembre - octubre 2011 El cicle vol retre homenatge a l’Associació Musical Da Camera, que del 1913 al 1936 va ser el principal promotor d’una “edat d’or” de la música de cambra a Barcelona. > Jordi Savall, premiat amb un dels màxims guardons de la música El música català va ser distingit el passat juny amb el Léonie Sonning Music Prize 2012 (el màxim guardó musical que s’atorga a Dinamarca i que és considerat el Premi Nobel de la música) per tota la seva trajectòria artística i com un dels grans pioners de la música antiga, tant pel que fa a la interpretació com a la investigació. El premi el rebrà el 31 maig de l’any que ve durant el concert que oferirà a Copenhaguen. D’altra banda, Jordi Savall i Montserrat Figueras van ser distingits el passat maig com a Comanadors de l’Orde de les Arts i les Lletres a França. Al tancament d’aquesta edició de la «Revista Musical Catalana», el projecte havia recollit 7.740 euros. > Oriol Pérez i Treviño, nou director de L’Auditori Just abans de tancar aquesta edició de l’RMC, Oriol Pérez (Manresa,1972) va ser nomenat nou director general de L’Auditori, càrrec que ocuparà a partir del present mes de setembre. Actualment és el director artístic del Festival de Torroella de Montgrí i el coordinador executiu del Centre Robert Gerhard de promoció i difusió del patrimoni musical català, amb seu a L’Auditori. > 21è Festival l’Hora del Jazz, del 4 al 29 de setembre El Festival l’Hora del Jazz-Memorial Tete Montoliu (organitzat per l’Associació de Músics de Jazz i Música Moderna de Catalunya) presenta, com és habitual, una programació variada de jazz i música moderna amb l’objectiu de fer arribar a tot el públic la música que es crea a Catalunya, amb propostes de joves músics i veterans consagrats, tot esdevenint un aparador del jazz i la música moderna que es fa al nostre país. La programació de l’Hora del Jazz tindrà lloc durant els migdies de 3 diumenges del mes de setembre (4, 11 i 18) a la plaça de la Vila de Gràcia i els concerts nocturns a diferents clubs de la ciutat. També oferirà, com cada any, concerts a Vilafranca del Penedès, tant a l’aire lliure com a l’espai tancat d’un club. Hi actuen Cesc Miralta Quartet, Eladio Reinón Quartet, CAP, SelnikMezquida Duo, Anna Luna Lucas Quintet, Trakas, Els 4 Cats, Laia Fortià, David Pastor & Pere Foved, Ester Formosa Trio, Maurici Villavecchia Trio, i Jaume Vilaseca Quartet. ACTUALITAT Compàs lliure Un panorama minvant? Una mirada a la temporada musical que comença a Barcelona. 26 | RMC · setembre - octubre 2011 La calor es tempera, la morenor comença a esvair-se, els fulgors dels festivals d’estiu s’apaguen i la vida torna al seu ritme normal (rutinari o no, això depèn de cadascú). Per als que vivim organitzats no pas per anys naturals, sinó per temporades, tot és a punt per a un nou inici de curs musical, un curs en què els efectes de la crisi seran molt més evidents que la temporada anterior. D’entrada, serem un menys. d’aquesta cinta de Jack Arnold del 1957, els pressupostos de les principals entitats musicals han minvat i minvat, la qual cosa ha dut a una paral·lela reducció de l’activitat. Sense anar més lluny, l’OBC o el Liceu, que endarrereix l’inici de la temporada per començar amb una vergonyant versió de concert (i amb fragments) del Faust de Gounod: una bona manera de dir que som pobres. Sense fer gaire rebombori, però deixant una sensació d’orfandat en l’esperit del melòman sensible, Euroconcert va anunciar al final de la seva 26a temporada que plegava veles. No és aquest el lloc d’escatir les raons d’una notícia trista, sobretot per als qui conservem records de vetllades memorables (el recital de Lucia Popp és un dels més vívids, i fa quasi 24 anys!), però no seria forassenyat pensar que el cicle creat per Antoni Sàbat és un cas notori del peix que es mossega la cua: tot i el bon criteri del seu mentor, la manca de recursos suficients impedia a vegades contractar artistes de més qualitat, i alhora el perfil més baix de la programació dificultava l’obtenció de més recursos (per exemple, més públic). Si el Palau de la Música Catalana encara afronta la ressaca financera del saqueig realitzat per Fèlix Millet i els seus adlàters (confiem a veure algun dia no gaire llunyà el judici d’aquest espoli indigne), l’altre gran equipament concertístic, L’Auditori, ha viscut –durant més de mig any– un escandalós buit de poder. Com es diu en aquests casos, ha estat desvestir un sant per vestir-ne un altre. Joan Oller va deixar L’Auditori per intentar posar ordre al Palau, però trobar successor ha costat sis mesos i un concurs internacional declarat desert, conseqüència d’un impàs polític que també denota la manca de projecte per a l’equipament. Finalment, després de massa temps amb el gran transatlàntic del carrer de Lepant sense capità i sense rumb conegut, l’escollit ha estat Oriol Pérez, actiu i entusiasta en mil fronts musicals. Més enllà de la valoració que mereix la persona escollida (tot i que certament es tracta d’una aposta valenta), caldrà esperar al setembre per saber quines seran les grans línies d’actuació en un Auditori que no s’ha escapat de la crisi ni de la pèrdua de recursos. Serà aquesta l’única baixa en campanya? Si bé els principals cicles ja han anunciat els seus plans per a l’exercici 2011-12, encara falta presentar molta de l’oferta concertística habitual, amb la qual cosa la possibilitat d’altres decessos no està descartada. Ben mirat, la situació general, no només en el món de la música, sinó en el de la cultura en general, recorda un clàssic del cinema de ciència-ficció, L’increïble home minvant. Com el protagonista Almenys l’OBC pot afrontar el curs amb la confiança dels bons resultats May Zirkus per Xavier Cester L’OBC pot afrontar el curs amb la confiança dels bons resultats globals que ha tingut la primera temporada de Pablo González (foto) com a titular del conjunt. ACTUALITAT Una altra relació que està donant bons resultats artístics és l’establerta entre Rubén Gimeno (foto) i l’Orquestra Simfònica del Vallès. globals que ha tingut la primera temporada de Pablo González com a titular del conjunt. És veritat que no només els pressupostos minven, també la capacitat de risc de la majoria de cicles, i l’Orquestra no n’és una excepció. Falta la cirereta del pastís, aquella obra magistral i infreqüent que segrega sobredosi de salivera expectant al melòman amb un mínim de ganes de variar la dieta musical. Però seria injust no reconèixer la presència en el cartell de noms ben atraients, ja siguin solistes o directors convidats, començant per l’esperat retorn d’Eiji Oue. ¿Es repetiran les exuberants efusions emocionals entre públic i podi dels últims temps de la titularitat del japonès? Una altra relació que està donant bons resultats artístics és l’establerta entre Rubén Gimeno i l’Orquestra Simfònica del Vallès. Els 25 anys de vida del conjunt sabadellenc arriben en un moment delicat per a una orquestra massa avesada, per desgràcia, a viure entre estretors, i el panorama a curt i mitjà termini de les aportacions públiques no és gaire optimista. En tot cas, la imaginació no pot fallar mai, i si haguéssim de donar un premi a la idea programadora més sensacional del curs, aquest sens dubte recauria en la segona sessió dels Concerts Simfònics al Palau: a qui se li va acudir interpretar 4’33” de Cage abans dels Carmina Burana d’Orff és poc menys que un geni. La crisi, enmig de totes les seves malvestats, pot tenir un efecte benèfic: estimular la col·laboració entre entitats i de passada evitar duplicacions de programes. Així, per exemple, de cara a les dues grans efemèrides musicals del 2012 al nostre país, el centenari del naixement de Xavier Montsalvatge i el cinquantenari de la mort d’Eduard Toldrà, les diverses institucions s’han repartit una mica els papers i així L’Auditori se centrarà més en el primer i el Palau en el segon, amb la representació, en coproducció amb el tercer en discòrdia, el Liceu, de l’òpera El giravolt de maig. No menys destacat és el pas que han fet Ibercamera i el Palau, sortint del tradicional rol de llogater i llogador, per treballar plegats en un cicle de música de cambra que amplia l’oferta que ja presentava el primer. Però sempre queden preguntes enlaire: i què s’hi farà al Petit Palau? I una encara de més rellevant: com respondrà el públic a tot plegat? ¿Es mantindrà fidel als seus abonaments de sempre o preferirà espigolar d’aquí i d’allà? ¿Comprarà les entrades amb l’anticipació habitual o esperarà fins a l’últim moment? I si és aquesta última opció, ¿s’ho pensarà dos o tres cops abans d’obrir la cartera? ¿Ja li estarà bé la prudència general de les diverses temporades o hi trobarà a faltar propostes més noves? Aquestes són només algunes de les qüestions, entre moltes d’altres, que intentarem esbrinar al llarg de la temporada. En tots els discursos apareixia sempre l’Orfeó Català i les formacions de l’Escola Coral, una iniciativa que per descomptat mereix ser incentivada i, en canvi, es deixava en un segon terme el Cor de Cambra. El nomenament com a director de Josep Vila, que compaginarà el càrrec amb el de titular de l’Orfeó, és un primer pas d’un camí del qual encara no sabem ben bé cap on va. ¿Es mantindrà l’estructura actual, amb finançament de la Generalitat i de la fundació que regeix els destins del Palau? ¿Es buscarà un altre model més barat? La pregunta de base, tanmateix, hauria de ser una altra: en un país on ens vantem de tradició coral, ¿volem un cor professional al màxim nivell possible? ¿O amb les prestacions dels millors cors amateurs ja podem anar fent? Ambició o conformisme? 27 | RMC · setembre - octubre 2011 Ivo Rovira@Ana Ponce I ja que som al Palau, sobre el monument modernista encara planen algunes incerteses, ja sigui sobre alguns dels cicles que organitzava com sobre els seus cossos estables. ACTUALITAT a propòsit de Salvador Brotons Balanç del 125è aniversari de la Banda Municipal de Barcelona. May Zircus 28 | RMC · setembre - octubre 2011 Per Albert Torrens ACTUALITAT La temporada passada, la Banda Municipal de Barcelona va dissenyar una programació singular per celebrar els seus 125 anys d’existència. No va ser aquesta, però, l’única novetat en una sèrie de concerts que ara, un cop culminada, ens ajuda a valorar el director titular de la formació. El balanç és molt positiu perquè hem incrementat molt l’audiència i hi ha hagut molts concerts en què hem exhaurit les localitats. També recordo diverses actuacions en què el públic es va alçar, al final, d’una manera espontània! I això, als artistes, ens demostra que la música que fem arriba i toca la fibra sensible. Crec que, artísticament, la banda està en un moment òptim. Un dels plats forts de la temporada va ser l’estrena d’una obra d’encàrrec en cada concert. Com valora la iniciativa? En faig una valoració molt positiva, perquè hem engruixit el repertori català escrit originalment per a banda, i això sempre és bo. Hi ha peces de tota mena i estil. S’ha de promocionar la nova creació, perquè això afavoreix el progrés i el futur. No podem viure només del passat, d’allò que s’ha escrit abans. La Banda també va convidar a actuar al seu costat un bon nombre de solistes, alguns dels quals poc habituats a tocar-hi. Què en recorda? Tenir un solista sempre dóna una nova dimensió al concert, un atractiu més gran. I van tocar amb nosaltres diversos pianistes i altres instrumentistes, tots de molta categoria i molt contents d’haver tocat amb la Banda. Alguns, fins i tot, es quedaven sorpresos de la seva sonoritat i del fet que no hi ha tanta diferència com tocar amb orquestra. Recordo especialment el pianista i director israelià Yaron Gottfried, que ens va acompanyar i dirigir, entre d’altres, a la Rhapsody in blue de Gerswhin, i va causar una sensació impressionant. L’any passat es van incorporar a la Banda un nou director tècnic i un nou director assistent. De quina manera van contribuir a l’èxit de la temporada? Tots dos estan ajudant molt a fer que la Banda tiri endavant. El director tècnic, Joan Xicola, jo ja el coneixia de l’Orquestra Simfònica del Vallès, i ens ha aportat molt d’ordre i serietat en el treball. Té moltes qualitats, tant humanes com professionals, és molt dialogant i s’ha comunicat molt bé amb els músics. El director assistent, Juan Miguel Romero, ja és el segon que tenim. També ha treballat molt, ha fet molts concerts als barris ­­–que són igualment interessants– i ha preparat molt bé la Banda per als concerts que he hagut de dirigir jo. Ara que ja fa dues temporades que dirigeix la Banda, quina comparació faria entre les sensacions que li transmet dirigir aquesta formació en relació amb les de l’orquestra? Jo m’ho vaig pensar bastant abans d’agafar la direcció de la Banda, perquè el seu nom sol associar-se a poca qualitat, a directors de poca categoria..., conceptes completament erronis i falsos però que, malauradament, hi són. Jo sempre he pensat que la banda simfònica és com una orquestra, però sense corda. I té altres possibilitats i timbres. Per a mi, no hi ha diferència: tot és un gran grup simfònic, i l’important és fer música i fer-la ben feta. És cert que bona part del repertori per a banda són transcripcions d’orquestra. Nosaltres volem i hem de fer repertori original per a banda, que n’hi ha molt, però l’hem de combinar amb obres del repertori universal que la gent ja conegui: no podem fer tot un programa amb autors nous i desconeguts. Com veu el futur de la banda? Jo crec que, si continua amb el mateix suport de públic i institucions que ha tingut els últims anys, això només pot anar en alça. Aquest any, per exemple, hem de fer més concerts a la sala gran de l’Auditori, senzillament perquè la de cambra ens ha quedat petita. Jo crec que la banda té molt de futur perquè és una agrupació molt propera al poble, fem uns programes molt amens i directes, i la seva sonoritat és molt impactant. I és molt important que una ciutat com Barcelona mantingui una banda única –perquè molts indrets del món tenen bandes universitàries o militars, però no professionals. A força de dirigir i treballar –també de compondre– amb un nivell d’activitat incansable, la figura de Salvador Brotons ha esdevingut habitual als nostres escenaris i popular entre els amants de la música del nostre país. Des de fa dos anys, s’ha incorporat al projecte de la Banda Municipal de Barcelona, que ha contribuït a revitalitzar i conduir cap a un dels moments més brillants de la seva història. Les coincidències històriques l’han dut a encapçalar les celebracions del segle i quart de vida del conjunt. 29 | RMC · setembre - octubre 2011 Quin balanç global fa de la passada temporada de la Banda? ACTUALITAT REPORTATGE Ribermúsica, un projecte en creixement constant Deu anys d’una aposta plena de present i de futur. per Pere Andreu Jariod Ribermúsica ha celebrat ja els primers 15 anys d’existència. Continua amb una energia envejable i amb projectes cada vegada més sòlids i engrescadors. Ja pensen en el vintè aniversari, que arribarà l’any 2015. L’activitat, però, ni s’atura ni defalleix, més aviat al contrari, els organitzadors la reinventen, conscients de l’època en què vivim. 30 | RMC · setembre - octubre 2011 Més de 15 anys de trajectòria L’any 1995 Ribermúsica posava en marxa la Gran Festa de la Música de la Ribera. Joan Puigdellívol, director i ideòleg de Ribermúsica, i ànima del projecte, va rebre l’encàrrec del Districte de Ciutat Vella de l’Ajuntament de Barcelona. “Vaig constatar que el barri tenia moltes possibilitats d’oferir una proposta musical no convencional de música en viu, aprofitant els diversos espais que oferia la zona, tant des del punt de vista històric i artístic, com lúdic i de restauració”, recorda Puigdellívol. Es defineix com a visionari, humà i humanista. Ja des del començament va veure que allò havia de ser més que una gran festa: “Alhora que constato les possibilitats del barri per acollir una proposta festiva, urbana i cívica, m’adono també que hi ha unes mancances socials, pel que fa a cultures nouvingudes, de nanos marginals, d’immigració. Per això, penso que val la pena oferir un tipus de proposta en què hi hagi una part artisticocultural però també social”, explica. Ja des del començament va tenir clar que feia falta aquesta atenció social a certs col·lectius. Fins que no es van tenir els recursos necessaris, però, no es van poder dur a terme aquests projectes socials. Això es produeix sobretot a partir de l’any 2007. Abans, ja havien organitzat algun taller per a col·lectius d’immigrants. Una gran festa a la tardor al barri de la Ribera En el transcurs de les quinze edicions celebrades fins ara del Festival de Tardor Ribermúsica, hi han actuat alguns dels artistes més destacats del nostre país. Ja des del començament van apostar clarament per espectacles de tipus multidisciplinari. S’han dedicat edicions a personatges emblemàtics com Antoni Gaudí, Salvador Dalí, Joan Brossa, Johann Sebastian Bach, Arnold Schönberg o Isaac Albéniz, coincidint amb efemèrides de naixements o morts. També es va celebrar el 400 aniversari del Quixot i es van fer edicions que van coincidir amb els anys del Disseny, del Comerç, o l’Any Europeu del Diàleg Intercultural. Entre els presentadors de l’acte central, el que se celebra ja des de la primera edició a la Basílica de Santa Maria del Mar, hi trobem els noms d’Isabel-Clara Simó, Josep M. Benet i Jornet, “Tísner”, Joan Font, Lluís Soler o Sergi Mateu, entre d’altres. També hi han actuat artistes del nivell de l’Orquestra de Cambra Teatre Lliure, l’Escolania de Montserrat, Dagoll Dagom, Comediants, Carles Santos, Joan Albert Amargós, Manel Camp o Lluís Claret, entre molts d’altres. A més, artistes plàstics com Antoni Tàpies, Joan Brossa, Perico Pastor, Perejaume o Jaume Plensa, entre d’altres, s’han volgut sumar a l’esdeveniment dedicanthi una obra que il·lustrés el cartell de les diverses edicions. El creixement ha estat sostingut pel que fa a assistència. Així, s’ha passat dels aproximadament 5.000 espectadors que va sumar la primera edició, als gairebé 12.000 que va convocar l’any passat, en el gairebé centenar d’espais que van acollir les diferents propostes musicals i artístiques. Aquest gran esdeveniment de la tardor del barri de la Ribera, per als seus responsables constitueix “un model de cohesió REPORTATGE El 2011, catalans i universals L’any 2011 és el del segon any del 15è aniversari i representa un nou pas en la consolidació d’aquest projecte que continua creixent. A l’horitzó tenen posada la mirada en el 2015, l’any de celebració del vintè aniversari. Ribermúsica Enguany la Gran Festa de Tardor Ribermúsica’11 se celebrarà entre el 20 i el 23 d’octubre. L’eix central porta per títol “Catalans... i universals”, i vol ser una reflexió a l’entorn d’aquells nouvinguts que han decidit establir-se al nostre país i crear aquí la seva nova llar. L’objectiu és, tal com diu el text de presentació, “oferir una lectura actual i cosmopolita, en clau intercultural i interdisciplinària, d’un nou catalanisme, lluny d’actituds nostàlgiques i anacròniques”. L’acte central, el de la Basílica de Santa Maria del Mar, es durà a terme el dijous 20 d’octubre. Aquesta vegada, Joan Puigdellívol ha creat un gran poema escènic a partir de la cançó He mirat aquesta terra de Raimon. Hi intervindran, a més d’artistes catalans, músics residents a Catalunya però nascuts als Estats Units, Cuba, Rússia, l’Iraq o el Camerun. Música i també dansa, amb convidats voluntaris de diferents cultures residents a Catalunya que tenen el català com a llengua vehicular. La realització visual anirà a càrrec de Miki Arregui. Abans d’aquest acte de Santa Maria del Mar, s’haurà fet el “Pòrtic del Ribermúsica”, amb la lectura del pregó de la Gran Festa de Tardor. El divendres 21, a les 20.30 h, s’oferirà un concert al Convent de Sant Agustí, corresponent al cicle Músiques de la Mediterrània. Aquell mateix dia, a partir de les 22 h, “Música, copes i...” permetrà gaudir d’actuacions musicals en directe en diferents bars i locals de la Ribera. El dissabte 22, a partir de les 18 h, “Música, art i comerç” oferirà concerts i accions interdisciplinàries de joves intèrprets en museus, galeries, espais d’art, tallers d’artesania i botigues singulars del barri. Finalment, el diumenge 23, a les 12 del migdia, “Cultures en ritme”, una gran proposta familiar al passeig del Born; i a la tarda, a les 18 h, l’última activitat en format de concert, al pati de la cafeteria del Museu Picasso. Etapa d’expansió Ribermúsica continua creixent i reinventant-se. Des de l’any 2007 ha posat l’accent en l’aspecte més social, però sempre amb l’objectiu de lligar-ho amb l’art i la cultura: “No volem que se’ns encaixi com una fundació que només planteja temes socials, per a nosaltres la part cultural ha de ser igual de determinant”, explica Joan Puigdellívol. I afegeix que “al darrere de qualsevol projecte volem que hi hagi un discurs humanístic i cultural d’alta volada”. D’aquí que el lema que presideix Ribermúsica sigui “Compromís social amb excel·lència artística”. I ja no podem parlar només de Ribermúsica. A l’ombra d’aquest gran projecte, han nascut Riberdansa i Ribermoda, que recullen els mateixos principis. Però perquè totes aquestes iniciatives tirin endavant, cal disposar d’una bona estructura, és a dir, dotació econòmica i finançament. Això és el que els permetrà continuar creixent. 31 | RMC · setembre - octubre 2011 social amb el fet musical com a catalitzador”. Per això veuen el barri aquells dies com “un gran pentagrama”, en el qual tenen cabuda totes les músiques, a tots els espais i adreçades a tota mena de públic. El Festival de Tardor és el que dóna visibilitat al que fan, però treballen tot l’any en diverses activitats. El projecte Ribermúsica és viu “i ho serà per molts anys; tants com calguin perquè s’acompleixi la sentència: «El futur és present, i el passat... futur»”. ACTUALITAT Talents d’avui Pau Codina, el ‘cello’ del segle xxi per Mònica Pagès i Santacana 32| RMC · setembre - octubre 2011 El talent d’avui té un representant excel·lent en el violoncel·lista Pau Codina. És l’exponent d’una nova generació del violoncel a Catalunya que enceta aquest segle xxi amb l’empenta d’una nova època per a la música. Pau Codina és un nom que ja fa uns anys que és reconegut en molts dels cursos i concursos que s’atorguen al nostre país i part de l’estranger. Ha nascut amb l’empremta del seu pare, el cèlebre guitarrista i compositor Jordi Codina, i de la seva mare, la pianista Rosa Masferrer, i va començar a estudiar el violoncel als cinc anys amb Eulàlia Sobirà a l’Escola Municipal de Manlleu. En pocs anys va guanyar diverses vegades la beca de la Fundació Pau Casals i va poder fer el pas a l’estranger per seguir els estudis a l’Escola Yehudi Menuhin de Londres i a la Guildhall School of Music & Drama. Ha perfeccionat l’aprenentatge constant d’aquest instrument amb Gary Hoffmann i ara comença una nova etapa d’aprofundiment a la Chapelle Musicale Reine Elisabeth de Brussel·les, capital històrica de la interpretació de la corda a Europa. La seva activitat concertística, el va portar fa poc a L’Auditori amb el pianista José Enrique Bagaría, amb qui forma un dels duos més extraordinaris d’aquest moment. També és membre del Quartet Idomeneo, amb el qual està fent una gira pel Brasil aquest setembre i amb el qual participarà al Festival de Laon, a prop de París. Pel desembre tocarà al Wigmore Hall de Londres amb l’ensemble de violoncels Cellophony i a principis de gener farà un recital de violoncel sol a la Purcell Room d’aquesta mateixa ciutat interpretant repertori contemporani. Una agenda internacional que manté el llistó del prestigi dels músics catalans arreu del món i que, amb només vint-i-tres anys, mostra un present molt brillant que augura un gran futur. Pau Codina es transmuta quan abraça el violoncel dalt de l’escenari. Esforç i talent conflueixen en un mateix esperit que omple l’escenari d’una veu sensible i poderosa que manté la memòria dels grans violoncel·listes que ha tingut Catalunya al llarg de la seva història. 14. Un instrument? 2. Música per escoltar acompanyat? En companyia mai no escolto música. 15. Un teatre o sala de concerts? El Gran Teatre del Liceu i el Palau de la Música Catalana. 3. Un menú musical de tres plats? Primer, amanida Strauss; segon, arròs Turandot, i tercer, copa Melba. 16. Vacances, amb o sense música? Sense! 4. Llibre a la tauleta de nit? La Bíblia. 17. Quin és l’aspecte que més valora en l’ésser 5. Tres discos per endur-se a una illa deserta? No me n’emportaria cap. 6. Un lloc per viure? Qualsevol on hi hagi pau. El violí. humà? La bondat i la humanitat. 18. I el que menys tolera? La intolerància i la mentida. 19. Un defecte que reconeix en vostè? El rampell que tinc. 7. El seu primer record musical? El que els meus pares posaven sempre a la seva gramola. El que més em va impactar va ser quan vaig sentir per primer cop “Un bel dì vedremo” de Madama Butterfly de Puccini. 20. Una virtut? La paciència. 8. Experiència musical que li agradaria viure? satisfeta? De la meva família. Cantar l’Elektra d’Strauss. 9. Un esdeveniment musical inoblidable? Quan vaig cantar al Vaticà per a Joan Pau II. 10. Amb quin personatge operístic, dels que ha interpretat, s’identifica més? No m’identifico amb cap, només procuro servir el compositor. 11. Un so que no tolera? L’esclat d’una bomba. 12. La música: cor, estómac o cervell? La música és sentiment; per tant, cor. 13. Tres compositors imprescindibles? Händel, Mozart i Verdi. 21. De quin aspecte de la seva vida està més 22. Quina és la seva por més gran? Les guerres globals. 23. Quin és la seva principal afició? La pintura. 24. Un heroi a la vida real? El meu fill. 25. Un heroi/heroïna de ficció? No tinc herois ficticis. 26. Quina és la seva idea de la felicitat perfecta? Un món que sàpiga conviure amb totes les races i religions perquè el nostre planeta trobi l’edèn per al qual va ser creat. 33 | RMC · setembre - octubre 2011 1. Música per escoltar en solitari? La que a cadascú li agrada. Preguntes entre bastidors a Montserrat Caballé ACTUALITAT ACTUALITAT REPORTATGE Deu anys de Cor de Noies Un dels cors que integren l’Escola Coral de l’Orfeó Català celebra la primera dècada d’existència. Deu anys d’una aposta plena de present i de futur. 34 | RMC · setembre - octubre 2011 per Albert Torrens Quan, tot just encetat el segle xxi els responsables del que llavors s’anomenava Cor Infantil III de l’Orfeó Català van proposar a algunes de les components femenines la creació, de bell nou, d’un Cor de Noies en el si de la institució, la decisió va ser molt meditada. Una d’aquelles cantaires, Gal·la Santiago, va acabar decantant-se per integrar-se en el nou grup i avui, deu anys després, i quan l’acaba d’abandonar, s’ha convertit en l’única veu que ha viscut, d’ençà de la fundació, la primera dècada d’història del Cor de Noies de l’Orfeó Català. “Diverses raons ens van dur, a mi i a totes les meves companyes, a creure en aquest projecte”, explica Santiago, que destaca, entre les principals, “el fet de conèixer les persones que van apostar per nosaltres i que ens van fer veure que cantar en un cor de noies podia ser una experiència diferent”. I és que, al marge de l’obertura de mires cap a noves possibilitats sonores i de repertori, la decisió de crear aquest nou tipus de formació responia, bàsicament, a qüestions pràctiques: des de feia temps, la progressió lògica dels cantaires en el si dels cors que actuaven com a planter de l’Orfeó Català topava amb un excedent de veus femenines. “Hi havia molt potencial de noies que volien cantar però que no cabien al Cor Jove, i sabia greu que hi hagués tantes veus bones i que no sabessin on anar”, explica Buia Reixach, l’actual directora del Cor de Noies. Per aquest motiu, Lluís Vilamajó i Pep Surinyac van intentar i van aconseguir convèncer un grup de noies entre setze i vint anys. “No va ser fàcil –i menys en plena adolescència!–, ja que totes teníem la idea de continuar en cors mixtos”, admet Gal·la Santiago, “però el compromís va ser des del primer moment insuperable: vam creure en el cor i vam lluitar per construir un Cor de Noies digne del Palau de la Música Catalana”. Des de llavors ençà, la dedicació de dos vespres setmanals d’assaig s’ha complementat amb classes de tècnica de cant i correcció postural en petits grups, i també caps de setmana de treball intensiu: “Acostumem a fer-los sempre a la tardor”, explica Buia Reixach, “perquè és un bon moment perquè la plantilla es conegui i s’hi creïn complicitats”. I és que, com en tota formació que actua com a base d’on es nodreix una altra, també el Cor de Noies de l’Orfeó Català “pateix” la inevitable rotació anual d’una part de les seves components. “Les noies noves sempre són aire fresc i són molt benvingudes”, opina Gal·la Santiago, a qui la permanència durant deu anys en el Cor l’ha convertida en una excepció: “Crec que haver estat l’única no és estrany, si tenim en compte que era la més jove quan vam formar el Cor i que aquest any ja no hi puc continuar per edat”. Els directors En tota formació estable de músics, la figura del director és la que hi té un pes més específic. Sovint la seva tasca va molt més enllà de l’estricta direcció musical: en defineix el ritme de treball, els objectius artístics, la sonoritat i, en definitiva, hi imprimeix el seu caràcter. En el cas del Cor de Noies de l’Orfeó Català, s’hi distingeixen dues grans etapes: la del seu director fundador, Lluís Vilamajó, i la de la seva directora actual des de fa quatre temporades, Buia Reixach. Al llarg dels deu anys d’història, però, el Cor s’ha posat a les ordres d’altres directors, dos d’ells –Elisenda Carrasco i Xavier Sans– en qualitat de titulars, encara que hagi estat durant períodes breus de temps, i d’altres que hi han estat convidats. A l’hora d’avaluar-los, tenen un interès especial les paraules de Gal·la Santiago: “D’en Lluís, en recordo el compromís i una fe cega en nosaltres, gairebé irracional; de l’Elisenda, el talent i l’energia que transmet, és una directora impecable. En Xavier ens va fer treballar moltíssim i va escollir un repertori que va ser tot un repte. I amb la Buia hem descobert la quantitat ACTUALITAT Durant tot aquest temps, el Cor de Noies ha tingut dues oportunitats de deixar constància del fruit del seu treball en forma d’enregistrament –l’últim dels quals, acabat de fer, és a punt de veure la llum. Quan demanem a Buia Reixach amb quin tipus de sonoritat vol identificar el Cor, ens respon: “No és que busqui que soni diferent, el que cal és intentar respectar al màxim les veus que tens i el que està escrit a la partitura que has escollit”. És evident, per tant, que el primer element condiciona el segon: “És un cor que, pel nombre de veus de què disposa i per la seva maduresa, has de vigilar molt què tries”. La celebració Fotografies: Josep Molina Tot aniversari mereix una celebració, i el passat 10 de juliol el Petit Palau va acollir el concert commemoratiu dels deu anys del Cor que, com sol ser habitual en aquest tipus d’ocasions, va reunir tant excantaires com exdirectors. I malgrat que, lògicament, compromisos diversos van impedir que la convocatòria fos completa, “el moment de retrobada amb les antigues cantaires va ser molt emotiu”, diu Gal·la Santiago, que afegeix que “la seva resposta va ser increïble: per a totes és o ha estat molt especial formar part del Cor de Noies. Compartim moments molt importants i això fa que ens sentim part del grup de per vida”. Aquell va ser l’últim concert de Gal·la Santiago com a membre del Cor de Noies de l’Orfeó Català, una experiència de deu anys de durada que, encara que continuï cantant, haurà marcat sens dubte la seva etapa de dedicació a la música: “Les experiències més interessants musicalment i emocionalment les he tingut en cors de noies. El treball que hem fet és diferent al que es pot fer en cors mixtos. Penso que les noies ens exigim més, imagino que és un «defecte» de gènere”. A la resta de noies, aquelles que integren d’ara endavant la plantilla del Cor, els espera una nova temporada plena de reptes i una directora amb el cap ple de projectes: “Tinc moltes ganes de fer coses, perquè una dels punts forts d’aquest cor és que els agrada molt experimentar amb qualsevol repertori que els donis: tant pot ser una havanera com un motet de Mendelssohn”. El repertori, per sort, és amplíssim, gairebé gosaríem dir inabastable. Les possibilitats que té per davant el Cor de Noies de l’Orfeó Català –una formació que, paradoxalment, i com a bon fruit de la seva època, va néixer integrada exclusivament per homes– no s’esgotaran fàcilment. I que sigui per molts anys! 35 | RMC · setembre - octubre 2011 d’energia i emocions que es poden transmetre en un concert”. I en la categoria dels directors convidats, tant Buia Reixach com Gal·la Santiago recorden el basc Javier Busto –“amb la seva psicologia de grup, ens va fer sentir a cadascuna que érem molt afortunades de cantar en un cor tan especial”– i el grup vocal femení Gema 4 –“vam aprendre una nova manera de cantar, molt més expressiva, des dels sentiments i les emocions”. DOSSIER Pau Casals 36 | RMC · setembre - octubre 2011 home de música, home de pau 37 | RMC · setembre - octubre 2011 Fundació Pau Casals Pau Casals no va ser un músic a l’ús. El seu vessant humanístic, social i polític és gairebé tant o més important que la seva faceta musical, internacionalment reconeguda. Les dues efemèrides que es recorden enguany: la commemoració del cinquantè aniversari de la primera actuació de Casals a la seu de les Nacions Unides i el quarantè aniversari de l’estrena de l’Himne de l’ONU, ens permeten acostar-nos al cantó més humà i fascinant d’una personalitat polièdrica i brillant. DOSSIER De la glòria al fossar, del fossar a la memòria Pau Casals, l’home que va engrandir Catalunya 38 | RMC · setembre - octubre 2011 per Xavier Bru de Sala De Pau Casals se n’hauria de destacar, a més del talent i l’entusiasme vita­­lista que l’encimbellen com a músic, l’exemplaritat cívica, la coherència ideo­­lògica i nacional. D’això, quasi ningú no en sap res, però és un llegat de la màxi­­ma actualitat, una necessitat peremptòria. Tenim, els catalans, un problema de memòria, o més ben dit d’oblit. Fa un segle i mig, els romàntics impulsors de la Renaixença decidien dedicar a les Glòries Catalanes de l’avior un dels aleshores futurs centres neuràlgics de Barcelona, la confluència entre la Diagonal, la Gran Via de les Corts Catalanes i la Meridiana. Una gran rotonda d’estàtues per a l’exaltació permanent dels personatges més il·lustres que Catalunya havia donat al món i a si mateixa. A la fi, després de molts decennis d’incúria, descampat i finalment escalèxtric, l’indret destinat a honorar els catalans il·lustres ha acabat per lluir una semioculta memòria impersonal i selectiva, compensada, això sí, per una fructífera relació amb la cultura. Del cementiri simbòlic, res de res. Fins i tot la sala gran de L’Auditori de Barcelona porta el nom de Pau Casals. perquè va amunt, muntaner és que munta, que no ho veu?». Vet aquí la posteritat”, reblava el poeta amb ulls maliciosos. Als anys cinquanta i seixanta, quan devia succeir la reveladora anècdota, era obligat fingir que els estralls de la Guerra no eren res de l’altre món. No asseguraré que sense la guerra el taxista hagués sabut que Muntaner era un dels grans cronistes medievals, però el més probable és que ho hagués après a l’escola o al centre social. Quan fou moment de fervor per bastir una genealogia, Casals encara havia de néixer. Però en la formació de la seva personalitat va comptar, i molt, l’empremta de la Renaixença. Casals, un dels més destacats catalans universals del segle xx era perfectament conscient de la seva nacionalitat. Coneixia la història d’aquest país i lluny de considerar-lo petit, el tenia per exemplar en moltes coses, capaç d’enriquir el món amb la seva singularitat, com a precursor de la democràcia i la pau. Quants ciutadans saben avui que Pau Casals va ser un músic de renom internacional? Posem que ho sàpiguen la meitat dels que associen el nom de Miró al d’un pintor. D’aquests, ja una minoria recorda que Pau Casals va renovar la manera de tocar el violoncel, que va actuar a la Casa Blanca i a l’ONU, on va pronunciar el seu famós “I am a catalan” ara fa quaranta anys. La quantitat de reportatges que produeixen i emeten les televisions, la quantitat d’emissores i de suplements culturals, el sistema escolar de la immersió, i Pau Casals, de la glòria mundial al fossar de l’oblit català. No s’hi troba sol, en aquest fossar, ni acompanyat tan sols per alguns altres noms, sinó en companyia de tots. De Jaume I a Verdaguer, del mateix Muntaner a l’abat Escarré, de Pau Claris a Macià. Potser se salven Pla o Rodoreda, i encara. La comtessa Ermessenda ha ressuscitat d’entre els oblidats, en un canvi de tendèn- Mentre Pau Casals i tants d’altres vivien a l’exili, la desmemòria formava part del programa franquista de genocidi cultural. Joan Oliver ho exemplificava amb ironia però no sense amargor: “Pujava pel carrer Muntaner en taxi, aleshores era de dues direccions, i li vaig demanar al taxista si sabia per què el carrer es deia així; «oi tant, feia l’home, Els estralls de la Guerra i la postguerra sí que van ser terribles. Ho van ser, però també, en aquest sentit, els de la democràcia, sense que en puguem culpar ningú més que els mateixos catalans. La desmemòria que no va completar la voluntat dictatorial d’esborrar la nació ha prosseguit amb tres decennis de deixadesa. Fundació Pau Casals DOSSIER De Pau Casals se n’hauria de destacar, a més del talent i l’entusiasme vita­­lista que l’encimbellen com a músic, l’exemplaritat cívica, la coherència ideo­­lògica i nacional. D’això, quasi ningú no en sap res, però és un llegat de la màxi­­ma actualitat, una necessitat peremptòria. Si passa el que passa i acampa el lladrocini on més mal fa, és per la falta de refe­­rents. Que Casals es negués a tocar a l’URSS o a l’Alemanya nazi té un sentit. Encara en té més per als pocs que saben que va ser un propagador entusiasta de les virtuts de la música en els esperits humans i es va dedicar a difondre-la entre els desfavorits per la fortuna. Que estar al costat de la Lliga no li va impedir exercir d’obrerista musical en la tradició de Clavé. Que ja famós, es va estar a Prada al costat dels compatriotes tancats als camps de refugiats. Que el seu missatge de pau va estar a punt de valer-li el Nobel. Si escoltar les seves Suites per a violoncel de Bach commou, saber-se proper al personatge hi afegeix sens dubte un valor. El valor dels valors que va defensar quan ben pocs associaven la música i l’art, no a les conveniències de la carrera, sinó a l’ètica personal de l’artista. Encara que només fos per l’exemplaritat, Pau Casals mereix un lloc d’honor al panteó català de la memòria viva. Però resulta que aquest panteó va ser enderrocat i que fins fa ben poc no s’observen símptomes d’arquitectura constructora. Sense dubte, és un deure de les generacions que ara es troben en la maduresa, i encara mantenen traces de memòria directa, deixar aquest panteó embastat en l’essencial. És a través dels mitjans, de la ficció, dels estudis històrics i biogràfics, i sobretot del sistema escolar, que es pot cosir el país i les seves aspiracions amb el seu propi passat. Si no ho fem, a més d’identitat, perdrem moltes oportunitats. Perquè la memòria, en tots els éssers vius, és imprescindible per afrontar els riscos del present i esquivar els del futur. Com que Pau Casals ho sabia, i en feia gala, ell ha de ser un dels primers i més sòlids pilars de la nova memòria catalana, aquest desert pendent de repoblar amb tants de catalans il·lustres que jeuen injustament al fossar de la incúria. A la pàgina anterior, Pau Casals a la seva casa de Sant Salvador, c. 1935. A dalt, U Thant lliura a Pau Casals la Medalla de la Pau de les Nacions Unides, a Nova York, l’any 1971. 39 | RMC · setembre - octubre 2011 cia esperançador, però que costarà molt de consolidar. Mentrestant, no hi ha francès que no conegui la vida i miracles de Flaubert o no tingui una opinió formada sobre la mediocritat o el geni de l’autor de la Marsellesa. Entre el xovi­­nisme i aquest clavar-se ganivetades al melic per no ser acusats de mirar-se’l, bé hi deu haver un entremig. Un punt mitjà que passa indefectiblement per Pau Casals. DOSSIER Pau Casals Dues efemèrides entre la glòria i el desencís El 13 de novembre de 1961 va actuar a la Casa Blanca davant del president John Fitzgerald Kennedy i 10 anys més tard, el 24 d’octubre de 1971, va dirigir l’estrena de l’Himne de les Nacions Unides a la seu d’aquesta institució a Nova York. Encara que de característiques dissemblants, ambdues tenien com a base l’extraordinari prestigi assolit pel nostre músic, no exclusivament en aquesta condició, sinó especialment en la de defensor ultrancer i conseqüent fins a les conseqüèn- cies –valgui la redundància– més extremes, i fins tot heroiques, de valors tan elevats i indiscutibles com els drets de l’home i especialment la pau. Alhora, aquests fets van tenir fins a cert punt també un nexe comú, en forma del que podríem anomenar buidor de transcendiment. I fins i tot, en el cas del primer, contradiccions de fons. L’any 1961, quan és rebut per Kennedy a la Casa Blanca en una sessió de gala, Casals es trobava en un moment del que es podria qualificar com “recollida de resultats”, o de Fundació Pau Casals 40 | RMC · setembre - octubre 2011 per Jaume Comellas DOSSIER Al mateix temps, la seva senectut –l’any 1961 comptava 85 anys– no era impediment per mantenir ben operativa l’energia que alimentava el seu nervi i els principis ideològics i ètics, i amb aquests la seva devoció irrenunciable pels principis esmentats. Així l’any 1958 –en la plenitud més aspra dels fets esmentats, Guerra Freda i cursa armamentista atòmica–, havia fet una crida juntament amb el seu gran amic, organista, missioner i metge Albert Schweitzer advertint dels riscos que representaven per a la Humanitat. El mateix any el secretari general de les Nacions Unides, el noruec Dag Hammarsksjold, el va convidar a actuar en un concert commemoratiu del desè aniversari de la Proclamació Universal dels Drets de l’Home, concert en el qual també van intervenir l’Orquestra Simfònica de Boston dirigida per Charles Munch, Yehudi Menuhin, David Oistrakh, Ravi Shankar i Ernest Ansermet, que va dirigir l’“Himne de l’alegria” de la Novena de Beethoven. La seva emissió radiofònica va batre tota mena de rècords d’audiència a escala internacional. Allà Casals va fer una crida en molt exacta identificació amb la que havia signat un any abans amb Schweitzer i plenament d’acord, no cal dir-ho, amb el seu evangeli personal. Era la primera vegada que Casals trepitjava Nova York després de 30 anys. Ciutat que, com a seu de les Nacions Unides, ell considerava neutral des de la perspectiva del seu capteniment solemne de negar-se a actuar en països que havien reconegut el règim franquista. Casals vivia un moment cimer en la condició d’home/músic/apòstol de la pau i dels valors més nobles, o com també havia estat qualificat, com a “cap d’Estat moral” del món. En aquest mateix context, el mes de desembre del 1960 va estrenar a Acapulco –en homenatge a Mèxic, que havia acollit nombrosos exiliats espanyols– el seu oratori El pessebre sobre poema de Joan Alavedra, del qual va fer una intensa i extensa croada a favor de la pau. La va dirigir una munió de vegades arreu del món, en una tria de ciutats i països molt ben elaborada d’acord amb la consciència que tenia del que representava l’obra com a imatge d’uns valors. En definitiva, Casals vivia un moment cimer en la condició d’home/músic/apòstol de la pau i dels valors més nobles, o com també havia estat qualificat, com a “cap d’Estat moral” del món. Un moment personal marcat també pel seu definitiu exili, aquest voluntari, a Puerto Rico, des de l’any 1957, on es va casar amb Marta Montáñez i hi morí el 1973. Tot això sense oblidar els retorns estivals anuals a Prada per dirigir el seu Festival, nascut l’any 1950, la presència continuada als cursos d’Estiu de Marlboro o l’emotiva estada a Israel l’any 1961, en un moment de circumstàncies molt diferents de les actuals. Kennedy havia assolit la presidència dels Estats Units poc temps abans, eleccions de finals del 1960, i portava menys d’un any instal·lat a la Casa Blanca quan va convidar Casals a actuar-hi. Venia equipat per una aurèola liberal/progressista, avalada, a més, per la seva gairebé exultant joventut, quaranta anys d’edat –especialment per a un càrrec de la transcendència del seu. També per la condició de catòlic i, en definitiva, per una imatge de renovació i de frescor d’idees molt ben estudiada i preparada pels especialistes a crear opinió a gran escala. L’operació no va resultar senzilla, perquè Casals, tan humil i tan poc infatuat en el tracte personal, tanmateix tenia plena consciència del que representava la seva figura i la seva història personal des del punt de vista del testimoniatge ètic i de com això el comprometia. A més, s’hi barrejava el protagonisme en el mateix acte –a tall Pàgina esquerra: Pau Casals a Prada de Conflent, c. 1955 41 | RMC · setembre - octubre 2011 collita de sembra, en forma de reconeixement universal a una existència marcada per una ideologia inequívoca i per una actuació del tot fidel a aquesta. Casals havia deixat en certa manera les trinxeres més dures de la seva lluita a favor dels suara esmentats valors: endarrere quedaven la Guerra Civil, el seu generosíssim i sacrificat exili a Prada i la Segona Guerra Mundial, amb l’afegitó de l’aplec d’esperances frustrades per a Catalunya i per a Espanya –acceptació pràcticament universal del règim franquista; un enfilall impressionant de renúncies personals d’una enorme profunditat i duresa que va suportar amb una conseqüència i fidelitat al seu ideari literalment heroiques. I no resulta ni escadusser ni retòric reiterar aquest darrer mot, en tant que resulta del tot definitori de la realitat. ¿O no ho és –només un exemple– suportar la pressió com a presència d’agents de la Gestapo per defugir actuar davant Hitler? I no oblidem que, entre les renúncies, la més dolorosa va ser la de la seva carrera com a músic excepcional. Ara, la seva actitud i la seva obra, aquí entesa sobretot la cívica, era objecte d’estima i d’admiració universal, en uns anys en què la proximitat dels aftosos esdeveniments viscuts per la Humanitat, i la temença d’altres possibles d’immediats, les feien més vives i més sensibles. I diem això malgrat que aquesta estima no havia fet possible que en dues ocasions –i per raons no alienes de sospita– hagués estat destinatari del Premi Nobel de la Pau; ni l’any 1956 –insòlitament declarat desert– ni el 1958. La història de la politització d’aquest premi ve de lluny... DOSSIER 42 | RMC · setembre - octubre 2011 Resulta sorprenent que encara avui, 40 anys més tard dels fets, i després de 36 de règim democràtic espanyol, la recordança viva del contingut de l’esmentat discurs produeixi problemes de sensibilitat i d’oportunitat política. d’homenatge manifest– del governador de Puerto Rico, Muñoz Marín. Calgué superar infinites reticències per causa del ressò que havia de tenir forçosament aquell esdeveniment i de com hauria de filar prim Casals per justificar la seva acceptació. Amb l’ajut de l’advocat Abe Fortas, enllaç entre els governs dels Estats Units i Puerto Rico, i amic i conseller personal del músic català, es van anar llimant asprors i es van superar matisos. una maniobra políticament molt eficaç, allò que havia pronunciat una vegada de manera solemne: “Una nació es revela no solament pels homes que produeix, sinó també pels homes que honora”. En definitiva, paraules per a la història sense més transcendència. Casals mateix ho va resumir en aquestes paraules: “Vaig comprendre quan va sorgir la idea d’actuar a la Casa Blanca que hauria d’acceptar el risc de malentesos i de desaprovacions [...]. Durant molts anys he mantingut la meva posició contra tota mena de crítiques, i àdhuc calúmnies; i no m’han importat perquè jo tenia les meves conviccions. Però el que sí que m’importava seria que els que tenen confiança en mi pensessin que els havia traït”. A benefici d’un més que discutible inventari, un mes després el secretari d’Estat Dean Rusk va fer una proclamació solemne a favor del règim franquista com a aliat fidel en la lluita contra l’agressió comunista, en un gest sens dubte imposat per la diplomàcia franquista. Trist epíleg per a Casals, que pel camí va haver de sofrir els rumors no confirmats que el president nord-americà visitaria Franco a Madrid. En definitiva, res a veure amb la petició que el mateix Casals havia fet a Kennedy en prendre possessió de la presidència dels Estats Units, d’un canvi de rumb en les relacions amb l’anterior règim espanyol. Tot plegat, però, no impedí que el coneixement de l’assassinat de Kennedy causés una profunda emoció a Casals. Cal afegir que els gustos musicals de la família Kennedy no eren especialment selectes, però la festa va ser un gran esdeveniment amb la presència de músics destacats com Leopold Stokowski, Eugène Ormandy, Leonard Bernstein, Aaron Copland, Samuel Barber, Elliot Carter, i diplomàtics i jet society de l’entorn del president. I de fet no tot s’havia perdut, car quan la Universitat de Georgetown l’any 1963 concedí el doctorat honoris causa a títol pòstum a J. F. Kennedy, el seu germà Robert –a qui el president sempre presentava com que valia molt més que ell– va fer que en l’acte s’escoltés la versió de Casals de la nostra melodia popular. Casals va actuar-hi junt amb els seus grans amics, el pianista Mieczyslaw Horszowski i el violinista Alexander Schneider. El concert va acabar amb una memorable versió d’El cant dels ocells. Un comiat dels músics no exactament respectuós per part de la família Kennedy amb la Casals va cloure un acte que havia vingut precedit per una conversa privada de Casals i el mandatari nord-americà, condició irrenunciable del músic. Deu anys més tard, Casals va viure el seu moment zenital de glòria amb l’estrena de l’Himne de les Nacions Unides. Els precedents cal cercar-los en la versió l’any 1963 d’El pessebre a la seu de les Nacions Unides, en el marc de l’Assemblea General i amb motiu de la commemoració del quinzè aniversari de la Proclamació Universal dels Drets de l’Home. Casals va dirigir una vegada més el seu oratori davant de l’Orquestra i Cor de Cleveland, amb retransmissió radiofònica a Europa, Amèrica Llatina, Orient Mitjà i Àfrica. El fi diplomàtic birmà U Thant, secretari general de l’ONU, havia estat l’artífex d’aquest esdeveniment. L’esperit pragmàtic nord-americà es va manifestar en el fet que el segell Columbia –el mateix que havia fet possible el Festival de Prada amb un finançament interessat– enregistrés el concert i l’escampés arreu, comptant amb el suport publicitari implícit i alhora substanciós de l’excepcionalitat de l’esdeveniment. Alhora, el concert havia estat transmès per ràdio per les poderoses NBC i ABC; tot plegat molt nord-americà. En tot cas, pragmatisme per pragmatisme, el del president Kennedy, que va fer d’aquell acte una maniobra de prestigi i d’imatge que més endavant repetí amb altres personalitats, també de caràcter i trajectòria progressista, com Igor Stravinsky, André Malraux o Ernest Hemingway. D’aquesta manera havia posat en fets, en Quatre anys més tard, en el curs d’una Conferència per a la Pau celebrada a Ginebra, James Roosevelt, fill del que havia estat president dels Estats Units, Frank Delano Roosevelt, va llegir en francès i en anglès un missatge que hi havia adreçat Casals. Com es pot veure, hi ha tota una història de relació de Casals amb la macroorganització internacional. Quan U Thant va decidir encarregar l’Himne de les Nacions Unides, hi havia pocs dubtes de qui havia de ser el destinatari de l’honor. L’historial de Casals re- DOSSIER Fundació Pau Casals Pau Casals, que aleshores comptava 95 anys d’edat, va dirigir els assaigs i el concert amb una energia extraordinària davant una imponent massa simfonicocoral. El concert també va oferir un recital de música de Bach a tres pianos a cura de Horszowski, Serkin i Istomin. No hi va mancar El cant dels ocells, aquest patrimoni personal de Casals que massa vegades hem vist objecte d’apropiació excessiva, i per descomptat interessada, de rèdits fàcils i segurs. Al final U Thant va lliurar a Casals la Medalla de la Pau i aquest va pronunciar aquell cèlebre discurs que comença amb la proclamació solemne i plena de dignitat i d’orgull de la condició de català com a il·lustració i justificació de les arrels del seu ideari i de la seva encrostada devoció per la pau universal. Tanmateix, hi ha hagut un després d’oblit de l’obra, de manca de continuïtat en la seva vindicació, que resulta sorprenent, deixant de banda que en el context han de quedar fora de consideració els valors musicals intrínsecs. Així mateix, resulta sorprenent en gran manera que encara avui, 40 anys més tard dels fets, i després de 36 de règim democràtic espanyol, la recordança viva del contingut de l’esmentat discurs produeixi problemes de sensibilitat i d’oportunitat política a casa nostra, segons que ha transcendit amb motiu de l’intent frustrat de vindicació solemne d’aquell esdeveniment. Casals no s’ho mereix. Estrena de l’Himne a les Nacions Unides a la seu de l’ONU a Nova York, 24 d’octubre de 1971 43 | RMC · setembre - octubre 2011 sultava concloent i, per tant, ell i només ell en podia ser l’artífex. Hi va haver una discussió perquè hom pretenia que el text fos el preàmbul de la Carta de fundacional l’ONU, text que resultava inviable pel seu contingut tècnic. Finalment es va encarregar a Wystan Hugh Auden, d’historial també inequívoc: entre altres components de la seva biografia, hi figurava la seva condició de brigadista internacional a la Guerra Civil Espanyola. DOSSIER Pau Casals al servei del país Els grans projectes dels anys vint 44 | RMC · setembre - octubre 2011 per Xavier Chavarria El Casals de l’ONU no és només fruit d’una circumstància conjuntural, sinó que sorgeix de les profundes conviccions socials i del compromís amb el país que en van guiar tota l’existència. La dimensió internacional dels actes que ara rememorem no ens ha de fer perdre de vista la fonda dimensió social de bona part dels projectes amb què Pau Casals va inundar la societat catalana dels anys vint i trenta, marcada per una vocació quasi filantròpica en què art i dignitat humana, música i llibertat es mostren indissociables. Els ideals que Casals va entronitzar a l’ONU ja els trobem en la tasca ingent i les iniciatives que va impulsar cinquanta anys enrere a casa seva quan, en plena quarantena, tenia tot el que podia desitjar: prestigi, saviesa, fama, diners. Però estava convençut que l’artista ha d’estar al servei de la seva comunitat. I, en plena glòria, en el moment més àlgid de la seva carrera, sent la necessitat de contribuir d’una manera decidida al millorament del món musical del seu país. Abandonà pràcticament l’activitat com a solista i es lliurà a desenvolupar projectes de gran envergadura, entre els quals destaquen poderosament dos: l’Orquestra Pau Casals i l’Associació Obrera de Concerts. En aquestes dues aventures, Casals hi va invertir tots els seus esforços durant una quinzena d’anys i no sense entrebancs ni reticències. I no només van vigoritzar i van apujar el nivell de la vida musical catalana, sinó que van despertar un gran interès arreu d’Europa, van propiciar la presència de grans figures musicals i l’estrena d’obres d’avantguarda, circumstàncies que van situar la ciutat de Barcelona en el primer pla de la cultura musical mundial. Un regal per al país L’Orquestra Pau Casals va ser una de les aventures musicals més fascinants d’aquells anys. Sorgida del no-res, en un panorama desèrtic i desolador, rebuda amb escepticisme i fins i tot hostilitat, va acabar tenint una trajectòria meteòrica (no sense esculls) que la va consagrar com una de les millors formacions orquestrals d’Europa. Casals sentia el deure moral i ètic de participar activament en el redreçament de la vida musical del seu país, i la creació d’una orquestra professional amb cara i ulls en podia ser un bon instrument. Casals tenia molta experiència com a director. Viatjant arreu del món, havia conegut i dirigit formacions de tota mena, fins i tot en ciutats petites, que propiciaven un bon ambient cultural i artístic, i que funcionaven amb nous models de gestió i de treball col·lectiu. I s’hi va abocar en cos i ànima: va deixar de fer concerts com a solista i va invertir esforços titànics per tirarla endavant. No perseguia el lluïment personal: va renunciar a la seva pròpia carrera com a violoncel·lista, als viatges i al reconeixement global. No li feia por començar un projecte de cap i de nou, arriscat i lluny d’afanys de protagonisme: Pau Casals ho feia pel bé de la comunitat. L’Orquestra estava formada per vuitanta-vuit músics a qui Casals pagava de la seva butxaca. Seixanta-sis músics pertanyien a l’Orquestra del Liceu i la resta havien estat seleccionats entre els millors músics de Barcelona. Es feien dos assajos diaris, l’un a la tarda a les 14.30 h i l’altre al vespre a partir de les 21.45 h, tots dos ineludibles fins i tot quan Casals va estar malalt. Les condicions econòmiques dels músics eren prou dignes, però des del mateix moment de la formació de l’Orquestra es van generar molts recels i es respirava una certa hostilitat del món musical. Miraculosament, i després de patir un mal ocular greu –que el va deixar afectat de per vida–, Casals va poder dirigir el bateig de l’Orquestra, el 13 d’octubre de 1920, al Palau de la Música Catalana. DOSSIER Els primers anys de l’orquestra van ser molt difícils: el públic no hi responia com s’esperava, i les forces vives del món cultural la ignoraven, li feien el buit. L’Orquestra va tenir set anys seguits de pèrdues. El dèficit, que va arribar a ser de dos milions llargs de pessetes, el va suportar Pau Casals de la seva butxaca. A partir de la vuitena temporada, però, l’orquestra va sortir dels números vermells i va començar a autofinançar-se. I tan bon punt el rendiment va millorar, les institucions van començar a obrir-li les portes i a donar-li tota mena de facilitats. Feia anys que Casals tenia el món musical sencer als seus peus, era idolatrat i admirat pels col·legues d’arreu del món, però curiosament el reconeixement oficial al seu propi país va ser el més difícil d’aconseguir. L’Orquestra Pau Casals va durar setze anys, fins a l’inici de la Guerra Civil. Va fer un total de 363 concerts, va arribar a tenir més de mil socis protectors i va acabar convertint-se en l’orquestra resident del Gran Teatre del Liceu. Grans directors d’òpera van elogiar-la: sovint ho feien enviant cartes plenes d’afalacs que es penjaven al tauler d’anuncis de la sala d’assajos. Hi van col·laborar solistes de gran categoria com Wanda Landowska, Serguei Prokófiev, Alfred Cortot, Harold Bauer, Eugene Ysaÿe, Fritz Kreisler, Pierre Fournier o Gaspar Cassadó; i la van dirigir com a convidats Richard Strauss (que la va qualificar com una de les millors del món), Vincent d’Indy, Igor Stravinsky, Manuel de Falla, Arnold Schönberg, Anton Webern, Arthur Honegger, Paul Paray, Adrian Boult, Pierre Monteux, Otto Klemperer, Fritz Busch o Robert Gerhard. La fi del somni, l’últim concert de l’Orquestra Pau Casals, va ser el 12 de juliol de 1937, en plena guerra civil, al Gran Teatre del Liceu. Democratitzar la cultura musical L’altra iniciativa, mostra d’aquesta vocació i compromís social de Casals, va ser la creació de l’Associació Obrera de Concerts, nascuda l’any 1926 i que va durar fins a l’inici de la Guerra Civil. Pau Casals, recollint el testimoni i l’ideal de Josep Anselm Clavé, creia fermament que l’art i en especial la música són un excel·lent vehicle per elevar la dignitat de l’ésser humà. L’Associació va néixer amb la voluntat d’acostar la cultura als treballadors, a les classes més humils que no tenien accés a cap mena de manifestació cultural, aleshores en mans d’una minoria: tots els actes i concerts havien d’anar destinats exclusivament a gent que no se’n pogués permetre cap altre. Es tractava d’oferir-los l’oportunitat de tastar la cultura musical, però sense afany tutorial ni caritatiu, sinó implicant-los, fent-los partícips de l’organització i la gestió, responsabilitzantlos del bon funcionament del projecte. En l’Orquestra Pau Casals i l’Associació Obrera de Concerts, Casals hi va invertir tots els seus esforços durant una quinzena d’anys. No només van vigoritzar i van apujar el nivell de la vida musical catalana, sinó que van despertar un gran interès arreu d’Europa. Casals va explicar el seu projecte als dirigents d’una societat obrera cultural de Bar- 45 | RMC · setembre - octubre 2011 Arthur Grossman / Fundació Pau Casals Pau Casals dirigint un assaig, c. 1960 DOSSIER nal, tant per la música com pels intèrprets; un públic molt respectuós amb l’obra d’art i el seu ritual, però alhora efusiu i agraït. L’Associació va créixer de forma constant i decidida per l’excel·lent resposta dels destinataris: tots els projectes previstos per Casals (cor, escola, biblioteca, filials i fins i tot una orquestra d’aficionats) es van dur a terme. Fins i tot es va engegar una publicació periòdica, la revista «Fruïcions», confeccionada i escrita enterament pels associats. L’èxit de l’Associació Obrera de Concerts va despertar curiositat i admiració arreu del món: artistes de gran prestigi s’oferien a col·laborar-hi i go­verns de diversos països (Anglaterra, els Estats Units i Alemanya), interessats pel projecte, van acudir a Barcelona a conèixer-ne els detalls i el funcionament. 46 | RMC · setembre - octubre 2011 Fritz Henle / Fundació Pau Casals Quin fóra el nivell de cultura musical del nostre país actualment si la Guerra Civil no hagués estroncat aquestes formidables i originals iniciatives que han estat ocultades sistemàticament durant dècades? ¿La música continuaria sent un producte d’elit, considerat de luxe, oblidat per les institucions, i infravalorat i menystingut pel gran públic? Fa la sensació que democratitzar la cultura (no pas l’entreteniment o el negoci cultural, sinó la cultura en majúscules) interessa poc. Per començar, perquè no és un negoci, no hi ha possibilitat d’enriquir-s’hi –a part de l’enriquiment cultural i humà dels receptors de la iniciativa, que de vegades sembla generar més aviat recel i inquietud. Puerto Rico, 1972. celona, l’Ateneu Politècnic. Els va proposar crear una associació en la qual els afiliats haurien de pagar una quota anual molt assequible (6 pessetes); ells mateixos en serien els gestors i administradors i Casals els oferia la seva orquestra, els millors solistes i recitals protagonitzats per ell mateix. L’associació havia de tenir la seva pròpia seu i local de concerts, havia d’impulsar la creació de filials per tot el país, i dotar-se de biblioteca, escola de música, una coral i una revista musical: i els va assegurar que tot allò seria d’ells i només d’ells. Pau Casals va arribar a entrevistar-se quatre o cinc vegades amb aquells “homes vestits tothora amb la granota de la fàbrica”, que finalment, i després de molts recels –no estaven acostumats a rebre oferiments com aquell sense cap exigència a canvi–, van accedir-hi. Al primer concert, protagonitzat per l’Orquestra Pau Casals al Teatre Olímpia, hi van assistir mil persones i va ser un èxit rotund. Ben aviat l’Associació va generar un gran entusiasme i va desbordar les previsions inicials. Els concerts es feien en diumenge al matí i el públic que hi assistia mostrava tothora una admiració devocio- Certament, els temps han canviat, però l’ideal de Casals no: la cultura és coneixement, criteri i llibertat, llibertat de pensament. I això és el que Pau Casals va defensar al llarg de tota la seva vida: l’esperit que va impulsar aquests projectes admirables és el mateix que el va dur fins a les Nacions Unides quaranta anys des­­prés. I aquí rau la grandesa d’aquestes iniciatives, que cal no oblidar malgrat l’enyorament que provoquen. Els temps han canviat, però l’ideal de Casals no: la cultura és coneixement, criteri i llibertat, llibertat de pensament. DOSSIER Pau Casals La música per viure per Joan Carles Brugué Vicepresident de la Fundació Pau Casals La majoria de catalans d’avui coneixem Pau Casals per aquests testimonis, per les innombrables biografies i sobretot pel llegat d’una extensa documentació que recull les seves paraules, els seus escrits i els meravellosos enregistraments de les seves interpretacions musicals. Tot i no conèixer-lo més que indirectament, la figura de Pau Casals ens sedueix amb força i la sentim a prop. A Catalunya i fora de Catalunya, en l’àmbit musical internacional i en l’àmbit de la ciutadania universal, Pau Casals és sempre recordat. Era un home vital, en el sentit més habitual del terme: un home amb energia, apassionat amb mesura, actiu, intuïtiu, proper. “Si m’aturo, em moro”, deia. Vital també en el sentit, menys comú, de viure a prop dels altres, de compadir-se’n, en tant que era un artista implicat i compromès amb la societat i els pròxims. La seva biografia és una trajectòria d’aprenentatge permanent: d’una banda, l’esforç constant per entendre el fons de la inspiració musical el portava a comprendre els sentits de la vida; i de l’altra, viure la vida amb compromís i intensitat feia que la seva interpretació s’omplís de poesia, més enllà del virtuosisme tècnic musical. “La música ha de servir un propòsit, ha de ser més que música i prou, ha de ser part de la humanitat, i això, realment, és el centre de la meva discussió amb la música d’avui: la seva manca d’humanitat. Un músic també és un home, i la seva actitud vital és més important que la seva música. De fet, són dues coses que no es poden separar. Em pregunta quin és el meu llegat al món. Sempre el mateix: la lliçó de no menysprear mai la vida, de no perdre el seu contacte en cap moment. Estimar i respectar la vida en tots sentits, la pròpia i la d’altri. Negar-me de fer coses que no tenen cap sentit per a la vida. Hem de rebutjar [en la interpretació] tot el que no sembli evident, tot allò que podria ser artificial. De tota manera, hom no ha de considerar aquesta norma com una invitació a la facilitat. Ans al contrari! Sovint, res no és més difícil que tornar a descobrir la meravellosa senzillesa de les formes vives; de primer, és necessari que trobin un eco en el nostre esperit, i després cal que desenvolupem una tasca d’investigació i d’elucidació de problemes, una tasca que no s’acaba mai. Els anys només m’han confirmat la importància del treball perseverant. Cada dia descobreixo coses noves.” Després de llegir algun dels seus escrits, o alguna transcripció de les seves converses amb periodistes o personalitats, hom s’adona que Pau Casals parla i escriu amb austeritat, amb paraules precises, entenedores, plenes de sentit i inspiració, com les notes del seu violoncel. “La meva concepció de l’accentuació musical ofereix una analogia amb el que succeeix amb la paraula, amb les infinites inflexions que –com ja he dit– donem a la veu perquè els nostres vocables siguin «veritablement comunicatius»”. No és estrany que els seus biògrafs hagin optat gairebé sempre perquè Pau Casals mateix expliqui els seus pensaments i vivències, sense voler interferir-hi i destorbar la força de les seves paraules. Aquí hem seguit també aquest mateix criteri. Enguany fa cinquanta anys que el president John Kennedy reconeixia en nom del poble dels Estats Units, després del famós i negociat concert a la Casa Blanca: “El treball dels artistes... roman com a símbol de la llibertat humana, i ningú no ha enriquit més noblement aquesta llibertat que Pau Casals”. Déu anys més tard, ara en fa quaranta, Pau Casals va rebre la Medalla de les Nacions Unides. En el discurs de l’atorgament, el secretari general U Thant declarà: “Vós heu consagrat la vida a la veritat, a la bellesa i a la pau. Com a home i com a artista personifiqueu els ideals simbolitzats per la Medalla de les Nacions Unides”. La profunda i senzilla humanitat de Pau Casals rebia l’aplaudiment de totes les nacions del món. No destacaven fets extraordinaris d’heroïcitat en la seva vida. Era l’admiració per l’excel·lència en el treball quotidià i per la fraternitat amb els altres en tot moment. “Crec que el més important és estar constantment ocupat i tenir pau d’esperit. No vull perdre les esperances ni els entusiasmes. És cert que la música ha estat per a mi una font meravellosa d’energies, però aquest fenomen no vull analitzar-lo ni tampoc sabria com fer-ho. Em sembla, amb tot, que hauríem de rendir culte a la bellesa –cregui’m, d’ocasions n’hi ha cada dia–, i tractar d’esforçar-nos una mica, només cal que sigui una mica, a ser útils als nostres semblants”. El 14 de setembre vinent, la Fundació Pau Casals ha convocat un acte concert amb motiu d’aquests aniversaris i amb la intenció d’evocar tota la seva vida de ciutadà i artista. 47 | RMC · setembre - octubre 2011 Són pocs entre nosaltres, a hores d’ara tots gent gran i venerable, els qui tingueren l’oportunitat de tractar Pau Casals, o si més no de saludar-lo quan eren molt jovenets, acompanyats pels pares a Prades. Tots ells en conserven viu el record i ens en parlen amb respecte, complicitat i satisfacció. UT MUSICA Biblioteca de l’Orfeó Català - P. M. C. L’RMC, fa 100 anys Homenatge a Pau Casals L’any 1934 Pau Casals va rebre un important homenatge promogut per l’Associació de Música “da Camera”, a la qual es van adherir nombroses entitats culturals barcelonines. Fundador i director de l’Orquestra Pau Casals i de l’Associació Obrera de Concerts i violoncel·lista de renom internacional, Casals era ja un gran ambaixador de la música catalana a nivell mundial. En aquesta secció, la «Revista Musical Catalana» recuperarà articles de la primera etapa d’aquesta centenària publicació, que conserven la memòria d’una època daurada de la música catalana. 48 | RMC · setembre - octubre 2011 Reproducció de l’article Homenatge a Pau Casals. «Revista Musical Catalana», juliol de 1934. pàg. 268 a 274. “La comissió organitzadora d’aquest homenatge tan ben acollit, després d’obtinguda l’aprovació de l’Ajuntament de Barcelona, va anunciar els actes següents, prèviament acordats: donar el nom de Pau Casals a una de les vies modernes barcelonines; fer lliurament a l’esclarit músic de la Medalla de la Ciutat, al mateix temps que se’l nomena fill adoptiu de Barcelona; celebrar al Palau Nacional de Montjuïc un concert a honor d’En Pau Casals, per l’admirable orquestra creada per ell, i obrir a l’Arxiu Històric de la Ciutat (Casa de l’Ardiaca) una exposició on fossin aplegats els records més remarcables de la vida artística del Mestre. Primerament tingué lloc, a la tarda del dia 16, la inauguració de la placa que dóna el nom de Pau Casals al carrer que, des de l’Avinguda del 14 d’abril, va a les urbanitzacions noves dels jardins del Turó Parc. [...] S’acabà la sessió amb un parlament del mestre Casals, ple d’emoció i de records de la seva vida i dels propòsits artístics que el guien, encoratjat per l’atenció que tothom ha prestat a la seva obra. Es troba emocionat i diu que no pot respondre a tot el que s’ha dit i manifestat. Li sembla un somni el que li passa. Evoca la seva vida d’infant al Vendrell, amb els seus pares i amiguets, les lliçons del seu pare en música i en vida i que li deia que a Barcelona hi havia coses molt belles i al món també. Per això sentia el deliri de veure la capital. [...] Detalla el que ell creu que és Catalunya i la necessitat que ha tingut sempre de veurela i tocar-la i per això de tant en tant havia de tornar a la terra. Tot el que ha fet li sembla natural, perquè sempre ha mirat endavant i no s’ha preocupat del que el voltava, com fa ara. Ha mirat sempre la idea, no pensant en els diners ni la salut. Acaba agraint als professors que el guiaren i a tots els que han contribuït a l’homenatge. Sobretot accepta l’estimació dels seus conciutadans. [...] Al Palau Nacional de Montjuïc [va celebrarse] l’endemà diumenge, a la nit, el concert popular d’homenatge al gloriós artista. [...] Els mestres Pahissa, Lamote de Grignon, Barberà i Morera oferiren llur tribut dirigint sengles composicions originals. [...] Després Pau Casals dirigí la seva Sardana per 40 violoncels. En els rengles dels executants es descobrien artistes de gran talla, com Gaspar Cassadó, que havia arribat pocs dies abans de l’estranger. [...] Es reberen diferents adhesions, entre les quals hi havia un telegrama del mestre Falla que, llegit allí mateix, fou acollit amb una gran ovació. [...] A la segona part, el mestre Joan Lamote de Grignon dirigí obres d’autors catalans que no pertanyen ja a aquest món. Varen interpretar-se la sardana A En Pau Casals, de Garreta, rebuda amb singular entusiasme; Dansa anakota, de Nicolau; Oriental i Rondalla aragonesa, de Granados, i Navarra, d’Albéniz, instrumentada per F. Arbós. Com a final d’aquesta festa de la música catalana en honor de Pau Casals, aquest es féu sentir amb el seu violoncel, saborós present de gratitud que el mestre oferia als seus admiradors. Dirigint l’orquestra el mestre Lamote, Pau Casals va interpretar amb aquella el temps segon i tercer del Concerto, de Dvorak. El públic s’ho escoltà enmig d’un silenci impressionant, i no cal dir que fruí intensament, escoltant aquell que ha estat unànimement qualificat com el més gran violoncel·lista dels nostres temps, i que tan rares vegades el nostre públic ha pogut sentir aquests anys darrers. L’adhesió de Budapest A sa Excel·lència el Doctor h. c. Pau Casals. Barcelona. – Excel·lència! Mestre admirat! Corre pel món i arriba fins al cel la gran nova: Catalunya, el vostre país natal, va a festivar aquell qui és el seu orgull, el seu fill cèlebre. La seva capital, la bella ciutat de Barcelona, s’honora atorgant-li el títol de “Fill adoptiu” i donant el seu nom immortal a una de les seves noves avingudes. [...] La pregària dels àngels, a la qual s’ajunta la humanitat entera, serà atesa: Déu us beneirà perquè heu fet el miracle de retornar al cel, a través de la vostra ànima, el cant celestial, després de fer-lo assaborir per tots els homes. Que el vostre camí us porti a vós mateix la felicitat! [...] Estimat Mestre! Les relacions fermes i amistoses entre vós i Budapest; els vostres sentiments plens de cordialitat envers el nostre país, dels quals heu donat proves emocionants, la profunda comprensió i la devoció del nostre públic envers el vostre gran art, ens permeten d’ajuntar-nos amb els presents mots, als vots i felicitacions que us arriben en el moment de les grans solemnitats que se us tributen. Nosaltres hi representem tots els vostres admiradors d’ací, i ¿qui no ho és, que hagi fruït del vostre art? Us presentem, estimat mestre, els nostres homenatges més afectuosos. – Budapest, 14 de juny de 1934. – Jenó de Hubay, Ernest von Dohnanyi, Z. Kodaly, Emma Kodaly, Adolf Shiffer, prof.” [...] UT MUSICA Recordem ... Recordant... per Jorge de Persia Em sembla oportú, doncs, per començar les notes d’aquesta secció, avançar una disquisició sobre el nostre patrimoni musical, un tema que és essencial quan ens plantegem recordar, ja que a vegades conservem la memòria, que se’n va amb els homes, i ens queden per recuperar els documents, que són els que permeten una reconstrucció sistemàtica del passat. I en aquest sentit, queda molt per fer. Ja hi ha, ben cert, un fonament, però ens manca una feina sistemàtica que vagi omplint els grans buits del coneixement. I lamentablement moltes vegades els papers, les partitures manuscrites, les cartes i les fotografies es perden més ràpidament que la memòria. I per això és indispensable una tasca de prevenció, i que la tasca diària no ens porti a la casa de subhastes per veure com un gloriós manuscrit és adquirit per un banc o una universitat estrangera. Va passar fa unes setmanes –sortosament sense arribar a aquest desenllaç–, però hauria estat possible arran de la sortida a subhasta de la partitura original de Tàrrega de Recuerdos de la Alhambra, obra emblemàtica d’una època i en certa manera un dels símbols de la guitarra fora d’Espanya. I és que aquesta partitura està vinculada a un fons que encara està en mans privades, el propietari del qual fa molts anys que emprèn gestions amb l’Administració perquè l’arxiu que pertanyia a l’eximi guitarrista Miquel Llobet i que ell ha rescatat s’incorpori a algun centre documental públic. És cert que calen diners per adquirir-ho i que ara tot porta l’etiqueta de la crisi, però vull recordar que en països avançats hi ha nombroses fundacions, bancs, etc. que ajuden a resoldre aquestes qüestions. No és estrany veure a la National Gallery londinenca un cartellet dessota un quadre que avisa que la peça serà aviat subhastada pels propietaris i que hi ha risc que deixi de pertànyer a aquell espai museístic de tots, i que per evitar-ho demana la col·laboració de la societat. I Catalunya molt sovint ha sabut construir en aquest sentit a través de las vies privades, malgrat que ara som una mica lluny d’aquell tret d’identitat. Per això, les commemoracions a les quals els nostres dirigents culturals acostumen a ser tan afectes, moltes vegades es queden en lloances del passat i el que es recorda passa, un cop commemorat, a l’arxiu dels expedients de l’oblit. Darrerament hem tingut dos anys de commemoracions albenicianes, el 2009 els cent anys de la seva mort a Camboles-Bains, localitat pirinenca on Albéniz va arribar a la recerca d’alleujament per Segona pàgina del manuscrit de Recuerdos de la Alhambra de Francesc Tàrrega, que va sortir a subhasta al juliol als seus mals, i el 2010, que es complien 150 anys del naixement del gran músic a Camprodon. Va haver-hi, és cert, moltes activitats, i algunes institucions van fer esforços de mèrit en actes que lleguen coses que permeten anar construint i no que quedin en fets merament efímers. I un d’aquests –exemplar– va ser l’edició de la partitura d’Azulejos, peça tardana d’Isaac Albéniz per a piano, que en morir el compositor, la família va demanar a Enric Granados de completar-la, el qual va fer-ho amb una feina impecable, que es pot veure en una edició preciosa de la Biblioteca de Catalunya i del Museu de la Música. En ambdues institucions es guarda la totalitat del manuscrit original. En efecte, Enric Granados va ser una de les últimes persones i més estimades que va visitar Albéniz a Cambo, fet sobre el qual els biògrafs sensibles van deixar un record emotiu. Expliquen que Granados va tocar per a l’amic –pocs dies abans de morir– alguna cosa de Goyescas, que aviat donaria a conèixer a l’escenari del Palau de la Música fa ara cent anys, commemoració que ens hem deixat al sac, i també la chopiniana Mallorca d’Albéniz, en record de l’estada d’ambdós a l’illa. Molt pocs països poden incloure en el seu patrimoni que en aproximadament uns cinc o sis anys de distància –entre 1905 i 1911– fossin creades dues de les més grans obres per a piano del segle xx, com són Iberia i Goyescas. Però, està clar, també cal prendre consciència que malgrat tenir institucions dedicades al tema i especialistes destacats, actualment les úniques biografies de què disposem en el mercat del llibre dedicades a aquests personatges provénen d’un parell de professors americans, que a més d’una formació excel·lent, acostumen a disposar de beques per treballar, cosa que aquí resulta gairebé impossible d’obtenir. Així, doncs, encara hi ha enormes reptes per atendre en relació amb la nostra historia musical, i d’això intentarem ocupar-nos en la mesura possible recordant algú, o recordant alguna cosa, en aquestes pàgines. 49 | RMC · setembre - octubre 2011 R ecordar, commemorar, són gestos substancials per a una societat que valori el seu patrimoni, el seu passat, però sobretot el seu futur. Un futur que es construeix en gran mesura a través d’un projecte clar, recolzat en la necessitat de coneixement de les seves arrels, que configuren al llarg del temps una tradició. UT MUSICA ARTICLE Paraules sense romança Joan Maragall des de l’òptica de la cançó per a veu i piano per Manel Cabero article a la «Revista Musical Catalana» el mes de desembre de 2010. Arxiu Joan Maragall El poeta és part de l’objecte de l’article, especialment en aquest any d’homenatges. Però el motiu és especialment, una vegada més, donar a conèixer una música poc divulgada i en alguns casos absolutament desconeguda i, encara més, esmentar compositors que formen part de les enciclopèdies i poc més, al costat, naturalment, de grans figures del panorama musical català, potser més conegudes en altres repertoris instrumentals. 50 | RMC · setembre - octubre 2011 El dia 13 de novembre de 1927, al Palau de la Música Catalana, a Barcelona, Joan Maragall va ser el centre de la cinquena sessió dels Concerts Blaus que, amb el títol “Els poetes i els músics”, fou dedicada a les seves poesies. La soprano Mercè Plantada, juntament amb els pianistes Pere Vallribera i Vicenç M. de Gibert (també compositor) van interpretar les 6 Pirinenques de V. M. de Gibert (l’autor al piano), L’ànima de les flors d’Antoni Planàs, Jugant de Francesc Pujol, L’esposa parla de Josep Cumellas, una de les 6 Pirinenques de Tomàs Buxó, Els núvols de Nadal de Manuel Blancafort (estrena), Diumenge d’Antoni Pérez Moya (estrena), Corpus de Joaquim Zamacois (estrena), Romança sense paraules d’Eduard Toldrà i La ginesta de Francesc Pujol. El poeta Josep Maria de Sagarra, com a lector, va recitar La vaca cega, Goigs a la Verge de Núria, Les roses franques, La fi del Comte Arnau, Oració a Santa Llúcia, Dins sa cambra i Glosa. Finalment l’Orfeó Català, dirigit per Lluís Millet, va interpretar El cant de la senyera. Amb el preu d’una entrada es tenia dret a un exemplar del llibre Poesies de Joan Maragall editat especialment per al concert. Poesia recitada i poesia musicada interpretada; edició d’un llibre; amics entre els intèrprets compositors i rapsode; sala emblemàtica; només hi va faltar l’enregistrament de l’acte. Darrere el nom de “Paraules sense romança”, joc de paraules sobre una de les poesies més musicades del poeta, els presento una sèrie de dades i reflexions sobre les obres per a veu i piano que he anat recopilant i/o coneixent que completen les que va aportar Francesc Cortès en el seu Setanta-dues poesies diferents com a origen de 98 cançons, comptant les que repeteixen un mateix text. Romança sense paraules, per exemple, té sis versions diferents. Fer-ne la relació nominal seria allargar massa. Passem als compositors. N’he trobat vint-i-vuit, que indico a continuació per ordre alfabètic: Antonio Alberdi, Manuel Blancafort, Narcís Bonet, Manuel Borgunyó, Eusebi Bosch Humet, Guillerm Brugarolas, Tomàs Buxó, Josep Cumellas i Ribó, Rafel Ferrer, Vicenç M. Gibert, Grau de Chopitea, Joaquim Homs, Ricard Lamote de Grignon, Josep M. Llorens, Climent Lozano, Antoni Massana, Artur Menéndez Aleixandre. Leonora Milà, Manuel Mola, Miquel Ortega, Antoni Pérez Moya, Antoni Planàs, Francesc Pujol, Miquel Querol, Joaquim Salvat, Eduard Toldrà, Joan Vilà i Miro, i, finalment, Joaquim Zamacois. En aquest procés de selecció i valoració, hi és important la poesia, però la música serà el meu centre d’interès. Una bona poesia sense una bona música difícilment funciona. En canvi, el cas de textos poètics UT MUSICA I ara les opinions/impressions d’un músic pianista, subjectives però me­­ ditades. Començo esmentant el cas de la Pirinenca de Borgunyó (teòric i pedagog), exemple de simplicitat tant vocal com pianística, melòdica o harmònica. Com sempre, Toldrà crea petites meravelles, petites per curtes, però abans que res meravelles: Romanç sense paraules i Festeig formen part d’aquell paquet de cançons que un s’emportaria a l’illa deserta. El millor Blancafort el trobem en Els núvols de Nadal, en què pianista i cantant es poden recrear a bastament. Zamacois, figura cabdal de la pedagogia i la teoria musical a la Barcelona de la postguerra va trobar en Maragall la inspiració per al seu Corpus, en la qual tot escoltant podem “veure” com els “gegants” de qualsevol vila catalana fan el seu ball de festa major. Canviant d’autor, un altre músic conegut, aquesta vegada en l’ambient de la pedagogia del piano, Buxó, va tenir un gran moment de fantasia per recrear amb sons el moment precís que explica el poeta en Acabada la pluja de la tarda; cal escoltar-la o interpretar-la per sentir aquesta pluja. En La ginesta de Pujol, si deixem anar la imaginació olorarem fins i tot la flaire de les flors. Salvat és un compositor que a poc Seria interessant poder donar dades d’enregistraments, però el que conec és dispers. Una cançó aquí, una allà, difícils d’investigar i més tenint en compte que la distribució d’aquest tipus de material és molt minoritari, i especialment voluntarista per part dels intèrprets. Una vegada més cal fer esment de la dificultat d’accedir al material imprès. Poques edicions, molt material en biblioteca, en mans dels mateixos compositors i/o en llegats personals d’accés complicat i moltes vegades en estat deficient. Tot això complica la difusió i la interpretació, però no impedeix que malgrat tot, tant intèrprets com espectadors puguem gaudir d’aquest conjunt de joies musicals. Per acabar, una curiositat. A l’illa de Tenerife, on resideixo actualment, hi viu una part de la nombrosa descendència del poeta, i Núria, la filla de Manuel Borgunyó (molt conegut a l’illa per la seva tasca a les escoles de música de l’època), que s’hi va traslladar amb el seu pare i s’hi va quedar. Biblioteca de l’Orfeó Català - P. M. C. A mitjans d’agost de 2010, a la Pedrera de Barcelona, amb el tenor Jordi Casanova vam tenir l’oportunitat de contrastar el nostre gust de selecció amb el del públic. Amb el nom de “Concert a la carta” vam oferir una proposta de cançons amb textos de Joan Maragall, entre les quals diferents versions de la Romança sense paraules servien d’enllaç amb la selecció, feta a priori pel públic, d’un nombre de peces entre les proposades que completaven el minutatge requerit. Curiosament, la receptivitat del públic envers tal o tal altra cançó, en un 99% desconegudes, i escoltades per primera vegada, va ser similar en les sis sessions que hi va haver. Fins i tot va ser tal l’èxit d’alguna cançó, que els mateixos espectadors van repetir sessió i van sol·licitar-hi novament una peça determinada. Lligantho, doncs, amb el meu criteri subjectiu, omple de satisfacció saber que una selecció inicialment teòrica, posteriorment elaborada i finalment interpretada, arriba a l’espectador amb una força similar a la que ha tingut per als intèrprets a l’hora d’escollir-la. a poc va sortint a la “llum sonora” i se’n va coneixent la música. Gran pianista, en les seves obres es veu clarament aquesta faceta, i així el pianista també té una oportunitat de lluïment individual dins del marc de cada cançó. En la música actual Miquel Ortega i Joan Vilà ens ofereixen nous enfocaments de la Romança sense paraules, sempre innovadors i diferents: què fa que un text tingui tant de magnetisme? Narcís Bonet, un músic complet –pianista, teòric, pedagog, director... i compositor de molts variats registres–, té una producció per a veu i piano extensa i poc interpretada. A l’abast de tothom, en estar editada, en tenim el tríptic Haidé, que literalment enamora a primera vista: el públic, el pianista i el cantant. Les seves versions de Vistes al mar i Altres vistes al mar fan cua per ser conegudes. També són una meravella els tres Cants homèrics de Ricard Lamote de Grignon, en què el tractament de la veu és més prosòdic que no melòdic. Tenen un atractiu especial per a mi tots els melodrames d’Antonio Alberdi, en què el recitat poètic porta una base pianística il·lustrativa. Diferents poetes el van impulsar a escriure, entre ells Maragall amb Romanç sense paraules novament. M’agradaria dir alguna cosa d’en Guillerm Brugarolas, ja que poder seleccionar per a un concert dues cançons d’un total de sis conegudes és un percentatge elevadíssim, però no n’he aconseguit trobar informació: algun lector podria aportar-la? M’agradaria aportar més informació d’altres compositors esmentats, però l’espai em limita. Programa de mà de la sessió dedicada a Joan Maragall en el cicle de Concerts Blaus, sobre poetes i música, l’any 1927 51 | RMC · setembre - octubre 2011 poc considerats que han passat a la història gràcies a la música és habitual. En el meu cas, l’atracció per certs textos és evident, però sempre va acompanyat d’un tractament musical vocal i/o pianístic bells. UT MUSICA Lied sense partitura William Shakespeare per Miquel Pujadó T othom coneix William Skakespeare (1564-1616) com un dels genis universals de l’art dramàtic, però l’autor de Molt soroll per a no res també va deixar-nos algunes obres líriques: Venus i Adonis (de caràcter mitològic i filiació renaixentista), El rapte de Lucrècia… i, sobretot, els seus 154 sonets, publicats el 1609 per Thomas Thorpe. Aquests darrers, malgrat la reiteració d’alguns llocs comuns propis del gènere, lògic tenint en compte la inevitable influència petrarquiana, són d’un gran nivell poètic. La relació vibrant entre el poeta i la seva dark lady s’hi expressa a través d’un seguit d’imatges extraordinàries, tan aviat desolades com fastuoses, i el seu conjunt segrega una visió dramàtica de l’existència, on coexisteixen, com en les seves obres teatrals, els elements més aparentment contradictoris –no 52 | RMC · setembre - octubre 2011 SONNET 128 és pas estrany que el Romanticisme reivindiqués una obra mirada de reüll per un Neoclassicisme poc amant de barreges. Mestre del vers, Shakespeare no oblida mai, tanmateix, que la forma s’ha de posar al servei del contingut, com podem comprovar en aquest sonet que pren la música com a punt de partida. SONET 128 How oft, when thou, my music, music play’st, Upon that blessed wood whose motion sounds With thy sweet fingers when thou gently sway’st The wiry concord that mine ear confounds, Molt sovint, quan tu, música meva, fas música amb aquestes tecles de fusta, el moviment de les quals respon als teus dolços dits que suaument les premen i sorprens les meves orelles amb l’harmonia de les cordes, Do I envy those jacks that nimble leap To kiss the tender inward of thy hand, Whilst my poor lips, which should that harvest [reap, At the wood’s boldness by thee blushing stand! envejo aquestes tecles que pugen i baixen àgilment per besar el tendre palmell de les teves mans, mentre els meus pobres llavis, que són els que haurien de collir [aquests petons, es queden parats, envermellint davant el coratge de les tecles. To be so tickled, they would change their state And situation with those dancing chips O’er whom thy fingers walk with gentle gait, Making dead wood more blest than living lips. Per tal de ser acaronats així, els meus llavis de bona gana [voldrien esdevenir de fusta i canviar de lloc amb aquestes estelles dansaires sobre les quals els teus dits caminen amb passes suaus tot fent que la fusta morta sigui més benaurada que no pas els [llavis vivents. Since saucy jacks so happy are in this, Give them thy fingers, me thy lips to kiss. Ja que aquestes tecles descarades són tan felices fent això, dóna’ls els teus dits, i dóna’m a mi els teus llavis per poder-los [besar. UT MUSICA Paper d’assaig A favor de Liszt A priori, la literarització profunda de la música romàntica pot provocar en nosaltres una certa prevenció pel que té d’hibridació de mal resoldre: de vegades, les solucions descriptivistes de tot un Berlioz, per exemple, ens poden fer somriure per la seva puerilitat de concepció, fins i tot quan són de resultat feliç. Però el fet és que els romàntics, en contrast amb els seus precursors, sentien en totes les arts una comunió d’objectius que els empenyia sovint a traspassar les fronteres de la seva pròpia; la formulació wagneriana de l’obra d’art total no és més que la conseqüència final d’una concepció comuna a tota la seva generació. Així, doncs, la curiositat universal de Liszt és un dels exemples més característics de l’eixamplament de mires de l’artista romàntic. La seva col·lecció pianística Années de pèlerinage, publicada en tres quaderns els anys 1855, 1858 i 1883 (però derivada en bona part d’Album d’un voyageur, publicat el 1842), n’és una autèntica demostració. Al primer quadern, dedicat a Suïssa, trobem el jove pianista d’èxit descobrint els Alps, com al seu torn havien fet altres artistes romàntics (per exemple, el poeta William Wordsworth o el pintor J. M. W. Turner). Al segon, dedicat a Itàlia, el trobem responent a una pintura de Rafael o a una escultura de Miquel Àngel, o a la lectura de la Divina Comèdia de Dante o dels sonets de Petrarca. Al tercer, el trobem replicant a la ufanor dels xiprers o a les fonts de la Vil·la d’Este, a Tívoli. Etcètera. Una de les grans peces d’aquesta sèrie és la que es titula Après une lecture de Dante: fantasia quasi sonata, escrita inicialment l’any 1839 i refeta de dalt a baix el 1849. L’entusiasme de Liszt per l’obra del gran poeta florentí es tradueix en una organització sonora tan travada que el mateix autor no es va saber estar de remarcar-ho al títol: allò que havia de ser una fantasia lliure sobre temes literaris acaba convertint-se en una forma musical equiparable a la forma sonata clàssica (sens dubte, Liszt devia estar pensant en la Sonata op. 27, núm. 2 de Beethoven, que es va publicar amb l’epígraf “quasi una fantasia” per les llibertats amb què s’hi abordava la forma). És una de les mostres més reeixides de la lluita constant de Liszt per aconseguir que la Nova Música es pogués produir en formes tan convincents com ho havia estat la forma sonata durant el període clàssic. La peça comença amb un interval de quarta augmentada, el tritò (el famós diabolus in musica medieval), en una mena de crit d’angoixa impressionant que introdueix el tema infernal en Re menor (la tonalitat infernal, recordemho, al Don Juan de Gluck i al de Mozart), un tema tensament cromàtic que evoca el sofriment de les ànimes infernades. En contrast, s’hi oposa a continuació un tema en Fa sostingut major, derivat del primer per transformació, però de caràcter beatífic, un veritable coral evocant els amors de Francesca da Rimini i Paolo Malatesta. Aquesta oposició temàtica i tonal equivaldria a l’exposició d’una sonata. A continuació, en allò que en una sonata vienesa seria el desenvolupament, els dos temes –el del dolor i el de l’amor– es continuen oposant i trenant, en transformació perpètua, fins a desembocar en un nou estadi, diguemne de recapitulació, en què un himne d’amor celestial (“l’amor che move il sole e l’altre stelle”) acaba triomfant sobre el dolor de l’infern i l’amor-dolor terrenal. Si tenim en compte el caràcter dels tres moments de la peça, ràpid-lent-ràpid, ens adonarem de seguida que al conjunt s’hi ha sobreposat també la suggestió de la vella sonata en tres moviments contrastats. És ben probable, doncs, que Liszt arribés a la “quasi sonata” per la dreta via de sotmetre’s a l’omnipresència del nombre 3 al gran poema de Dante: l’obra s’inicia amb el tritò, que es converteix en un motiu obsessiu al llarg de tota la peça; s’organitza entorn de tres temes: el de l’infern, el de l’amor terrenal, i el de l’amor diví; s’estructura en tres diguem-ne moviments: l’exposició, amb el contrast dramàtic entre els dos primers temes, que faria d’Infern, el desenvolupament, amb la transformació i intercanvi dels materials exposats, que faria de Purgatori, i la recapitulació, amb l’aparició i apoteosi del tema final del Paradís. És música programàtica, sens dubte, però de cap manera no és música descriptiva. L’argument ha esdevingut música pura. Si n’esborréssim el programa i hi deixéssim només el “quasi sonata” com a títol, la música valdria per ella mateixa i no perdria ni un bri de fascinació. Admirable Liszt! 53 | RMC · setembre - octubre 2011 per Miquel Desclot UT MUSICA PANTALLES SONORES Una estrena “fantasma” de Lamote de Grignon per Josep Lluís i Falcó C 54 | RMC · setembre - octubre 2011 oncierto mágico és una obra de Ricard Lamote de Grignon (18991962) que gairebé tots els textos que en parlen esmenten com a part del seu catàleg simfònic. Però la gènesi d’aquesta peça és força singular, ja que es tracta d’un concert per a piano i orquestra que mai no va ser estrenat... “oficialment”. Què fa que Concierto mágico sigui una obra especial? Sobretot el seu origen: va ser composta per a la pel·lícula del mateix títol, dirigida per Rafael J. Salvia, el qual, amb una llarga experiència com a guionista, es posava per primer cop a dirigir. El film, protagonitzat per José María Rodero, Mercedes Monterrey i Elvira Quintillá, era la història fictícia d’un compositor (encarnat per Rodero) que intenta estrenar un concert per a piano i orquestra, que inicialment du el títol de Concierto medieval, però no ho aconsegueix. Els motius no són pas musicals: en la primera estrena prevista, la pianista que l’ha d’interpretar cau malalta i mor; després una amiga del compositor vol muntar un espectacle coreogràfic amb el concert, i una part de la tramoia li cau a sobre durant un assaig, tot provocant-li greus lesions i retirant-la dels escenaris... Abatut, el compositor queda convençut que la seva obra porta mala sort, i es retira al mas d’un oncle seu, i deixa temporalment la música per ajudar-lo en el conreu de la vinya. Però vet aquí que l’amiga s’ha quedat una còpia de la partitura i vol la casualitat (els guionistes, ja se sap, no podrien viure sense les casualitats) que estiuegi al mateix poble que el famós –aquells anys– pianista Leopoldo Querol (1899-1985). Sense ni pensar-s’ho, es presenta a casa del virtuós, partitura a la mà, mentre ell assaja al piano (i, temps era temps, les portes de les cases romanien obertes de bat a bat, sense necessitat d’enganxines de cap empresa de seguretat). El poder de convicció de la noia, sumat a la vàlua de la peça, fan que Querol s’interessi per l’encara anomenat Concierto medieval i vagin a cercar, acompanyats del mestre Joan Pich Santasusana (19111999), el frustrat compositor que ara ha retornat a la música tocant en un petit grup que amenitza cafè, copa i puro allà on calgui. Imprescindible canvi de nom a Concierto mágico per treure la maledicció de l’obra, i decisió ferma de Querol, Pich i el compositor d’estrenar-lo. Ve llavors la seqüència culminant de la pel·lícula: el mestre Pich Santasusana cedeix la batuta a José María Rodero, que es posa al capdavant de l’Orquestra Filharmònica de Barcelona i del solista, Leopoldo Querol. I comença a sonar, per primer i darrer cop (tot i que, de ben segur, per filmar la seqüència, es devien repetir força vegades aquelles notes) el Concierto mágico de Ricard Lamote de Grignon... a l’escenari del Palau de la Música Catalana! Sabem que en l’enregistrament de la seqüència, a més del munt de figurants, hi van ser convidades personalitats del món de les lletres, de la música i del periodisme, però sense que n’hagi transcendit el nom. S’ha resseguit durant anys l’hemerografia, els llibres sobre Lamote de Grignon, sobre el Palau, sobre la música catalana del segle xx... i mai no s’ha localitzat cap estrena oficial d’aquest concert que, oficiosament, es va estrenar (i s’hi pot sentir sencer, perquè només té un moviment) només en aquesta pel·lícula. El mateix Querol la qualificava a la premsa de l’època com un concerstück del qual podem trobar exemples en Weber i Schumann. Pensem (i utilitzo el plural, perquè d’aquesta secció dedicada a la música per a l’audiovisual que avui s’enceta, ens n’encarregarem el meu bon amic i company Xavier Cazeneuve i un servidor) que un cop més el prejudici vers la música de cinema ha condemnat a l’ostracisme (sembla que ostracisme i Lamote vagin malauradament lligats) una obra que mereix ser escoltada. La còpia que es conserva de la pel·lícula a la Filmoteca de Catalunya només en permet el visionat en moviola per a investigadors i especialistes, i no una projecció pública. I de la partitura, se’n conserva el manuscrit –quaranta-dues pàgines dedicades a Querol, i datades el juliol del 1952– al Fons Ricard Lamote de Grignon conservat a la Biblioteca Nacional de Catalunya, a partir del qual l’Editorial Boileau treu a la llum una edició, gairebé seixanta anys després de la seva composició. Però tot plegat és “només” paper. Per tornar a gaudir-ne en un auditori, caldrà una confluència d’interessos que modestament esperem contribuir a motivar des d’aquestes ratlles. Paga la pena intentar-ho. Segueix-nos a: Més informació a: www.obc.cat 93 247 93 00 UT MUSICA correspondències Dalí i la música per Mònica Pagès i Santacana S 56 | RMC · setembre - octubre 2011 embla que des de la segona meitat del segle xx, la interacció de les arts s’hagi anat reduint al màxim possible fins a aconseguir una especialització creativa que en lloc de potenciar la cultura, la debilita greument. La Gesamkunstwerk, l’obra d’art total que va preconitzar Richard Wagner en el seu assaig L’obra d’art del futur, significava una crida a la unió de les arts –de la poesia, de la dansa i de la música– que no s’havia de perpetuar més enllà del segle XX. Potser només s’ha sabut traduir en l’anomenat show business nord-americà, que ha quedat integrat en la música moderna amb tot el seu impacte mediàtic. Ara els nous termes “multisciplinari” o “transversalitat” intenten reconduir la desconnexió pública que s’ha practicat entre la pintura, la música, la poesia i la dansa, hagin seguit o no la tradició històrica. L’actualitat operística, que ens ofereix l’estrena a Barcelona de Yo, Dalí de Xavier Benguerel, ens permet tornar a omplir els vasos comunicants que hi ha entre la música, la pintura i el teatre. L’òpera manté la seva condició d’obra d’art total, feta de la plasticitat de l’escena, de la literatura del text i de la música que les uneix. Dalí també va voler fer d’ell mateix un artista total, tot elevant la pintura a un mode d’expressió que transcendia la tela i que també s’expressava a través dels seus escrits i de tot el seu imaginari, transformat en representació, en teatralitat. Cal recordar la seva obra escènica per a ballet que va titular Tristan fou (Tristany boig, 194248), amb música del mateix Richard Wagner adaptada per Ivan Boutnikov i una coreografia de Léonide Massine per als Ballets de Montecarlo, i per a la qual va escriure el llibret i va crear els decorats i el vestuari. També va voler dur a terme el projecte de l’òpera Étre Dieu (Ser Déu, 1972), amb llibret de Manuel Vázquez Montalbán i música d’Igor Markévitx, el qual també va dirigir la Simfònica de París. Un projecte promogut per Oriol Regàs i Alain Milhaud, productors del disc de la part musical amb textos improvisats del mateix Dalí, amb la coneguda frase “L’amor i la guerra, la sang de la terra.” Una “òpera poema” en cinc parts que narra la història de la creació explicada per Dalí. El 2005 es va poder veure a Figueres amb vestuari de Lluís Llongueras i la interpretació de 90 músics búlgars i quatre cantants solistes –Eve Brenner, Jandranka Javanovic, Dominique Corbiau i Fèlix Serraclara– dirigits per Plamen Djouroff. Tanmateix, Dalí era capaç d’escriure en un article publicat a «L’Amic de les Arts» el 1929 que: “la música, els concerts, eren per a mi sinònim de màxim avorriment, a excepció de la música dolenta, per la qual sempre he sentit, i continuo sentint, una especial predilecció–atracció.” De fet, trobem molt poques al·lusions a la música en els textos de Dalí, tot i que se sap que n’escoltava mentre pintava, especialment òpera wagneriana. Malgrat el seu possible desinterès envers la música, la seva obra es desenvolupava en un context musical que compartia la mateixa intensitat expressiva que la seva pintura i que les arts plàstiques del moment, com trobem en Igor Stravinsky, Serguei Prokófiev, Olivier Messiaen, Paul Hindemith, Benjamin Britten, Alban Berg o Dimitri Xostakóvitx. Una plàstica visual i sonora que experimentaven a partir de la tradició i que la desintegraven per donar forma a l’art del seu temps, cap a una evolució de l’estètica que tot just ara comencem a assimilar. La interacció entre el món de Dalí i la música també va donar altres fruits, com l’obra instrumental Folia daliniana de Xavier Montsalvatge. Un altre compositor que va estar molt inspirat per les arts, com en l’obra per a quartet de corda que va fer per al pintor Modest Cuixart, Tramesa a Cuixart, o el seu àlbum d’havaneres que va compartir amb l’escriptor Nèstor Luján i el pintor Josep Maria Prim. Dalí i la música ens permet compondre un quadre complet de les relacions entre les arts en les darreres dècades. Una cosmogonia de la creació marcada per la ressaca dels feixismes que van trencar el segle xx per la meitat. Una revisió inevitable ara que ja s’ha travessat la frontera mental del nou segle i que ja ho podem observar amb una perspectiva de cent anys. Seguint la llei del pèndol, les arts tendeixen a voler tornar a unir-se al servei d’una sola idea, tal com trobem en el Festival Acústica d’enguany a Figueres, aquest setembre, que presenta “Dalí canta” amb veus com la de Pau Riba, Gerard Quintana, Albert Pla o Estrella Morente, cantant poemes de Dalí acompanyats pel músic Pascal Comelade, pel poeta Enric Casasses i per la ballarina Sol Picó. Tota una demostració de Gesamkunstwerk a la catalana. UT MUSICA L’encantadora de feres Elevació i enyorança N o conec cap poema que expressi tan rotundament l’elevació que pot produir l’experiència musical com l’Oda a Salinas de Fray Luis de León. L’escenari rememorat en aquest poema és ben concret: mitjans del segle xvi; la Universitat de Salamanca; i el músic i organista Francisco de Salinas interpretant una peça a l’orgue. Fray Luis de León tot evocant aquest moment transporta el lector cap a un ascensus en el qual són travessats diversos plans de la consciència fins arribar a un horitzó còsmic. La interpretació a l’orgue per part de Salinas transporta el Jo poètic —i indirectament el lector— cap a la possibilitat d’intuir la música de les estrelles. El mecanisme descrit per Fray Luis de León és radicalment platònic. El so desperta l’ànima, que estava empresonada i adormida en la inconsciència sensorial del cos, i la posa en moviment. D’acord amb els postulats del neoplatonisme renaixentista aquest és precisament l’instant en el qual la nostra ment, ja desvetllada, és capaç del coneixement. Literalment la superació de l’amnèsia és l’anamnesis que Plató va proposar com a pedra angular de tota la seva filosofia. Fotografia: Il·lustracions: lemniscates.com per Rafael Argullol Fray Luis de León expressa en versos meravellosos com aquesta és l’experiència suprema a què pot aspirar l’ésser humà. De fet les seves imatges recorden molt les expressades per Sòcrates al simposi de Plató en el moment en què, seguint les indicacions de la misteriosa Diòtima, descriu la bellesa essencial o, millor, la bellesa en si mateixa. D’acord amb aquesta experiència superior és evident que el desenllaç ha de comportar una necessària enyorança; Fray Luis de León, que ens ha apropat tan magistralment a l’experiència estètica provocada per la música, tanca el poema amb versos suament nostàlgics. I amb un desig: que el seu amic Francisco de Salinas continuï tocant eternament l’orgue perquè l’ànima pugui tornar a emprendre el viatge fabulós que acaba de realitzar arribant a un port del qual ja mai no voldria tornar. 57 | RMC · setembre - octubre 2011 Excitada per la música, l’ànima emprèn el camí del coneixement, primer a través del cos i dels sentits i després mitjançant la potència de la imaginació. A mesura que la viatgera es desprèn dels ancoratges sensorials s’endinsa en una mena de mar ingràvid en el qual es va produint un progressiu naufragi. El Jo es dissol, però aquesta dissolució, lluny de ser percebuda com un patiment o una mancança, és experimentada com un alliberament i com una comunió amb l’univers. S’arriba així al tram culminant del camí en el qual l’home, diluït el seu individualisme, està per fi en condicions d’escoltar la més dolça de les músiques que és l’harmonia divina de les estrelles. UT MUSICA Contes a la vora del so Robert i Conxita per David Puertas Estimada Conxita, 58 | RMC · setembre - octubre 2011 Penso en tu tothora i et sento a tot arreu. El vent del capvespre canta amb la teva veu, les caderneres xiulen amb els teus trinats, els coloms a la plaça parrupegen amb les teves notes, el miolar i el ronc de la gata en zel em transporta a l’sprechgesang d’aquell Pierrot Lunaire que vam interpretar a Londres; fins i tot la frenada brusca de l’autobús em transporta als teus harmònics més aguts. Conxita, amor meu, amor prohibit: són tantes les hores que hem compartit, és tanta la música que hem creat... Tu, la diva, l’estrella, el major lluminar, la veu més càlida de la nostra música. Jo: un senzill home de camp –de l’Alt Camp– que ha volgut fer de compositor i de pianista, i que ha caigut en la teva teranyina sonora. ¿Recordes els nostres anys d’estudi a Barcelona? ¿Recordes quan el mestre Enric s’inventava recitals aquí i allà amb l’excusa que tu i jo compartíssim escenari? Mai no he gosat preguntart’ho, però estic segur que el mestre et va iniciar no solament en l’art dels sons: n’estava molt, de tu. Aquelles sessions a porta tancada, mentre jo esperava a la sala, assegut i capcot: segur que ell també estava enamorat de la teva veu... Vam fer molts concerts plegats, tu i jo, Conxita i Robert: ara uns lieder de Schubert, ara uns poemes musicats per Pedrell, ara les Cançons amatòries del mateix mestre Enric... Fins que vaig quedar completament corprès amb el teu magnetisme: jo mateix vaig compondre i et vaig dedicar aquelles cançons sobre Les mil i una nits. Eres la meva Scheherezade. Recordo perfectament la dedicatòria que et vaig escriure a la partitura quan te la vaig regalar: “Aquestes són les cançons vostres, Conxita; perquè les heu estimat tant; més que ningú, i n’heu fet el cant vivent de la meva joventut!” Quan les vam cantar al Palau, l’èxit va ser espectacular. Però no vas voler compartir amb mi ni una sola de les flors del ram que et van donar. Després de la mort del mestre Enric, en Frank va continuar donant-nos alè, va insistir que continuéssim junts, però tu volies volar més amunt. Volies marxar a París. N’estaves farta, d’una ciutat tancada, de professors que et grapejaven, de concerts petitburgesos i de pianistes joves, com jo, que et volien retenir al seu costat. Va ser aleshores quan vaig començar a veure-ho clar: l’èxit musical t’allunyava de mi. Només hi ha havia una manera de lligar-te a prop meu. Havia d’aconseguir que els nostres recitals fossin un fracàs! Sí, Conxita: l’amor té aquestes coses. El nostre fracàs seria el nostre èxit: matant la nostra música, renaixeria el nostre amor. No era fàcil posar la meva idea en pràctica, és clar. No podia començar a tocar malament, o a equivocar notes, perquè hauries buscat un altre pianista i la meva reputació hauria caigut en picat. Havia de ser subtil. T’havia de fer la traveta sense moure’m de la banqueta. No me’n vaig sortir, és clar. Però ho vaig intentar. Primer vaig ser discret: a mitja cançó, mentre t’acompanyava al piano, em posava a esternudar o m’agafava un atac de tos. Tu, però, no et desconcentraves. Després vaig pro- var altres estratègies més agressives: quan havies de cantar Brahms, jo engegava amb una cançó de Falla. Però tu no fallaves. Aquella vegada que gairebé et quedes nua a l’escenari, vaig ser jo qui havia descosit els tirants del vestit. Al recital del Liceu, quan vas ensopegar i gairebé caus dintre el piano, vaig ser jo qui et va desencolar els tacons de les sabates. I aquella vegada que vas passar-te el concert plorant, vaig ser jo qui havia omplert el piano de ceba crua, però la crítica va elogiar el sentiment que posaves en la interpretació. Sempre et queixaves de l’aigua gelada que tenies als camerinos o de les flors d’admiradors anònims que tan malament t’anaven per a l’al·lèrgia. Detalls que em van portar molta feina setmana rere setmana. Tu no sospitaves res. Els petits accidents, deies, són consubstancials als bolos de l’intèrpret. El teu “bon Robert” et seguia com un gosset fidel, concert amunt, concert avall. Però el teu viatge a París era cada vegada més a prop i, finalment, vas marxar. Ja eres una estrella internacional. El meu amor secret s’allunyava inexorablement. Poc després vaig saber que t’havies casat. Va ser l’estocada definitiva. Sol i sense soprano, jo també vaig decidir marxar. Vaig tombar per Europa, em vaig fer dodecatonista, vaig tornar a casa i la meva música no va agradar a ningú. En el meu intent desesperat per recuperar-te, vaig escriure més cançons per a soprano i piano, però tu no en volies saber res, de mi. El teu nom era habitual als grans escenaris d’Europa. Però no vaig defallir: al Festival de la Societat Internacional de Música Contem- Fotografia: Il·lustració: Laura Borràs UT MUSICA La guerra ens va acabar de separar. Jo em vaig exiliar a Anglaterra i encara vaig aconseguir que vinguessis a fer algun recital a la BBC, a la Cambridge University i a l’ambaixada a Londres. Però res. Tampoc aleshores no em vas mirar als ulls. Vas marxar definitivament: primer vas dur el teu exili al Brasil i a l’Argentina i després vas tornar a casa. Ara ja he assumit que mai més no tornaré a fer música amb tu, ni a amagar pebre a les teves pólvores de maquillatge, ni a cobrir de bitxo la mantega de l’esmorzar, ni a oferir-te una tassa de te bullent. Tampoc no demanaré mai més als tècnics del teatre que et col·loquin un focus directe als ulls durant tot el concert, ni que t’acompanyin a l’escenari pel camí més llarg pujant i baixant totes les escales possibles. T’estimo, Conxita. Ets la meva passió, la meva musa, la meva llum. La meva estratègia de pianista acompanyant no va funcionar: ho reconec i em rendeixo. Sempre teu, Robert. 59 | RMC · setembre - octubre 2011 porània que es va fer a Viena vaig aconseguir col·locar les Sis cançons per a soprano i orquestra i vaig obligar Webern a contractar-te com a solista. L’èxit va ser incontestable. Li vaig escriure a en Pau, al Vendrell, per explicar-li el concert, però també per fer-li veure que tu i jo continuàvem tenint un projecte comú: “Estimat i admirat mestre! Un crític ha escrit de la nostra Conxita: és una de les veus més belles, una de les artistes més pures que mai hagi sentit.” Però malgrat els elogis i malgrat les meves il·lusions, ni una sola vegada no vas mirar-me als ulls: tu eres a l’Olimp de la música i jo, a les clavegueres de la passió. PUBLICACIONS Wolfgang Amadeus Mozart ‘Gran Missa en Do menor, K. 427’ per Javier Pérez Senz 60 | RMC · setembre - octubre 2011 Les partitures que Wolfang Amadeus Mozart va deixar inacabades són envoltades de misteri. En el cas de la Gran Missa en Do menor, K. 427, se’n saben poques coses amb certesa pel que fa a la gènesi i redacció, que ens porta al 1782, quan es casa amb Constanze Weber, en contra de la voluntat del seu pare. L’any següent, el jove matrimoni arriba a Salzburg amb la partitura incompleta d’una Missa en Do menor nascuda no pas per encàrrec, sinó com a expressió d’acció de gràcies pel seu matrimoni. Una carta al pare, datada el 4 de gener de 1783, assenyala que està “a mig compondre-la” i que espera “conclourela” aviat. Continuem sense saber per què no va acabar aquesta esplèndida missa, pensada, com indica l’absència de clarinets (instruments propis de la plantilla orquestral vienesa), per ser interpretada no a Viena sinó a Salzburg, on va veure la llum el 25 d’agost d’aquell mateix any a l’església de Sant Pere, amb Constanze en les parts de soprano solista. Els números acabats van ser el “Kyrie”, el “Credo” (fins a l’“Et incarnatus est”, “Sanctus” i “Benedictus”. No queda constància del final del “Credo” i l’“Agnus Dei/Dona nobis pacen”, encara que alguns esbossos indiquen que Mozart devia intentar completar l’obra. Com a perfecte resum de la pràctica de l’època en matèria de música religiosa, el geni mozartià aporta en aquesta partitura prodigiosa un llenguatge tan perfecte com profundament renovador en la seva dimensió expressiva i en el seu abassegador virtuosisme vocal. Res millor per iniciar una discografia bàsica d’aquesta obra que remetre a les dues versions dirigides per John Eliot Gardiner, fonamentades sobre la reconstrucció de la partitura d’Alois Schmitt datada el 1901, per bé que amb algunes correccions en el “Credo” i la reescriptura de la part de les cordes de l’“Et incarnatus” en un estil més mozartià, tasques dutes a terme pel mateix Gardiner. Estilísticament, la versió enregistrada a Londres el 1986, amb instruments d’època i criteris històrics, és admirable per la lleugeresa, precisió, claredat i el virtuosisme –gran treball del Cor Monteverdi i els English Baroque Soloists– i amb un bon equip vocal integrat per Sylvia McNair, Diana Montague i Anthony Rolfe Johnson. Gardiner se supera en la versió filmada el desembre de 1991 al Palau de la Música Catalana, en un concert històric arran del bicentenari del naixement de Mozart amb una altra obra genial i inacabada en el programa, el Requiem. L’edició en DVD (Philips) és un dels millors concerts enregistrats al Palau –la filmació va ser a càrrec de la BBC–, amb un Gardiner en estat de gràcia mercès a la màgia del directe. A la sensacional resposta coral i orquestral, s’hi afegeix una actuació emocionant de Barbara Bonney, Anne Sofie von Otter, Alastair Miles i, novament, Rolfe Johnson. Entre les versions històriques, en destaca l’enregistrada per Ferenc Fricsay el 1959 al capdavant de la Simfònica de la Ràdio de Berlín i el Cor de la Catedral de Santa Eduvigis. Fricsay sempre prioritzava la claredat i evitava la grandiloqüència i l’abús de grans efectius tan en voga aquells anys. I disposa a més d’un admirable equip vocal –qüestió clau en una obra de virtuosisme espectacular– d’il·lustres mozartians: Maria Stader, Herta Töpper, Ernest Haefliger i Ivan Sardi (Deutsche Grammophon). Quinze anys després, Raymond Leppard dirigia una de les més belles lectures de l’obra, en la qual, a més de l’equilibri orquestral, brilla l’opulent Cor John Alldis i una parella de sopranos d’una bellesa vocal i expressivitat desbordants, Ileana Cotrubas i Kiri Te Kanawa, acompanyades pels eficients Werner Krenn i Hans Sotin (Emi). Ja en els vuitanta apareixen opcions intermèdies, amb efectius més d’acord amb el llenguatge i la pràctica mozartians. L’incombustible Neville Marriner dóna, com sempre, una lliçó d’eficàcia professional al capdavant de les formacions del Saint Martin in the Fields i un solvent quartet de solistes: M. Marshall, F. Palmer, A. Rolfe-Johnson i G. Howell (Philips). La seva lectura honesta és preferible a l’ampul·losa lectura de Herbert von Karajan del 1981 al capdavant de la Filharmònica de Berlín i el Cor de l’Òpera de Viena i que presenta com a millor aportació vocal de l’exquisida Barbara Hendricks i l’ofici experimentat de Peter Schreier (Deutsche Grammophon). Decep, curiosament, Nikolaus Harnoncourt en una lectura enregistrada el 1984 que no acaba d’aixecar el vol ni en l’apartat de veus solistes –K. Laki, Z. Denes, K. Equiluz i R. Holl– ni en la resposta coral (Teldec). Guanyen la partida en la darrera dècada les lectures historicistes, i entre les diverses opcions, hi destaca l’enregistrada el 1991 per Philippe Herreweghe, el més minuciós en els detalls de l’escriptura coral comandant un equip excel·lent –La Chapelle Royale, Collegium Vocale i Orchestre des Champs Élysées– encara que li falta un punt de nervi dramàtic i vitalitat. Bon treball, entre els solistes, de Christiane Oelze i Jennifer Larmore (Harmonia Mundi). Acabem la selecció amb la brillant versió enregistrada per Louis Langrée el 2006, seguint una edició basada en el manuscrit i completada pel mateix director: la vitalitat, la lluminositat i aquell punt de sana teatralitat que té l’obra pren un relleu inusitat, amb un fulgor vocal irresistible gràcies a l’actuació enlluernadora de Natalie Dessay, l’emotivitat de Véronique Gens i la impecable prestació de Topi Lehtipuu i Luca Pisaroni, acompanyats per Le Concert d’Astrée. (Virgin). Edicions Novetats PUBLICACIONS Iñaki Etxepare Pedagogía del Violonchelo Llibre + DVD. Boileau Jordi Cervelló Quartet Sant Petersburg Formació: quartet de cordes. Boileau L’editorial Boileau aposta per la recuperació del repertori català, amb obres poc conegudes o inèdites d’autors importants com Isaac Albéniz, Frederic Mompou i Pau Casals. En destaca la nova edició crítica d’Iberia d’Albéniz, a càrrec d’Albert Nieto; una col·lecció d’obra pianística de Mompou fins ara inèdita i l’obra de cambra i coral de l’eminent i polifacètic músic català Pau Casals. També cal destacar l’edició d’obres de músics contemporanis com Jordi Cervelló o Jaume Torrent, de qui recentment s’han editat, respectivament, el Quartet Sant Petersburg i el Concert de Rialp, i la important tasca pedagògica de mètodes com els d’Iñaki Etxepare o Lluís Verges, com a publicacions. Isaac Albéniz The Magic Opal, òpera Reducció i edició de Borja Mariño. Tritó edicions Joan Guinjoan Sincrotró Alba. 3a Simfonia. Tritó edicions Tritó Edicions treballa amb un important nombre de compositors actuals, als quals edita la seva obra més recent. Tal és el cas, per exemple, de Joan Guinjoan, de qui ha editat la seva Tercera Simfonia “Sincrotró Alba”, estrenada el 2010. En els últims mesos ha començat l’edició crítica de les òperes d’Isaac Albéniz, de les quals ja es troba al mercat The Magic Opal. En l’àmbit discogràfic, Tritó publicarà properament un volum amb obra simfònica de Juli Garreta i un altre amb les recents obres de Ramon Hument: Sol de primavera, Un vent transparent, Escenas de pájaros i Tres nocturns. Prosegueix amb els volums de Música d’orgue a Catalunya, el darrer dels quals l’interpreta Juan de la Rubia. PUBLICACIONS La soprano basca Ainhoa Arteta, tan vinculada a Catalunya els últims anys, torna, amb aquest disc, al repertori amb què se sent més còmoda, després d’algunes incursions en altres terrenys de solvència més dubtosa. Així, la seva veu torna a posar-se al servei d’autors de cançó francesa i espanyola per a aquest nou enregistrament titulat Recital –el segon que porta aquest títol–, en què l’acompanya excel·lentment al piano Malcolm Martineau. Les seves versions de Gounod, Bizet i Reynaldo Hahn demostren que l’idioma no és barrera per situar-nos en l’ambient dels salons de la burgesia francesa del segle xix –Arteta és reconeguda sovint per la seva bona dicció–, mentre que les seves versions de Montsalvatge, Granados i Turina, malgrat no ser cap novetat –la soprano ja n’havia enregistrat algunes cançons–, continuen entre les millors que podem trobar al mercat discogràfic. I com que cada cop som més conscients que la música entra tant pels ulls com per les orelles, Deutsche Grammophon acompanya aquest disc amb un DVD en què Arteta, a mig camí de les sessions d’enregistrament i d’un concert, interpreta el mateix programa a la manera de recital sense públic. El document gràfic, malgrat que s’aprofita de l’atractiu físic que ja li coneixem a la cantant, acusa la fredor de l’actuació en solitari i resulta monòton. La degustació del disc, en canvi, resulta molt més recomanable. per Albert Torrens Aprima’t en tres dies Albert García Demestres Patrizia Biccirè, Joan Martín-Royo, Antoni Comas, Inés Moraleda, Laura García Olalla, Núria Ribó, Pere Ponce. Conjunt XXI. Dir.: Miquel Ortega. D+3 L’any 1997, el Festival Grec de Barcelona, aleshores dirigit per Xavier Albertí, va enriquir el repertori operístic català amb l’encàrrec i consegüent estrena absoluta de la que llavors era la segona òpera d’un jove compositor, Albert García Demestres. L’obra en qüestió va ser la divertida Aprima’t en tres dies, una sàtira al voltant de l’obsessió de posseir un cos prim i perfecte, que potser en aquell moment va cridar més l’atenció dels mitjans perquè hi feia el debut en la direcció escènica Cristina Pavarotti, filla del gran tenor italià, que no pas per les seves virtuts musicals. Ara, catorze anys després, aquest enregistrament que edita el segell discogràfic del mateix autor, permet redescobrir aquesta deliciosa creació contemporània, absolutament accessible a les oïdes de tots els públics. D’uns còmodes 63 minuts de durada, Aprima’t en tres dies és una òpera multilingüe, bàsicament cantada en italià, però amb abundants fragments en francès, castellà, català i anglès. El pes de la interpretació recau en el baríton Joan Martín-Royo, que posa veu a Max, un dissenyador de modes que sent repulsió per l’obesitat; la soprano Patrizia Biccirè, únic nom que sobreviu del cast original i que es fa càrrec del paper de la grassa dona de Max, Bruna, i Antoni Comas, un tenor ben avesat en “batalles” contemporànies que pren el rol d’Albert, antic amant de la parella i ara inventor d’una fórmula miraculosa que permet aprimar-se en un temps record. Tots ells, sota l’eficient batuta de Miquel Ortega, ofereixen una lectura esplèndida d’aquesta atractiva partitura, que sense pretensions innecessàries, però amb un llenguatge colorista i captivador, amb picades d’ull a Puccini i la música popular, proposa una reflexió desenfadada al voltant d’un dels més grans prejudicis de la societat moderna. per Ana Maria Dávila Sesostri, re d’Egitto Domènec Terradellas Sunhae Im, Aleksandrina Pendatxanska, Raffaella Milanesi, Kenneth Tarver, Ditte Andersen i Tom Randle. Reial Companyia d’Òpera de Cambra. Dir.: Juan Bautista Otero. RCOC Records, 2011. La resurrecció, després de 256 anys d’oblit, de Sesostri, re d’Egitto, el darrer títol compost per Domènec Terradellas (Barcelona, 1713Roma, 1751) suposa un pas de gegant en la recuperació d’una joia barroca del nostre patrimoni musical. L’artífex d’aquesta estrena en temps moderns és el director i musicòleg espanyol Juan Bautista Otero, investigador apassionat i intèrpret de l’òpera italiana del segle xviii, que fa dos anys va iniciar el seu projecte més ambiciós, l’edició i enregistrament de tres grans obres de Terradellas: Artaserse, Sesostri i Merope (prevista per a l’any vinent). L’enregistrament –que va tenir com a rodatge previ una audició concertant, sense recitatius, a la Sala de Cambra de L’Auditori– és esplèndida, gràcies a una producció acurada fins al detall, amb una presa de so equilibrada i de gran naturalitat. L’àgil i ben contrastada direcció d’Otero, exquisida en l’acompanyament de les veus, recrea l’expressivitat desbordant –atorga el seu just valor als recitatius– i el virtuosisme vocal espectacular de Terradellas. La commovedora expressivitat de Raffaella Milanesi, la facilitat per a la coloratura de Sunhae Im i Ditte Andersen i el sentit dramàtic d’Aleksandrina Pendatxanska –un magnífic quartet de sopranos– són els grans pilars d’un repartiment que compta amb l’aplom i la musicalitat del tenor Kenneth Tarver en la part d’Amasi, de tessitura inclement. per Javier Pérez Senz 63 | RMC · setembre - octubre 2011 Recital Malcolm Martineau, piano Deutsche Grammophon. 1 CD + 1 DVD. Discos Últimes novetats Ainhoa Arteta PUBLICACIONS CATALONIA Discos Últimes novetats 64 | RMC · setembre - octubre 2011 Música orquestral d’Isaac Albéniz Catalonia, Escenes simfòniques catalanes, suite orquestral de l’òpera Pepita Jiménez. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Jaime Martín. Tritó, 2010 La doble commemoració Albéniz que es va celebrar al llarg del 2009 i el 2010 va servir d’incentiu per reivindicar un músic que és molt més que el fantàstic compositor per a piano que Alícia de Larrocha va aconseguir donar a conèixer a tot el món, i encara més que l’autor de les estampes espanyoles orquestrades per Fernández Arbós. Per primer cop s’ofereixen en un sol volum les dues obres purament simfòniques del compositor natural de Camprodon: Catalonia i les Escenes simfòniques catalanes, aquestes últimes en el que suposa el primer enregistrament mundial. Ens trobem, en el cas de les Escenes simfòniques catalanes, amb una obra de grans dimensions –més de trenta minuts de duració– dividida en quatre moviments –“Au village”, “Idylle”, “Sérénade” i “Bal champêtre”– que li donen consistència de simfonia. Albéniz va escriure les Escenes simfòniques a Tiana, entre 1888 i 1889, i van ser estrenades a Madrid, París i Londres, per caure en l’oblit massa aviat. Gràcies a la recuperació de les particel·les orquestrals manuscrites conservades al Fons Albéniz del Museu de la Música de Barcelona s’ha pogut recuperar l’obra íntegra, de gran volada lírica i redescobriment merescut. Junt amb aquestes, Catalonia ens mostra un Albéniz afí al Modernisme català que en aquesta breu peça simfònica recupera alguns temes populars en un entrelligat orquestral d’una gran delicadesa. Completa el compacte la Suite simfònica de l’òpera Pepita Jiménez, elaborada per José de Eusebio, artífex de la recuperació de l’òpera. Bona prestació de l’OBC, sota l’atenta batuta de Jaime Martín, en un enregistrament que calia que existís. per Mercedes Conde Pons AZULEJOS Granados & Albéniz. Chamber music Albéniz: Quintet en Sol menor (v.Madrid/ v. Barcelona); Granados: Trio en Do Major; Albéniz i Granados: Azulejos. Solistes de l’Orquestra de Cadaqués. Jean Bernard Pommier, piano. Tritó, 2010 Tant Isaac Albéniz com Enric Granados van patir els estralls del seu extraordinari èxit i popularitat com a compositors per a piano. La seva obra orquestral i de cambra va quedar relegada a un segon terme d’una manera injustificada, tal com demostren les actuals i valuoses recuperacions que s’estan fent del seu catàleg en altres gèneres. En el cas de la música de cambra, descobrir Granados en la faceta de creador de música íntima de conjunt ens porta al meravellós Quintet en Sol menor que, tot i ser breu, és d’una qualitat indiscutible. Granados va començar a escriure el Quintet en Sol menor a Barcelona l’any 1894. Estrenat al Salón Romero de Madrid, l’any 1895, es conserven dues versions de l’obra, la de Barcelona i la de Madrid, que presenten algunes diferències substancials i permeten valorar el desenvolupament de la inspiració del compositor, que en la segona versió (Madrid) procurà donar al quintet més coherència interna. Tres moviments contrastats –“Allegro”, “Allegretto quasi andantino” i “Largo-Molto presto”– mostren el Granados més afí al caràcter mediterrani, propi del seu origen, sobretot en un elegíac segon moviment de gran inspiració. El Trio en Do major va ser considerat, segons el mateix Granados, la seva “millor obra” fins al moment. L’obra mostra una important ambició compositiva i s’hi palesen les influències franceses, conseqüència de la seva estada a París. Azulejos és reflex de l’amistat entre Albéniz i Granados. El segon va completar l’obra inacabada del primer, en esdevenir-li prematurament la mort. Jean Bernard Pommier en fa una interpretació delicada, atent a la sonoritat tan específica de la música espanyola del canvi de segle que ha creat escola. Els solistes de l’Orquestra de Cadaqués mostren la seva solidesa interpretativa i una bona entesa en el conjunt. El volum el completen les excel·lents notes de l’expert en música espanyola Douglas Riva. per M. C. P. Isaac Albéniz La España imaginada Suite española núm. 1, op. 47. Recuerdos de viaje, op. 71. Katia Michel, piano «Colección Jóvenes Intérpretes», núm. 12 Columna Música 1CM0254 La pianista Katia Michel és la protagonista del nou enregistrament pertanyent a la sèrie de joves intèrprets i que està dedicat monogràficament a obres d’Albéniz, concretament a la Suite española núm. 1, op. 46 i als Recuerdos de viaje, op.71. Katia Michel, malgrat la seva joventut, ha assolit un reconeixement internacional unànime gràcies a un pianisme fluid, vital, ple de color i sempre fidel a les característiques estètiques de l’autor que recrea. Michel, deixebla entre d’altres de M. Teresa Monteys a l’Acadèmia Marshall, coneix els secrets interpretatius de la música d’Albéniz. Posseeix la gràcia de l’espontaneïtat, del detallisme sonor, d’un lirisme que avança amb una varietat de colors que semblen inesgotables. Es tracti de Cádiz, de Rumores de la caleta, d’Alborada o d’Asturias, la seva gamma de colors, la seva tècnica sòlida i el seu encant per retratar aquests paisatges de “La España imaginada”, fan gaudir d’una interpretació plena de naturalitat i d’un encant musical inqüestionable. per Lluís Trullén Joan Brudieu Requiem Exaudi Nos. Dir.: Joan Grimalt. Columna Música, 2010. Pascual Fuentes Harmonia del Parnàs. Dir.: Marian Rosa Montagut. Tempus, 2010 Salve Regina Sempre és un goig veure que es recupera, es presenta o es descobreix patrimoni musical que –per la seva qualitat– hauria merescut més difusió de la que ha tingut fins al moment. I si la manera com se’ns fa avinent aquest patrimoni és a través de gravacions acurades, fetes des del rigor, des de la dedicació i des de l’estimació, el goig es multiplica. Sí: ho han llegit bé. Des de l’estimació. Perquè ni que sembli que els altaveus de l’equip de música només són aptes per reproduir sons, de vegades permeten apreciar també l’actitud que hi ha darrere les interpretacions, i descobrir-hi l’estat d’ànim que les motiva. I en els dos discos que ens ocupen, els altaveus no sols evidencien un enfocament historicista i de detall en la interpretació, sinó un amor indiscutible per allò que es du a terme. L’amor en els dos projectes discogràfics que ens ocupen neix indubtablement dels fundadors dels dos grups que els interpreten: Joan Grimalt en el cas d’Exaudi Nos i Marian Rosa Montagut en el d’Harmonia del Parnàs. Dos directors que no sols firmen la proposta musical, sinó també les notes dels llibrets respectius, interessants tant en un cas com en l’altre, i de deliciosa exegesi i estil en el de Grimalt. Es dóna la coincidència, a més, que en ambdós casos l’enregistrament que ressenyem és el quart del seu catàleg respectiu. El grup català Exaudi Nos afronta la gravació del Requiem de Joan Brudieu (1520?-1591), incloent en el propi de la missa de difunts el fonament del cant gregorià i diversos madrigals. Això respon a la intenció del grup de dotar els seus programes d’un component “paralitúrgic” que permeti –tal com s’explicita al llibret– “recuperar l’aspecte ritual i espiritual que és propi de la música sacra antiga”. La versió que ofereixen els Exaudi Nos de les partitures de Brudieu és diàfana, serena i atenta, tot continuant amb la línia que caracteritza aquesta formació vocal i instrumental fundada per Grimalt als anys vuitanta a Viena i reeditada a partir de l’any 2000 a casa nostra. Un grup que cada temporada treballa a consciència un programa que sortosament en les últimes edicions ha vist la llum també en forma de CD. Fins ara, a banda del que ens ocupa, aquestes produccions s’han concretat en un disc compacte dedicat a Francesc Valls (1671-1747) publicat per La Mà de Guido; i dos més de publicats a Columna Música: un titulat Magnificat anima mea Dominum (que va merèixer el reconeixement de Choc du mois de la prestigiosa revista francesa «Le Monde de la Musique» el juliol de 2008); i l’imprescindible CD dedicat a Joan Pau Pujol (1570-1626), titulat Missa sexti toni. L’altre enregistrament de què ens fem ressò no té la pretensió paralitúrgica del d’Exaudi Nos, però sí que presenta obres litúrgiques, com una Salve Regina i la peça titulada Aleph. Quomodo obscuratum, una sentida lamentació per al Divendres Sant, totes dues de Pascual Fuentes (17211768). La música d’aquest rector valencià destil·la regust barroc en la tímbrica i el tractament retòric, però permet començar a assaborir les flaires d’un mesurat preclassicisme. Al costat de les seves obres es presenten també dues danses anònimes i diverses composicions instrumentals i vocals del seu coetani Pere Rabassa (1683-1767, deixeble del Francesc Valls que fou objecte del primer enregistrament dels Exaudi Nos), i a qui Harmonia del Parnàs ja havia dedicat un CD monogràfic. Per a la part vocal, el conjunt valencià dirigit per Marian Rosa Montagut ha comptat amb el bon concurs de les sopranos llevantines Mariví Blasco i Carmen Botella. A la bona tasca de la directora, s’hi suma també la condició de clavecinista, que es posa de manifest no sols en la realització de les parts, sinó també en la interpretació de l’elegant Sonata (op. 1) de Rabassa, presentada en primícia en aquest enregistrament, de manera anàloga a allò que passa amb la resta d’obres. L’enregistrament inaugura el catàleg del nou segell Tempus, promogut pel Centre d’Investigació i Difusió Musical que porta el mateix nom i del qual Montagut és així mateix la directora. per Josep Barcons PUBLICACIONS Joan Guinjoan. Discos Novetats Obra simfònica, vol. 1. OBC (Dir.: E. Colomer), Orchestre Philharmonie de Liège (Dir.: P. Bartholome; P. Zazofsky, violí), Bruckner Orchestra Linz (Dir.: D. Russel Davies). Columna Música, 2010. Sense voler treure gens de valor a aquest disc concret, podem dir que el millor que té és que es tracta del volum 1, la qual cosa permet esperar el 2 (ja publicat, de fet), el 3 i tots els que calguin per tenir en una sola edició el catàleg simfònic d’un dels compositors de més envergadura del nostre país: Joan Guinjoan. L’empresa de Columna Música en aquest sentit és del tot lloable. El CD que inaugura la sèrie, editat amb elegància, s’enceta amb una presentació excel·lent de la brillant i brevíssima Fanfarria, a càrrec d’Edmon Colomer al capdavant d’una OBC de metalls esplèndids. Els mateixos protagonistes té la Fantasia del trencadís, també en versió d’estudi, a la qual segueix el directe del magnífic Concert per a violí i orquestra. L’actuació meritòria del violinista Peter Zazofsky (òptima tant tècnicament com expressivament) té un bon suport en la direcció de Pierre Bartholome al capdavant de l’Orchestre Philharmonique de Lieja. Tot i que l’enregistrament recull algun soroll de sala propi de les preses en directe, la versió reflecteix plenament el mestratge de Guinjoan en la distribució de les tensions discursives i en la dolçor i naturalitat del fraseig. Per més que la música de Guinjoan en aquest concert es desenvolupi sense solució de continuïtat, és llàstima que el CD no separi en pistes els seus tres moviments. L’edició d’Archipiélago. Suite para orquesta, interpretada per la Bruckner Orchestra Linz i dirigida per Dennis Russel Davies, sí que preveu en canvi la divisió en moviments, però el resultat sonor, tímbricament molt clar, esdevé menys vivaç i direccional que en el cas del concert. El llibret de José Luis Téllez és pròdig en reflexions tècniques que, si bé requereixen certs coneixements musicals previs, són una bona introducció analítica a cadascuna de les peces. per J. B. Col·lecció privada Ferran Mascarell ‘La cançó de la Terra’ (‘Das Lied von der Erde’) de Gustav Mahler coordinat per Víctor García de Gomar 66 | RMC · setembre - octubre 2011 Tota col·lecció privada conté una obra que el titular s’estima més. Aquesta secció pregunta a diferents personalitats quin és l’enregistrament discogràfic –“el tresor”– que més l’ha marcat i per què. Vaig descobrir el món decadent i intrigant dels últims dies de l’Imperi austrohongarès llegint Robert Musil i Thomas Mann, autors universals que em donaven una visió del passat recent diferent de la dels historiadors acadèmics. La literatura, la bona literatura, pot arribar a explicar millor les realitats humanes que la mateixa història escrita pels historiadors. Alguns anys després de llegir Mann i Musil per primera vegada, vaig començar a escoltar Mahler. Volia entendre encara millor aquell món ple de creativitat, impregnat amb talent però al caire de l’abisme total, volia explorar de nou aquella energia del final, la bellesa estranya del precipici. No és casualitat que la literatura em portés a Mahler. De fet, Mahler sempre va demostrar una sensibilitat especial a l’hora de triar textos literaris per a les seves simfonies i cançons: des del Faust de Goethe fins a Nietzsche. Però és en una de les seves últimes obres on la simbiosi entre música i poesia assoleix uns resultats que trobo especialment commovedors. Per a La cançó de la terra va seleccionar diversos poemes xinesos d’una antologia de Hans Bethge, tot donant a la veu de tenor les peces més enèrgiques que canten les alegries fugisseres de la vida davant la permanència de la natura, mentre que a la veu de contralt li corresponen els textos més introspectius. Per a mi, el cor emocional de l’obra està en l’última cançó, “El comiat”, els últims versos de la qual va escriure el mateix Mahler, tot rubricant un emotiu comiat del món, on esperança i resignació, anhel i pau interior es donen la mà. Poques vegades els repetits “Eternament” amb què l’obra es dissol en el silenci han sonat tan carregats d’emoció com en la veu profunda i única de Kathleen Ferrier en la històrica gravació de Bruno Walter i la Filharmònica de Viena. Amb aquesta obra tardana, Mahler, com Musil i Mann van fer amb la seva escriptura, va ser capaç de recordar-nos que el comiat no és tràgic sinó esperançador, perquè l’artista –i la seva visió del món– neix novament amb cada reinterpretació. Aleshores no ho sabia, però amb el pas dels temps ho he anat entenent –som natura i som cultura. Naixem amb una frase escrita a mitges, explica Rafael Argullol, i ens passem tota la vida intentant escriure’n l’altra meitat. per Ferran Mascarell. historiador i polític. Conseller de Cultura de la Generalitat de Catalunya. PUBLICACIONS W. A. Mozart Discos i DVD Últimes novetats Mozart Operas Idomeneo, El rapte del serrall, Les noces de Fígaro, Don Giovanni, Così fan tutte, La clemenza di Tito i La flauta màgica. Div. orquestres. Dir.: John Eliot Gardiner. Archiv Produktion 18 CD Mozart és una constant en la trajectòria de John Eliot Gardiner i en la seva copiosa discografia destaquen les set grans òperes que va enregistrar per a Archiv-Produktion entre 1990 i 1995: Idomeneo, El rapte del serrall, Les noces de Fígaro, Don Giovanni, Così fan tutte, La clemenza di Tito i La flauta màgica. Aquesta reedició en una capsa de 18 discos compactes permet gaudir de les lúcides versions d’un músic savi que en busca la puresa estilística sense obsessions filològiques. La bellesa sonora, la claredat i el virtuosisme que llueixen els English Baroque Soloists i el Cor Monteverdi són la gran basa d’aquests registres. Els títols escollits mostren l’evolució del llenguatge musical i teatral de Mozart, des de la seva primera gran òpera, Idomeneo, rè di Creta, que acompanya amb audàcia el caduc gènere de l’opera seria a una nova dimensió formal i expressiva, fins a La clemenza di Tito, última opera seria de la història, estrenada a Praga el 1791, amb prou feines tres mesos abans de morir. La lluminosa lectura d’El rapte del serrall, la naturalitat que respira la seva lectura de La flauta màgica i, especialment, la teatralitat esplèndida que traspuen les seves lectures de la genial trilogia amb Lorenzo Da Ponte mostren la saviesa i el domini estilístic de Gardiner. En el cas de Les noces de Fígaro va assumir fins i tot la responsabilitat escènica en un muntatge filmat al Théâtre du Châtelet de París (el disc el va enregistrar a Ferrara). Aquesta flexibilitat que permet el rodatge escènic il·lumina també els enregistraments de Don Giovanni i La flauta màgica en el Festival de Ludwigsburg. El domini de l’estil i la dicció, la utilització expressiva dels recitatius i l’elegància i la varietat de matisos són factors clau en la recreació d’un Mozart ple de vitalitat, energia i refinament. En els repartiments preval la feina d’equip, el conjunt, la identificació plena amb un director que aposta abans per la naturalitat del cant que no pas pel simple lluïment vocal. En les versions, hi destaca el treball excel·lent de veus mozartianes com la mezzosoprano Anne Sofie von Otter (Idamante i Sesto); les sopranos Sylvia McNair (Ilia i Servilia), Hillevi Martinpelto (Elettra i la comtessa) i Julia Varady (Vitellia); els tenors Anthony Rolfe Johnson (Idomeneo i Tito) i Michael Schade (Tamino), i els barítons Bryn Terfel (Fígaro) i Rodney Gilfry (comte, Don Giovanni i Guglielmo). per J. P. S. Gurrelieder JONDE-JONC. Dir.: Josep Pons. Deutsche Grammophon. 2 DVD. De “feliç idea” qualifica el compositor Benet Casablancas en les notes de l’edició el fet que les joves orquestres catalana i espanyola unissin esforços per, ara fa tres anys i aprofitant la conjunció de dues efemèrides –els 25 anys de la JONDE i els 15 de la JONC–, oferir aquesta versió dels Gurrelieder de Schönberg, obra singular per diversos motius i tan interessant com poc programada. A això últim, sens dubte, es deu el fet que hagi estat un dels segells més prestigiosos del mercat, Deutsche Grammophon, el que s’hagi interessat per l’edició i difusió d’aquest document, obtingut originalment amb una finalitat exclusivament privada. Per contribuir a l’objectiu, l’enregistrament del concert fet a l’Auditori de Barcelona s’ha completat amb un documental tan interessantíssim com excel·lentment realitzat que, malgrat haver estat titulat Making of, va molt més enllà del seguiment del procés i ofereix intervencions de primer ordre, com les de Josep Pons –que va dirigir la producció–, Manuel Valdivieso, altre cop Casablancas i, sobretot, la filla del compositor, nascuda a Barcelona –com agrada recordar encara que només fos per casualitat–, Núria Schönberg. Cal lamentar, tan sols, que el llibret que no contingui així mateix una informació més completa –com els noms dels integrants dels quatre cors que hi van prendre part–, i un disseny gràfic excessivament auster que dóna poques pistes sobre el contingut. per A. T. Escriure sobre música és una feina doblement difícil: per la subjectivitat que sempre acompanya qualsevol reflexió que parteix de l’experiència activa o passiva de l’art musical i per la dificultat subjacent al fet que es té entre mans una de les arts més esmunyedisses. Si, a més, es vol parlar sobre un compositor assentat a l’Olimp musical com és el cas dels dos protagonistes dels llibres que presenta l’editorial NorteSur Musikeon, ens trobem amb un tercer element en discòrdia que, però, queda superat per la vàlua i utilitat d’ambdues edicions. En el cas del primer volum, Luca Chiantore, pianista i musicòleg italià i professor a l’ESMUC, ofereix una perspectiva inèdita sobre l’obra del gran compositor alemany, Ludwig van Beethoven. Amb el seu llibre Beethoven al piano, Chiantore omple un buit important, que permet una aproximació més autèntica i completa a l’obra pianística de Beethoven, amb una anàlisi exhaustiva de la seva obra i, des d’una perspectiva moderna, una reflexió necessària sobre el valor d’aquestes obres en l’estudi i la pràctica musicals actuals. En el cas de les Cartes de Johannes Brahms, es tracta d’una traducció de l’edició que Hans Gál realitzà de l’epistolari de Brahms, publicat en l’original alemany el 1979. Una edició excel·lent acompanya les cartes d’una contextualització concisa i molt útil, que permet una aproximació gairebé biogràfica a la polièdrica personalitat del compositor, el qual es va escriure habitualment amb personatges tan cabdals per a la comprensió de la seva vida i obra com Clara i Robert Schumann, Joseph Joachim, Richard Wagner o Hans von Bülow. En definitiva, dos llibres de característiques ben diferenciades que són molt benvinguts per la utilitat i el servei que ofereixen a la comunitat musical i per la seriositat i cura en l’edició. Malgrat que se n’hagi lamentar l’única traducció al castellà, és bona notícia la possibilitat d’accés al mercat hispà de dos volums no gens prescindibles. per M. C. P. Beethoven al piano Improvisación, composición e investigación sonora en sus ejercicios técnicos. Luca Chiantore Barcelona, 2010 NorteSur Musikeon Cartas. 1853-1897. Johannes Brahms Edición de Hans Gál. Traducció de l’alemany de José Aníbal Campos. Barcelona, 2010 NorteSur Musikeon Llibres Novetats PUBLICACIONS Llibres Últimes novetats 70 | RMC · setembre - octubre 2011 PUBLICACIONS Aforo Completo Pau Casals. Robert Gerhard Cómo convertir los datos en audiencias Roger Tomlinson & Tim Roberts Ediciones Autor. Fundación Autor Madrid, 2011. Escrits i discursos: Pau, Pau, i sempre Pau! Ed. de Josep M. Figueres. (ICIP). Vol.: 2. Angle Editorial. Barcelona, 2010. Biografia per Josep M. Mestres Quadreny. Obra simfònica completa. Centre Robert Gerhard. L’Auditori. Barcelona, 2011 La Fundación Autor acaba de traduir al castellà l’exitós manual de Roger Tomlinson i Tim Roberts Turning Data into Audiences, que va ser publicat el 2006 per l’Australian Council for the Arts. Aquesta edició, que actualitza i adapta algunes dades a la realitat espanyola, és un pràctic manual d’anàlisi de la realitat cultural que ofereix eines als professionals del sector cultural i de les arts per conèixer i establir relacions amb el seu públic mitjançant la maximització de la informació i dades de què es disposa. És una eina de treball per als gestors culturals que es recolza en la necessitat d’establir una relació estreta i el més personal possible amb el públic potencial i en el valor de la motivació i implicació del client/espectador/melòman en l’acte cultural. El manual ofereix informació, exemples, eines i exercicis pràctics molt ben distribuïts i no gens carregosos, aptes tant per a professionals del sector com per a iniciats potencials en la matèria que volen gestionar la seva professió i carrera amb èxit. La lectura del llibre, a més, convida a una reflexió alarmant: la necessitat d’anar a buscar el públic per convidar-lo a gaudir d’un servei de rèdits purament emocionals i estètics. La dita popular de “Si Mahoma no va a la muntanya, la muntanya va a Mahoma” aquí es torna un cas real. Quan la cultura ja no és considerada un bé necessari, es converteix en producte de mercat. En un moment com l’actual, en què el màrqueting és moneda de canvi i idioma gairebé universal, productes com aquest es converteixen en guies útils per a la supervivència i l’èxit en el difícil moment en què s’emmarca la cultura. per M. C. P. Que un músic català sigui el protagonista del segon volum d’una col·lecció promoguda per l’Institut Català Internacional per a la Pau (ICIP) –creat pel Parlament de Catalunya l’any 2007– diu molt del mateix músic, però també de l’art que va defensar. Pau Casals, músic universal, va fer honor al seu nom amb una defensa incessant dels valors –també universals– de llibertat, concòrdia i pau. La seva no va ser una lluita contra la guerra, o contra les dictadures. Va ser una ferma actitud activa a favor de la pau, amb el seu perllongat exili, les seves accions a les Nacions Unides i les manifestacions directes però mai ofensives, o acusadores. I ho va fer, també, a través de la música, amb aquelles personalíssimes, plàcides però proactives interpretacions de les Suites per a violoncel de Bach, tan carregades de sentit, tan buides de ressentiment. Pura música, tan pura com els sentiments de Pau Casals, sempre curós en les seves manifestacions, sempre evitant ofendre ningú per tal de no malmetre el sentit de les seves accions i pensaments. Que n’hi ha per aprendre avui dia de personatges com aquest!... L’actual recull d’escrits de Pau Casals, tant els sorgits de la seva ploma com els nascuts de la seva veu en entrevistes, ens acosta al Casals més genuí, aquell que aconseguí gairebé superar la seva qualitat com a intèrpret i que el convertí en generador d’una realitat encara més valuosa, la de la consciència de nació en un moment en què Catalunya necessitava un impuls com aquest, després d’anys de reclusió. L’acurada edició de Josep M. Figueres demostra la fina frontera que separava, per a Pau Casals, la consciència política, la social i la cívica. per M. C. P. El Centre Robert Gerhard per fi ha fet justícia al compositor que li dóna nom, publicant una nova biografia, a càrrec del també compositor Josep Maria Mestres Quadreny. Una biografia molt centrada en la seva activitat musical, amb un rigor documental que distribueix cronològicament el seu periple vital en cinc etapes principals: de Valls a Berlín, Barcelona, de París a Cambridge, Transició estilística i la dècada prodigiosa, i amb múltiples annexos que aporten una interessant informació: des d’un catàleg de les seves obres ordenades per formacions, un catàleg per obre cronològic, un recull dels seus escrits –alguns d’ells publicats a la «Revista Musical Catalana» l’any 1922–, una completa bibliografia i un seguit d’annexos molt interessants que recullen la polèmica entre Gerhard i el mestre Lluís Millet sobre les seves divergències en l’àmbit de les noves músiques i que va recollir la primera època de l’RMC. La biografia, no massa extensa, es presenta en el mateix volum traduïda al castellà i a l’anglés. D’altra banda, es presenta per primer cop en un mateix volum l’obra simfònica completa del compositor natural de Valls: set cedès en les quals es poden trobar obres tan importants com La Pesta, Metamorfosis, Don Quixote, Pedrelliana, Pandora o Ariel, entre d’altres, moltes d’elles enregistrades amb orquestres espanyoles i, en la gran majoria, descatalogades des de feia anys. Un disseny molt curós, potser massa, fa d’aquesta empresa –de la qual s’han editat molt pocs exemplars– un producte de luxe, només apte per a butxaques anticrisi o devots gerhardians. Una llàstima, doncs el producte i la causa, mereix una projecció superior. per M. C. P. PUBLICACIONS Tecnologia al servei de la música per Jordi Martínez La importància del sector de l’electrònica de consum és inqüestionable des de fa anys. L’any 2010 el sector de les TIC (tecnologia, informació i comunicació) era responsable del 6% del PIB espanyol segons dades de l’AMETIC (Associació d’Empreses del Sector TIC) i concretament l’electrònica de consum va facturar quasi 4.000 milions d’euros dels 88.000 totals. L’oci, en la nostra societat, utilitza els productes electrònics com a eina fonamental de creació i desenvolupament. Podríem fer una llista que començaria en el món dels videojocs fins a arribar a la denominada electrònica de consum, en què les cadenes de reproducció musical centrarien probablement l’interès dels nostres lectors. La renovació del format i d’una part dels continguts de la Revista ens han impulsat a reprendre una secció que va funcionar amb assiduïtat fa uns anys. En aquesta cita, que pretenem que esdevingui continuada, hem pensat a satisfer una sèrie d’objectius centrats en l’interès principal dels nostres lectors, així com també en altres aspectes relacionats amb la tecnologia que poden esdevenir atractius. Un percentatge molt superior a la mitjana d’amants de la música clàssica són consumidors de productes etiquetats amb el terme “alta fidelitat”. Aquest fet ve donat, en un modest grau a un cert elitisme i en gran mesura a l’objectiu de poder gaudir de la música de la manera més propera a la interpretació en directe. Aquest aspecte és, a parer meu, la característica principal de les persones interessades en els productes que pretenen assolir un grau elevat de semblança amb la realitat. Característica que no només s’aplica a l’àmbit sonor. Tots podem valorar un reproductor d’imatges comparant-les amb món real, referència que tots podem utilitzar amb un mínim d’atenció i anàlisi objectiva. En el cas de la música, el fet d’escoltar música en directe ens permet disposar de paràmetres de comparació realment vàlids per poder esbrinar les prestacions de qualsevol producte. També, per bé que en molt menor grau, és important tenir un mínim de coneixements entorn dels paràmetres tècnics que a vegades reflecteixen allò que a través de l’oïda captem intuïtivament. Per aquest motiu intentarem fer breus apunts sobre alguns dels paràmetres tècnics que cal considerar en la valoració dels productes presentats. D’aquesta manera tindrem un aspecte més per considerar i que ens permetrà valorar la validesa de determinats raonaments i opinions. Així doncs, un dels objectius principals de la secció serà orientar i formar per crear una opinió útil respecte del món de l’alta fidelitat, així com també notificar novetats i presentar productes assequibles i de referència. Al marge dels productes de reproducció musical refinats, hi ha una sèrie d’àmbits relacionats amb l’evolució de la tecnologia que també voldrem tractar en aquesta secció. L’evolució dels productes audiovisuals ha estat exponencial, en aquestes darreres dècades. Hem passat de l’equip tradicional de dos canals a les propostes multicanal associades al món del cinema. Però on l’evolució ha estat encara més impressionant és en l’àmbit de les tecnologies de reproducció mòbils: hem passat dels reproductors de cintes i ràdios portables fins a arribar a productes que permeten emmagatzemar una gran quantitat de música en un mínim espai i ser reproduïda amb un nivell de qualitat acceptable (MP3, IPOD, però sense oblidar els mòbils). Tot un apartat del sector audiovisual del qual també tractarem. Malgrat no tenir un pes específic considerable en la nostra secció, tampoc no descartarem aspectes relacionats amb la imatge, atesa l’aparició de continguts musicals en format audiovisual i, per tant, poder satisfer la necessitat d’informació que tot consumidor hauria de tenir. Des del moment en què podem gaudir de retransmissions d’òperes i concerts i assumint l’àudio com a factor més que principal per a tot melòman, no podem oblidar l’element visual. Així doncs, un mínim de coneixements sobre aquests productes serà interessant de presentar. Aparició de nous formats, estudi de determinats productes i anàlisi de desenvolupaments futurs tindran un tractament en funció de les novetats existents. Les possibilitats multimèdia a través de la xarxa en seria un bon exemple. Finalment, dedicarem una part de les col·laboracions a oferir una finestra al sector comercial basant-nos en les novetats que aporten determinats productes, així com també al comentari dels diversos actes que es puguin organitzar amb productes excepcionals. Enceto, doncs, una etapa amb ganes de generar continguts que ajudin, d’una banda, a millorar els coneixements dels nostres lectors i, d’una altra, a mantenir una secció sobre equipaments musicals en català. 71 | RMC · setembre - octubre 2011 Tecnologia Catalunya Música Transmissions en directe 72 | RMC · setembre - octubre 2011 MÚSICA A LA RÀDIO El setembre és un mes de renovació i revitalització i sembla que tot torna a començar de nou. La programació de Catalunya Música arrenca una nova temporada en la qual continuem posant l’accent en allò que ens diferencia: la música en viu. Us proposem de seguir en directe la recta final dels Proms londinencs des del Royal Albert Hall de Londres, que culminen amb la gran festa de la música britànica i l’esclat d’alegria col·lectiva que sempre genera l’última nit dels Proms. No us perdeu una de les propostes més atractives del Festival de Lucerna amb el tenor Ian Bostridge i l’Orquestra Filharmònica de Berlín dirigits per Simon Rattle. Visitarem també el Festival Klara de Brussel·les seguint el pres- Dijous, 1 de setembre Inici: 19.30 h. (en directe) DES DE L’AUDITORI DEL CENTRE DE CULTURA I CONGRESSOS DE LUCERNA FESTIVAL DE LUCERNA Britten: Nocturn, op. 60. Bruckner: Simfonia núm. 9 en Re menor. Ian Bostridge, tenor. Orquestra Filharmònica de Berlín. Dir.: Sir Simon Rattle. (120m) Divendres, 2 de setembre Inici: 19.00 h. (en directe) DES DEL PALAU DE LES BELLES ARTS DE BRUSSEL·LES KLARA FESTIVAL Haydn: Orlando Paladino Stéphane Degout, Sine Bundgaard, Pietro Spagnoli, Sunhae Im, Alexandrina Pendatchanska, Orquestra Barroca de Freiburg. Dir.: René Jacobs. (120m) Dilluns, 5 de setembre Inici: 20.30 h. (en directe) DES DEL ROYAL ALBERT HALL DE LONDRES PROMS 2011 Walter Braunfels: Aparences fantàstiques sobre un tema d’Hèctor Berlioz. Beethoven: Concert per a piano núm. 4 en Sol major, op. 58. Txaikovski: Simfonia núm. 5 en Mi menor, op. 64. Hélène Grimaud, piano. Orquestra Simfònica de Pittsburgh. Dir.: Manfred Honeck. (170m) Dimarts, 6 de setembre Inici: 20.30 h. (en directe) DES DEL ROYAL ALBERT HALL DE LONDRES PROMS 2011 Wagner: Preludi de l’òpera Lohengrin. Wolfgang Rihm: Gesungene Zeit. Mahler: Simfonia n. 5 en Do # menor. Orquestra Simfònica de Pittsburgh. Dir.: Manfred Honeck. (140m) Dimecres, 7 de setembre Inici: 20.00 h. (en directe) DES DEL ROYAL ALBERT HALL DE LONDRES PROMS 2011 Frank Bridge: Isabella. Harrison Birtwistle: Concert per a violí (estrena). Holst: Els planetes, suite per a orquestra. Christian Tetzlaff, violí. Holst Singers. O. S. de la BBC. tigiós director belga René Jacobs, amb qui gaudirem d’una de les òperes més famoses de Haydn, Orlando Paladino. Igualment d’interessant es presenta el concert inaugural de la 16a edició del Festival Gergiev: Wagner, Britten i Mahler, amanits i servits amb l’elegància i el temperament que caracteritzen el mestre rus i l’Orquestra Filharmònica de Rotterdam amb el mar del Nord com a teló de fons. No voldrem deixar escapar l’oportunitat de viure l’inici de les temporades de concerts de l’Orquestra Simfònica de la Ràdio de Frankfurt i de l’Orquestra Simfònica de la Ràdio Sueca, que enguany commemora el seu 75è aniversari. Tampoc ens perdrem l’inici del curs musical de l’OBC, que vindrà marcat per un protagonisme especial de l’obra de Xavier Montsalvatge (el Dir.: David Robertson. (125m) Dijous, 8 de setembre Inici: 20.15 h. (en directe) DES DE L’AUDITORI DE DOELEN DE ROTTERDAM GERGIEV FESTIVAL Wagner: Preludi de l’òpera Lohengrin. Britten: Mort a Venècia, suite. Mahler: Simfonia núm. 9 en Re major. Orquestra Filharmònica de Rotterdam. Dir.: Valeri Gergiev. (120m) Dissabte, 10 de setembre Inici: 20.30 h. (en directe) DES DEL ROYAL ALBERT HALL DE LONDRES THE LAST NIGHT OF THE PROMS 2011 Peter Maxwell Davies: Musica Benevolens. Bartók: El mandarí meravellós, suite, SZ 73 op. 19. Wagner: “Immolació de Brunhilda” d’El capvespre dels Déus. Liszt: Concert per a piano i orquestra núm. 1 en Mi b major. Chopin: Grande polonaise brillante, op. 22. Percy Grainger: La meva donzella morena. Britten: Guia d’orquestra per a joves, op. 34. Susan Bullock, soprano. Lang Lang, piano. Cor i Orquestra Simfònica de la BBC. Dir.: Edward Gardner. (195m) Divendres, 23 de setembre Inici: 19.30 h. (en directe) DES DEL BERWALDHALLEN D’ESTOCOLM TEMPORADA DE L’ORQUESTRA SIMF. DE LA RÀDIO SUECA Jörg Widmann: Concert per a violí. Brahms: Simfonia núm. 2 en Re, op. 73. Christian Tetzlaff, violí. Orquestra Simfònica de la Ràdio Sueca. Dir.: Daniel Harding. (66m) Diumenge, 25 de setembre Inici: 11.00 h. (en directe) DES DE L’AUDITORI DE BARCELONA TEMPORADA DE L’OBC, “Mozart versus Salieri” Salieri: La follia di Spagna. Mozart: Concert per a piano i orquestra núm. 15 en Si b, KV. 450. Chopin: Variacions sobre “La ci darem la mano” per a piano i orquestra, op. 2. Mozart: Simfonia núm. 40 en Sol menor, KV. 550. Nelson Goerner, piano. OBC. Dir.: Giovanni Antonini. (90m) centenari del naixement del qual celebrarem durant el 2012). I no passarem per alt l’inici de la temporada del Gran Teatre del Liceu amb l’òpera Yo, Dalí de Xavier Benguerel. Ens fa una il·lusió especial reprendre la col·laboració de Catalunya Música amb la «Revista Musical Catalana» en aquesta nova etapa renovada d’una de les revistes de divulgació de la música catalana amb més pes específic a casa nostra. Molts èxits de cara al futur! Per a més informació, consulteu el web de Catalunya Música: <www.catmusica.cat>. Divendres, 30 de setembre Inici: 20.05 h. (en directe) DES DEL GRAN AUDITORI DE L’ANTIGA ÒPERA DE FRANKFURT TEMPORADA DE L’ORQUESTRA SIMFÒNICA DE LA RÀDIO DE FRANKFURT Liszt: Concert per a piano i orquestra núm. 2 en La, S 125. Bruckner: Simfonia núm. 8 en Do menor. Denis Matsuev, piano. Orquestra Simfònica de la Ràdio de Frankfurt. Dir.: Paavo Järvi. (113m) Diumenge, 2 d’octubre Inici: 11.00 h. (en directe) DES DE L’AUDITORI DE BARCELONA TEMPORADA DE L’OBC Prokófiev: Simfonia núm. 1 en Re major “Clàssica”, op. 25. Montsalvatge: “Cant espiritual” per a cor i orquestra. Prokófiev: Aleksandr Nevski, op. 78. Ewa Podles, contralt. Cor Madrigal. Orfeó Català. OBC. Dir.: Pablo González. (90m) Divendres, 7 d’octubre Inici: 19.30 h. (en directe) DES DEL BERWALDHALLEN D’ESTOCOLM TEMPORADA DE L’ORQUESTRA SIMFÒNICA DE LA RÀDIO SUECA Lars-Erik Larsson: Suite pastoral per a orquestra, op. 19. Dvorák: Simfonia núm. 8 en Sol major, op. 88. Debussy: La mer, tres escenes simfòniques. Ravel: Bolero. Orquestra Simfònica de la Ràdio Sueca. Dir.: Rafael Frühbeck de Burgos. (90m) Dimarts, 11 d’octubre Inici: 20.00 h. (en directe) DES DEL GRAN TEATRE DEL LICEU DE BARCELONA TEMPORADA DEL LICEU Gounod: Faust. Krassimira Stonayova, Piotr Beczala, Erwin Schrott, Ludovic Tézier, Karine Deshayes i Julia Juon. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Edward Gardner. (120m) Divendres, 14 d’octubre Inici: 19.30 h. (en directe) DES DEL BERWALDHALLEN D’ESTOCOLM TEMPORADA DE L’ORQUESTRA SIMFÒNICA DE LA RÀDIO SUECA Hugo Alfvén: Una llegenda de l’arxipèlag, poema simfònic, op. 20. Wilhelm Stenhammar: Dues romances sentimentals, op. 28. Rakhmàninov: Simfonia núm. 2 en Mi m, op. 27. Arve Tellefsen, violí. Orquestra Simfònica de la Ràdio Sueca. Dir.: Gianandrea Noseda. (84m) Diumenge, 16 d’octubre Inici: 11.00 h. (en directe) DES DE L’AUDITORI DE BARCELONA TEMPORADA DE L’OBC Montsalvatge: Calidoscopi simfònic. Bernstein: Candide, suite. Berlioz: Simfonia fantàstica, op. 14. OBC. Dir.: Eiji Oue. (90m) Divendres, 21 d’octubre Inici: 20.00 h. (en directe) DES DEL GRAN TEATRE DEL LICEU DE BARCELONA TEMPORADA DEL LICEU Xavier Benguerel: Yo, Dalí. Joan Martín-Royo, Marisa Martins, Antoni Comas, Fernado Latorre, Hasmik Nahapetyan i Àlex Sanmartí. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Miquel Ortega. (150m) Diumenge, 23 d’octubre Inici: 11.00 h. (en directe) DES DE L’AUDITORI DE BARCELONA TEMPORADA DE L’OBC Wagner: Obertura i “Bacanal” de l’òpera Tannhäuser, WWV 70. Franck: El caçador maleït, poema simfònic. Liszt: Tasso. Lamento e trionfo, poema simfònic núm. 2, S 96 . Els preludis, poema simfònic núm. 3, S 97. OBC. Dir.: Antoni Wit. (90m) Divendres, 28 d’octubre Inici: 19.30 h. (en directe) DES DEL BERWALDHALLEN D’ESTOCOLM TEMPORADA DE L’ORQUESTRA SIMFÒNICA DE LA RÀDIO SUECA Franz Berwald: Obertura de l’òpera Estrella de Soria. Anders Eliasson: Concert per a violí (estrena). Mahler: Simfonia núm. 1 en Re “Tità”. Ulf Wallin, violí. Orquestra Simfònica de la Ràdio Sueca. Dir.: Manfred Honeck. (92m) ENTRETENIMENT Música encreuada per Eduard V. Patsi 4. Al, is, od. Do major. Tete Montoliu el cantava a mitja improvisació. Do antic. 5. Culpable de bona part de les calamitats musicals del país. 6. Escola d’Arpistes. Enginy que permet estirar les cordes de la guitarra fins a la seva justa tensió (cap per amunt). 7. El bonic palíndrom “anilina”, completament despentinat. Una batuta. Nin-non, nin-non, nena, nin-non. 8. Alumne de música que es deixa instruir i que fa la vertical. Ho comparteixen Pavarotti, Palestrina i Pascual. A mig to de Do. 9. Limiten en Lassus (Orlando). Diverses vibracions a 440 Hz. Corals. 10. Més greu que la soprano (fent la vertical a la italiana). Boca de tenor. 11. Batuta. rústica. Grandíssim compositor, clarinetista, arranjador i director català. Horitzontals Verticals 1. Marit de Lina Llubera, autor de l’òpera Guerra i pau. Fort a la partitura. 2. Mi major. Ou culte i femení. Ernani, òpera vocàlica de Verdi. 3. Emissió vocal desagradable. A un to de Do. Rondalla. <www.sidokus.com> L’Empordà (E. Morera) Per resoldre el sidoku cal posar en cada casella una nota musical (Do, Re, Mi, Fa, Sol, La, Si), tenint en compte que les set notes musicals han d’aparèixer a cada columna, en cada fila i en cada zona (una zona queda delimitada per vores més gruixudes. Les notes que ja estan posades són pistes que ajuden a completar aquesta particular composició musical. I encara hi ha una altra pista: si s’interpreten les notes que hi ha a les caselles ombrejades (en ordre: d’esquerra a dreta i de dalt a baix) sonen els primers compassos de la peça musical que s’indica al peu del sidoku. Solucions a la pàgina següent 73 | RMC · setembre - octubre 2011 1. L’obra més interpretada de Prokófiev (tres paraules). 2. Ravel, Respighi o Ruera. Bach ho era i Messiaen, també. 3. Dues timbales vistes des de l’orgue i un faristol desplegat. Nono, Nielsen o Nin (Culmell). Antonio Caldara. Abusa sobre en Llull i sobre la Lloll. 4. Després del títol de l’obra de Mozart. Obertura de Beethoven. 5. Al director mai no li falta (del revés). Passejarà tot cantant amb la rondalla. 6. Ho ha de ser la corda del violí per sonar. Estima avocàlicament. 7. Dues batutes. El moble negre al mig de l’escenari del Palau (del revés). Limiten la Núria (Feliu). 8. Mi major. Teatre Líric Català i Nacional. Acord incomplet. 9. Instrument humà. Tres batutes. Orquestra de Cambra del Garraf. 10. Animals autòctons (del revés). Senyor abreviat. Res de res. 11. Fiato escuat i automobilístic. Al final del conte, van viure feliços per menjar-ne. Música encreuada Solucions ENTRETENIMENT (solució encreuat núm. 321-322, juliol-agost 2011) <www.sidokus.com> L’Empordà (E. Morera) <www.sidokus.com> Margarideta lleva’t de matí (Popular) (solució sidoku núm. 321-322, juliol-agost 2011) 74 | RMC · setembre - octubre 2011 Vols subscriure’t a la Revista Musical Catalana? Subscripció anual (6 números a l’any) Edició en paper Estat espanyol: 20,00 € | Europa: 35,00 € | Resta del món: consultar preu Edició digital 10,00 € Edició paper + digital Estat espanyol: 25,00 € | Europa: 40,00 € | Resta del món: consultar preu Per a més informació i formalització de la subscripció T. 93 295 72 28 | A/e: revista@palaumusica.cat | www.revistamusical.cat