Revista Musical Catalana. Núm. 346 Agost - Setembre 2015
Editorial / IMPRESCINDIBLES Mercedes Conde / NOTÍCIES. Sónar 2015. Mila Rodríguez Medina / En portada: Isabelle Faust. “Molts compositors han escrit per a mi i aquesta temporada estrenaré algunes de les seves obres”. Marta Porter / Actualitat: Beca Bach. Noves veus per a Bach. Ana María Dávila / Nodes: Enigmes vitals i compositius en l'obra de Mozart. Jacobo Zabalo / Entrevista: Josep Caballé Domenech. Un director català entre la tradició germànica i l’americana. Mercedes Conde Pons / Coral: Pare Gregori Estrada. El gran mestre de l’orgue a Montserrat. Pep Gorgori / Dossier: Música i gastronomia. Menjar, sentir, escoltar. Laia Pemán, Jacobo Zabalo i Jaume Radigales / Músiques del món. Christina Pluhar i l'Arpeggiata. Barroc al Mediterrani. Albert Torrens / El compositor. Manuel de Falla. Una fita en la modernitat. Jorge de Persia / Dansa: Laura Morera. Una ballarina reial. Clàudia Brufau / L'ànima del so. Benjamin Alard. Transmetre Bach al clavecí. Sílvia Díez / Escenaris del món. Festival d'òpera de Masada. L'art de fer òpera al desert. Aleix Palau / Accents / Col·lecció privada: Anne Sofie von Otter. Víctor García de Gomar / Música encreuada. Eduard V. Patsi / Música a la ràdio / Melòmans: Xavier Graset. Periodista. Sílvia Díez
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
REVISTA MUSICAL CATALANA 346 598003 771887 9 AGOST · SETEMBRE 2015 | 4€ 00346 WWW.REVISTAMUSICAL.CAT Isabelle Faust L’AUTENTICITAT A TRAVÉS DEL VIOLÍ BECA BACH Establint les bases per a la interpretació de J. S. Bach MENJAR, SENTIR, ESCOLTAR La música i la gastronomia, una proposta artística molt sensorial CABALLÉ DOMENECH A cavall entre els Estats Units i Alemanya EDITORIAL DESPRÉS QUE EL MES DE MAIG passat no hi va haver fumata bianca en el si de la Filharmònica de Berlín en el conclave en què els seus músics havien de decidir qui seria el nou director titular de la Berliner, tot posposant-ne la decisió un any, el mes de juny va sorprendre la notícia sobtada de l’anunci de qui serà el nou director titular d’aquesta formació mundialment coneguda: Kirill Petrenko. D’entrada, el més curiós del cas potser és el procés de selecció, en una reunió a porta tancada en què les filtracions –amb la facilitat actual d’accés a la xarxa– són més que probables; de fet, un fals missatge de Twitter va donar la titularitat a un dels candidats més sòlids, Andris Nelsons, però va ser desmentit poc després per la mateixa orquestra. Segurament el perill de més filtracions i l’excessiva expectació mediàtica que l’elecció havia provocat –augmentada pel sobredimensionat efecte que el circuit de la informació ha aconseguit gràcies a les xarxes o per culpa seva –devia aconsellar als “berlinesos” d’ajornar– almenys fictíciament– la decisió. I potser l’excessiu efecte que les xarxes i la difusió de la informació tenen avui dia han desviat l’atenció dels músics de la Filharmònica de Berlín dels candidats més ferms en l’enquesta popular. Ni Andris Nelsons –de naturalesa expansiva com Rattle–, ni Christian Thielemann –per a alguns un retorn al rigor teutó–, ni tampoc Gustavo Dudamel –el carismàtic però encara jove director veneçolà. Tampoc Daniel Barenboim, qui per a molts era el candidat ideal després de la feina feta al capdavant de l’Staatskapelle de la mateixa ciutat durant més de vint anys, ni Mariss Jansons, una batuta de nivell indiscutible i actual director de l’Orquestra de la Ràdio de Baviera que, curiosament, va estar a punt de ser assistent de Karajan al capdavant de la Filharmònica de Berlín, possibilitat que les autoritats soviètiques li van impedir. Finalment l’escollit ha estat Kirill Petrenko, per a molts un desconegut i per a tothom un nom absolutament descartat dietmar mathis Mercedes Conde Pons Directora de les apostes i travesses. Petrenko (Omsk, Rússia, 1972) és director musical general de l’Òpera Estatal de Baviera a Munic i va obtenir un gran èxit de crítica i públic dirigint L’anell del nibelung que el Festival de Bayreuth va programar pel centenari del naixement de Richard Wagner, l’any 2013, i que va repetir el 2014. El jove director rus no és un personatge mediàtic ni mai ha despertat cap tipus de polèmica, no concedeix entrevistes i és més aviat un músic intens però introvertit. Una figura aparentment oposada al perfil carismàtic de Rattle o Karajan, però tampoc amb aparents similituds amb el perfil d’Abbado. La seva carrera i els seus èxits l’avalen, però caldrà veure com s’adapta a l’enèrgica i dinàmica maquinària de la Filharmònica de Berlín. El que està clar és que els “berlinesos” un cop més han donat un cop de timó sorprenent, els efectes del qual no començarem a veure fins al 2018. I a més, amb l’elecció de Petrenko, es referma el caràcter internacional i expansiu d’una orquestra que després de Karajan només ha tingut directors estrangers: l’italià Claudio Abbado, el britànic Simon Rattle i ara el rus Kirill Petrenko. ¿Serà el successor de Petrenko un espanyol?. COL·LABOREN EN AQUEST NÚMERO Aleix Palau és publicista, periodista i crític musical. Ha treballat a Londres, Roma i Madrid i col·labora a Catalunya Música. Ens presenta el Festival d’òpera de Masada Marta Porter, periodista especilitzada en música clàssica i dansa, entrevista Isabelle Faust, considerada una de les millors violinises actuals. Laia Peman és professora de filosofia i cultura audiovisual a Aula Escola Europea i col·labora amb UB-BulliPèdia. És la coautora de la primera part del dossier. Jacobo Zabalo doctor en humanitats i professor universitari de filosofia, publica articles sobre estètica i exerceix com a crític musical. És l’autor de l’article sobre W. A. Mozart. Albert Torrens , periodista i una de les veus habituals de l’emissora de ràdio Catalunya Música, ens parla del projecte de L’Arpeggiata dirigida per Christina Pluhar. WWW.REVISTAMUSICAL.CAT Núm. 346 • Agost-Setembre 2015 5a Època • Any XXXI www.revistamusical.cat facebook.com/ revistamusicalcatalana twitter.com/RevistaMusCat Consell editorial: Rafael Argullol, Pere Artís, Josep M. Busquets, Salvador Cardús, Benet Casablancas, Jaume Comellas, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Albert Guinovart, Carles Guinovart, Lluís Millet i Loras, Ramon Muntaner, Antoni Pallès, Àlex Robles Fitó, Antoni Ros Marbà, Àlex Susanna i Josep Vila i Casañas. Edita: Sàpiens Publicacions (Sàpiens, SCCL) Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana Conceptualització i realització editorial: Àrea de desenvolupament i nous projectes: Sàpiens Publicacions (Sàpiens, SCCL) www.sapienspublicacions.cat Director de l’àrea: Gerard Birbe gbirbe@sapienspublicacions.cat Coordinació: Sílvia Díez Direcció: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Disseny editorial: Albert Bernat Redacció: Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 Impressió: Rotocayfo (Impresia Ibérica) Consell de Redacció: Josep Barcons, Mercedes Conde Pons, Elena Cuesta, Sílvia Díez, Javier Pérez Senz i Pere Romanillos. Col·laboren en aquest número: Clàudia Brufau, Mercedes Conde Pons, Ana María Dávila, Sílvia Díez, Víctor García de Gomar, Miquel Gené, Pep Gorgori, Sergi Moreno-Lasalle, Aleix Palau, Eduard V. Patsi, Laia Peman, Jorge de Persia, Marta Porter, Jaume Radigales, Quim Roser, Albert Torrens, Mila Rodríguez Medina, Lluís Trullén, Jordi Urpí, Jacobo Zabalo. Il·lustració: Roger Pibernat Distribució UDL Libros Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Membre de l’APPEC Membre de CEDRO Versió digital: iQuiosc.cat EN PORTADA ISABELLE FAUST “Molts compositors han escrit per a mi i aquesta temporada estrenaré algunes de les seves obres” .................................................. 12 ACTUALITAT BECA BACH Noves veus per a Bach .......................................... 18 NODES ENIGMES VITALS I COMPOSITIUS EN L’OBRA DE MOZART .................... 22 ENTREVISTA JOSEP CABALLÉ DOMENECH Un director català entre la tradició germànica i l’americana ......................................................... 24 CORAL Publicitat: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Portada: Isabelle Faust. Foto de Detlev Schneider EDITORIAL ..................................................... 3 IMPRESCINDIBLES ................................. 6 NOTÍCIES Sónar 2015 ............................................................ 10 PARE GREGORI ESTRADA El gran mestre de l’orgue a Montserrat ............. 28 Mariona Carulla i Font, presidenta c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 93 295 72 00 Palau de la Música Catalana, telèfon d’atenció al client: 902 442 882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat www.orfeocatala.cat Amb el suport de: Els articles publicats a la «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. DOSSIER MÚSICA I GASTRONOMIA Menjar, sentir, escoltar .......................... 32 MÚSIQUES DEL MÓN CHRISTINA PLUHAR I L’ARPEGGIATA Barroc al Mediterrani ........................................ 40 32 el somni A ues t revistq a té a sonorabanda Escolt . a Spota-la ify 46 EL COMPOSITOR MANUEL DE FALLA Una fita en la modernitat .................................. 44 DANSA LAURA MORERA L’ÀNIMA DEL SO BENJAMIN ALARD Transmetre Bach al clavecí ................................. 50 rafael lópez-monné Una ballarina “reial” .......................................... 46 40 ESCENARIS DEL MÓN FESTIVAL D’ÒPERA DE MASADA L’art de fer òpera al desert .................................. 54 ACCENTS ...................................................... 58 MÚSICA ENCREUADA ....................... 64 MÚSICA A LA RÀDIO .......................... 65 XAVIER GRASET Periodista ............................................................. 66 marco borggreve MELÒMANS IMPRESCINDIBLES DEL 28 DE JULIOL A L’1 DE SETEMBRE SAN MIGUEL MAS I MAS FESTIVAL ROCÍO MÁRQUEZ L a convocatòria estival de la Fundació Mas i Mas s’ha fet seu el terreny musical de la ciutat de Barcelona al llarg del mes d’agost, tot oferint una programació diversa i propera enfocada tant al públic estranger com també, i sobretot, al públic local. Prop de 300 actuacions entre el 28 de juliol i l’1 de setembre en escenaris tan diversos com el Palau de la Música Catalana, Born Centre Cultural, Jamboree Jazz Club, Tarantos i Moog, als quals enguany s’afegeix, com a novetat, el Reial Cercle Artístic. Entre les propostes que inclou la variada programació, cal destacar el concert inaugural el 28 de juliol al Palau de la Música Catalana amb la Miles Tribut Big Band, o el concert de cloenda, l’1 de setembre, amb una de les veus emergents del flamenc, Rocío Márquez. A més, la sala de concerts modernista acollirà el debut en solitari al Palau del pianista de jazz Marco Mezquida, els catalans Jordi Masó i Àlex Alguacil i el rus Sergey Belyavskiy, finalista del Concurs Maria Canals 2014. Pel festival passaran també noms habituals, com els de Maria del Mar Bonet, Joan Margarit & Carles Margarit, Judit Neddermann o Pedro Javier González & Horacio Fumero. Els 30 Minuts de Música enguany es traslladen al Reial Cercle Artístic, on s’estrenaran diverses obres de compositors del país, com Josep Maria Guix, Domènech González de la Rubia, Francesc Guzmán o Anna Cazurra, entre d’altres. • Del 28 de juliol a l’1 de setembre. • Preu: de 10 a 58 €. • Organitza: San Miguel Mas i Mas Festival. www.masimas.com/festival. 6 • REVISTA MUSICAL CATALANA 01/08. Otello a Peralada Gregory Kunde, Carlos Álvarez i EvaMaria Westbroek, tres grans veus per a una de les darreres òperes de Verdi basada en el clàssic de Shakespeare, que sonarà novament a l’escenari de Peralada en una nova producció de Paco Azorín i amb l’acompanyament de l’Orquestra i Cor del Gran Teatre del Liceu sota la direcció de Riccardo Frizza. 06/08. Juan Diego Flórez canta en francès El tenor peruà Juan Diego Flórez torna a Peralada amb un concert excepcional, amb àries d’òpera francesa que ha enregistrat recentment en cedé, i que permetrà sentir en directe fragments de Werther de Massenet o la divertida “Au mont Ida” de l’opereta La belle Hélène d’Offenbach. L’acompanyarà l’Orquestra de Cadaqués sota la direcció d’Espartaco Lavalle. www.festivalperalada.com 09/08. Lucerne Festival Winds Unir en un sol concert el talent dels joves intèrprets espanyols que estan triomfant arreu d’Europa és l’objectiu d’aquest concert que congrega Laura Ruiz (clarinet), José Vicente Castelló (trompa), Lucas Macías (oboè), Guilhaume Santana (fagot) i Enrique Bagaría (piano) per interpretar obres de Poulenc, Beethoven i Mozart en el Festival de Torroella de Montgrí. 20/08. Brueggergosman a Vilabertran La soprano canadenca debuta a la Schubertíada a Vilabertran amb un recital acompanyada al piano per Justus Zeyen en què interpretarà alguns dels lieder més coneguts de Schubert, el cicle Schéhérazade de Maurice Ravel i els Wesendonck Lieder de Richard Wagner en el concert inaugural d’aquesta edició que enguany es condensa en deu dies d’imparable activitat musical. 22/08. Mahler per Goerne El baríton alemany Matthias Goerne torna a Vilabertran en dues propostes, l’una és un recital amb piano interpretant Schumann, i l’altra, excepcional, amb lieder de Gustav Mahler amb acompanyament instrumental arranjat per Schönberg per a conjunt de cambra, sota la direcció de Josep Pons i la col·laboració del tenor Charles Reid. www.schubertiadavilabertran.cat maldonado SETEMBRE 06/08. El debut català d’Anna Prohaska La soprano austríaca Anna Prohaska debuta a Catalunya amb el repertori amb què està destacant a nivell internacional en les seves interpretacions: l’òpera barroca. Acompanyada per l’Ensemble Arcangelo, interpretarà obres de Dowland, Purcell, Merula, Cavalli i Strozzi en un concert del Festival de Músiques de Torroella de Montgrí. www.festivaldetorroella.cat 07/09. Jean-Guihen Queyras i Alexander Melnikov La tornada a la normalitat laboral es comença a notar també tímidament en les programacions dels principals escenaris, i un dels primers plats forts de la temporada és el programa d’integral de Sonates de Beethoven que aquests dos grans intèrprets –companys musicals habituals– oferiran al Palau de la Música Catalana en una sola sessió. 09/09. José Menor interpreta Hèctor Parra Esdevé un projecte ambiciós però de gran interès presentar un programa per a piano íntegrament format per l’obra per a aquest instrument d’Hèctor Parra. José Menor, que s’ha especialitzat en la interpretació del difícil repertori contemporani, oferirà les obres per a piano del com- maud sophie andrieux JULIOL- AGOST 28/07. Sabatés posa música a Sherlock Jr El Festival de Jazz de l’Estartit ofereix una proposta inèdita, la del pianista de jazz Jordi Sabatés posant música a la pel·lícula de Buster Keaton Sherlock Jr, amb la projecció en viu de la pel·lícula del 1924 a la plaça de la Llevantina de la localitat costanera de la Costa Brava. Una proposta única amb la col·laboració del percussionista Toni Español. www.festivaldetorroella.cat 06/08. El cant de la Sibil·la El contratenor Jordi Domènech i La Xantria, sota la direcció de Pere Lluís Biosca, s’uneixen per interpretar El cant de la Sibil·la, drama litúrgic que narra la fi del món. Un ritual pagà que té l’origen a l’antiga Grècia i que es va prohibir al Concili de Trento. La proposta recupera la versió mallorquina del segle XI i algunes sibil·les d’Orlando di Lasso, en dos concerts, a Sort i Santa Maria d’Àneu, del Festival de Música Antiga dels Pirineus. www.femap.cat MERCAT DE MÚSICA VIVA DE VIC L’ORIGINAL JAZZ ORQUESTRA DEL 17 AL 20 DE SETEMBRE EN LA SEVA 27a EDICIÓ, el Mercat de Música Viva de Vic, aparador de la música actual, tindrà lloc entre el 17 i el 20 de setembre, amb més de 50 actuacions i prop d’una vintena d’estrenes. Enguany l’MMVV aposta per la descoberta, i convida públic i programadors a escoltar artistes inèdits, nous formats i noves reformulacions de gèneres, amb un pes important de la fusió. L’MMVV és un espai on els programadors públics, mànagers i promotors també poden trobar-se, dialogar i tancar acords en una jornada organitzada d’acord amb la Direcció General de Creació i Empreses Culturals de la Generalitat de Catalunya (ICEC). A més, enguany Vic acollirà la trobada anual de l’European Forum of Worldwide Music Festivals (EFWMF), xarxa de festivals europeus de músiques del món de la qual l’MMVV és membre. El portuguès António Zambujo i l’Original Jazz Orquestra del Taller de Músics actuaran al mercat, al costat de propostes com “Cants oblidats. El llegat dels cantadors gitanos catalans”, un projecte coproducció de l’MMVV i el Taller de Músics. • Del 17 al 20 de setembre • Organitza: Ajuntament de Vic i Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya. www.mmvv.cat positor català, convidat doblement aquesta temporada: pel Palau de la Música Catalana i L’Auditori. 09/09. The Tallis Scholars Poques ocasions hi ha a la vida per escoltar un repertori com el que presenten The Tallis Scholars amb les condicions d’excel·lència musical a què ens té acostumats aquesta formació coral britànica fundada per Peter Phillips el 1973. La Missa Papae Marcelli de Palestrina i l’Officium Defunctorum de Tomás Luis de Victoria sonaran a Barcelona en les millors condicions, tot convertint aquest concert en un must. www.palaumusica.cat 20/09. L’OBC a la Sagrada Família L’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya ha escollit un escenari singular per al seu primer concert de la temporada amb el seu nou titular, Kazushi Ono. La basílica de la Sagrada Família s’omplirà per sentir la formació i el seu nou líder en un programa que inclou una obra de Bernat Vivancos, una del japonès Toru Takemitsu i dos clàssics de Mozart i Fauré amb la participació del Cor Jove de l’Orfeó Català i el Cor Madrigal. 20/09. La Creació de Jacobs Sens dubte, una de les propostes més imponents d’aquest mes de setembre serà el retorn de René Jacobs, aquest cop a L’Auditori, per afrontar l’obra de magna de Joseph Haydn, La Creació, en una proposta que compta amb un dels cors que millor pot afrontar aquest repertori, el Collegium Vocale de Gant, i amb una formació orquestral, B’Rock, amb criteris històrics (per molt que el nom despisti). www.auditori.cat 7 PROMS 2015 PROGRAMACIÓ INTERNACIONAL SETEMBRE 21/09. Antonenko és el nou Otello L’ascens del tenor letó és imparable, com ho corrobora la seva presència a la temporada de la Metropolitan Opera House de Nova York en l’obertura de temporada en què l’acompanya la nova estrella Sonya Yoncheva com a Desdemona i el sòlid baríton Željko Lučić com a Iago. www.metopera.org 29/09. Il ritorno d’Ulisse in patria L’Academy of Ancient Music, sota la direcció de Richard Egarr, protagonitza un dels primers plats forts de la temporada del Barbican Hall de Londres. Il ritorno d’Ulisse in patria, una de les òperes cabdals de Claudio Monteverdi, es podrà sentir i veure en una producció semiescenificada a càrrec d’Alexander Oliver i Timothy Nelson i amb la veu protagonista d’Ian Bostridge. www.barbican.org.uk 17/09. Juan Diego Flórez és Orfeu La Royal Opera House Covent Garden de Londres comença forta la temporada amb la versió francesa d’Orfeu i Eurídice de Gluck en la producció de John Fuljames i Hofesh Shechter per a aquesta òpera que compta ni més ni menys que amb les formacions de John Eliot Gardiner, els English Baroque Soloists i el Monteverdi Choir, sota la seva direcció i amb la veu estel·lar de Juan Diego Flórez, acompanyat per Lucy Crowe i Amanda Forsythe. www.roh.org.uk THE LAST NIGHT OF THE PROMS EL TENOR DE MODA, Jonas Kaufmann, és el convidat excepcional la darrera nit dels Proms, els concerts que des de fa cent vint anys inunden els parcs i auditoris de la capital britànica, Londres. Els Promenade Concerts organitzats per la BBC tenen com a colofó una nit màgica, al setembre, en què l’escenari en forma d’amfiteatre del Royal Albert Hall s’omple de música al so de clàssics de tots els temps i algun hit pop amb què l’artista convidat mostra un vessant artístic més desenfadat. Enguany és Jonas Kaufmann qui abordarà el conegut i emotiu Rule, Britannia! Tampoc no hi faltarà un homenatge a Arvo Pärt ni la imprescindible Pomp and circumstance march núm. 1 d’Elgar, que posa música al solemne Land of hope and glory. L’acompanyaran l’orquestra i els cors de la BBC, sota la direcció de Marin Alsop, amb la col·laboració del pianista Benjamin Grosvenor i la soprano Danielle De Niese. • 12/09 (19.15 h). Royal Albert Hall. Last Night of the Proms • Preus: de 27 a 97 £. • Organitza: BBC. www.bbc.co.uk 12 DE SETEMBRE AL ROYAL ALBERT HALL DE LONDRES 26/09. Geschichte d’Oscar Strasnoy En la seva residència al Teatre Schiller, la temporada de l’Staatsoper de Berlín estrena l’opereta de l’argentí Oscar Strasnoy, Geschichte, per encàrrec de Daniel Barenboim, director artístic del teatre. En la nova opereta a cappella participen sis solistes vocals: Sarah Maria Sun, Friederike Harmsen, Daniel Gloger, Noriyuki Sawabu, Martin Gerke i Markus Hollop, sota la direcció musical de Max Renne. www.staatsoper-berlin.de 05/09. Madama Butterfly de Wilson L’Opéra de París torna a recuperar la ja clàssica producció de Robert Wilson de Madama Butterfly de Puccini, 8 • REVISTA MUSICAL CATALANA gregor hohenberg 06/09. Mahler al Musikfest de Berlín El director hongarès Iván Fischer, titular de la Budapest Festival Orchestra, és el convidat de la Konzerthausorchester de Berlín per abordar la majestuosa Setena Simfonia de Mahler del Musikfest de Berlín. En un concert matinal a la Philharmonie, el concert inclou els Sonets de Louise Labé de Marc-André Dalbavie, amb la veu del contratenor Philippe Jaroussky. www.berliner-philharmoniker.de que va estrenar el 1993, per iniciar la seva temporada a l’Opéra Bastille. Amb les veus d’Oksana Dyka i Ermonela Jano alternant-se en el rol protagonista, aquest clàssic de l’òpera italiana es podrà sentir fins al 13 d’octubre. www.operadeparis.fr 10/09. Gatti i la Concertgebouworkest Daniele Gatti dirigeix la que a partir de 2016 serà la “seva” orquestra, l’Orquestral Reial del Concertgebouw, en un programa intens que inclou el Concert núm. 1 per a violoncel de Xostakóvitx –amb Yo-Yo Ma com a solista–, la Suite del Trencanous de Txaikovski i la Suite de L’ocell de foc d’Stravinsky al Concertgebouw d’Amsterdam. www.concertgebouw.nl 26/09. Khovantxina al Teatre Mariinski Valeri Gergiev dirigeix una de les òperes més importants del repertori rus, la Khovantxina de Módest Mussorgski, en la clàssica producció dels anys seixanta, recuperada l’any 2000. Les veus d’Olga Borodina i Nikolai Putilin sonaran entre altres membres de la companyia per repro- duir aquest drama nacional en cinc actes de grans dimensions. www.mariinsky.ru 20/09. Lulu de Txerniakov Dmitri Txerniakov, és l’autor de la nova producció de la Lulu d’Alban Berg per a la Bayerisches Staatsoper de Munic, que es va estrenar el mes de maig passat. Sota la direcció del jove director alemany Cornelius Meister, el repartiment d’aquesta difícil òpera del segle XX inclou la veu protagonista de Marlis Petersen. www.staatsoper.de SIMFÒNIC 8 DE SETEMBRE AL SYMPHONY HALL DE BIRMINGHAM SIMON RATTLE A BIRMINGHAM EL DIRECTOR BRITÀNIC Simon Rattle torna a la ciutat on van créixer com a artista per dirigir una de les peces més importants del catàleg del compositor britànic més popular del postromanticisme anglès, Edward Elgar. Serà a l’auditori on va convertir la City of Birmingham Symphony Orchestra en una de les més importants d’Europa dels anys vuitanta i noranta. The dream of Gerontius, una cantata escènica per a veus solistes i orquestra, va ser composta per Elgar l’any 1900 posant música al poema de John Henry Newman i narra el viatge de l’ànima d’un home piadós a punt de morir al judici de Déu abans de ser conduït al Purgatori. Casualment, Elgar va compondre aquesta obra per al Festival de Música de Birmingham, on va ser estrenada el 3 d’octubre de 1900 al Birmingham Town Hall. Simon Rattle abordarà la que és considerada l’obra mestra d’Elgar al capdavant de l’Orquestra Filharmònica de Viena i d’un elenc de cantants format per Magdalena Kožená, Toby Spence, Roderick Williams i el BBC Proms Youth Choir. 18/09. Bychkov al Musikverein El primer concert de temporada de la Filharmònica de Viena a la seva magnífica seu, el Musikverein, és un programa variat que inclou la Simfonia Fúnebre de Joseph Haydn, les Sept chansons de Clément Marot de George Enescu –amb la magnífica participació de la soprano Valentina Nafornita– i la Simfonia Patètica de Txaikovski, sota la direcció del rus Semyon Bychkov. www.musikverein.at 23/09. La Romàntica de Bruckner El Palais des Beux-Arts (BOZAR) de Brussel·les acull l’Orquestra Filharmònica Reial de Lieja, sota la direcció de Christian Arming, en un concert que inclou el poc conegut Concert per a piano i orquestra, op. 7 de Clara Schumann –amb la pianista Claire-Marie Le Guay com a solista– i la Simfonia núm. 4, “Romàntica” d’Anton Bruckner. www.bozar.be 09/09. Grimaud a la Philharmonie de París L’Orquestra de París comença la temporada a la seva nova sala, la Philharmonie, amb un programa amb música agitada, que evoca sentiments i esdeveniments naturals desenfrenats, com són el Concert per a piano núm. 2 de Johannes Brahms –amb Hélène Grimaud al piano– i la Simfonia núm. 5 de Jean Sibelius, sota la direcció del seu titular, l’estonià Paavo Järvi. http://philharmoniedeparis.fr 12/09. San Francisco a Luxemburg La San Francisco Symphony, una de les cinc millors orquestres dels Estats Units, aterra a Europa amb aquest concert a la Philharmonie de Luxemburg que inclou el Concert per 11/09. Wolf i Mahler a Budapest La Budapest Festival Orchestra, una de les orquestres emergents a Europa que més prestigi està assolint els darrers anys, ofereix al Palace of Arts de la seva ciutat un programa interessant amb cançons simfòniques d’Hugo Wolf –amb la veu solista de Roman Trekel– i la Setena Simfonia de Mahler, el seu contemporani, sota la direcció del titular de la formació, Iván Fischer. www.mupa.hu Selecció realitzada per Mercedes Conde Pons AQUESTA CARTELLERA POT PRESENTAR CANVIS DE DARRERA HORA. philippe stirnweiss • 08/09 (19.30 h). Symphony Hall • Preus: de 9,50 a 90 £. • Organitza: Birmingham International Concert Season. www.thsh.co.uk a piano núm. 2 de Béla Bartók –amb Yuja Wang com a solista– i la Simfonia núm. 5 de Txaikovski, sota la direcció del seu titular, Michael Tilson Thomas. www.philharmonie.lu 12 DE SETEMBRE A LA CASA DA MÚSICA DE PORTO ÒPERA GIORDANO BRUNO DE FRANCESCO FILIDEI LA CASA DA MÚSICA DE PORTO acull l’estrena absoluta de la darrera creació operística de Francesco Filidei, Giordano Bruno, amb llibret d’Stefano Busellato. És una òpera en sis escenes sobre la vida de l’astrònom, filòsof i matemàtic mort a la foguera condemnat per heretgia en suggerir que el món estava poblat per multitud d’estrelles i planetes. L’òpera, escrita per a ensemble, cor i quatre solistes, és un encàrrec del Théâtre & Musique de París, la Casa da Música de Porto amb el suport de l’Ernst von Siemens Music Foundation i el Réseau Varèse. Hi participaran el Remix Ensemble Casa da Música, el Cor T&M, les veus de Lionel Peintre, Fabrice Dalis, Ivan Ludlow i Guilhem Terrail, sota la direcció de Peter Rundel, en una proposta escènica d’Antoine Gindt. • 12/09 (21 h). Sala Suggia• Preu: 15 € • Organitza: Théâtre & Musique Paris, Casa da Música, Ernst von Siemens Music Foundation i Réseau Varèse. Nova producció: Théâtre & Musique Paris, Casa da Música, Festival Musica Strasbourg, Fondazione i Teatri di Reggio Emilia, Théâtre de Caen i T2G-CDNCC. 9 SÓNAR É 2015 s possible viure un Sónar sense trepitjar el Village, l’escenari més gran del Sónar de Dia? ¿O gaudir de propostes realment experimentals una nit de matinada en un festival lúdic per excel·lència? O, anant més enllà, ¿gaudir del silenci en les naus immenses de la Fira de Montjuïc? És a dir, ¿és factible dedicar-se íntegrament a la recerca del so en un dels esdeveniments més massius d’aquest país, amb una xifra de visitants que aquest any ha arribat als 119.000 assistents? Doncs sí, és ben possible, i serveixi un exemple com a mostra. El dissabte 20 de juny, a les 19.30 h, al gran escenari sota el sol del Sónar de Dia, la banda colombiana Bomba Estéreo feia ballar centenars de persones al ritme de la seva tecnocúmbia (sí, i molt divertida, tot s’ha de dir). Mentrestant, a l’escenari experimental per antonomàsia, Sónar Complex, una sala plena vivia el futur en directe amb Holly Herndon. Aquesta jove nord-americana és coneguda com a diva de l’era postwikileaks: un nou paradigma amb les fronteres de la privacitat redefinides, representant de la nova generació que reconeix internet com la seva única residència habitual, acostumada a la comunicació digitalment mediatitzada i per a la qual l’electrònica és solament una eina més de manifestació artística. Tot això codificat en uns llenguatges escènics i sonors que li semblen propers i tan coneguts com els sons de l’acústica tradicional. Aquest concert era no pas una mostra del futur, sinó el reflex del present més immediat, gairebé amb un punt d’obsolescència, per desapatext Mila Rodríguez Medina · fotografia Ariel Martini Una imatge panoràmica del concert de Chemical Brothers. 10 • REVISTA MUSICAL CATALANA rèixer en cada pas davant d’unes mil persones lliurades al seu joc. LA PETJADA DE HOLLY HERNDON Ja havíem escoltat Holly Herndon el dia abans en la seva xerrada del Sónar+D, el congrés internacional sobre la transformació digital de les indústries creatives, organitzat per potenciar el talent, l’intercanvi de coneixement i les oportunitats de negoci. Deia Herndon que “les idees no sorgeixen en una mena de buit. Avui són el resultat de molta gent comunicant els seus punts de vista”. Aquesta idea de transdisciplinarietat plana en totes les propostes del Sónar. L’European Commission ARTS va oferir un taller de dues hores en el qual es van presentar algunes de les iniciatives més avantguardistes d’Europa i la idea base era L’OASI DE L’ART SONOR com les arts poden actuar com a catalitzador d’innovació en la indústria i la societat. Va quedar palesa la manca d’oportunitats per a la interacció entre artistes i comunitat científica i enginyeria, però en aquests tres dies de festival alguns ponts es van deixar creuar. NOUS SONS, NOUS INSTRUMENTS Un dels camins més interessants (i més divertits!) per transitar durant el Festival Sónar era passejar a la recerca de nous instruments musicals. O derivats. Aquí en va un resum, ja que cadascuna d’aquestes imatges de futur bé valen una pàgina sencera. The Seaboard GRAND, un teclat creat per l’startup londinenca ROLI, inspirat en el piano que transforma cada tecla en una superfície contínua; l’autèntic futur dels instruments de tecla, la textura del qual facilita que tota l’extensió de la tecla sigui capaç d’activar i modular sons i tocar així d’una manera intuïtiva. O SonicBells, un joc de campanes electròniques sensibles al moviment, creació d’un grup de joves estudiants del Royal College of Art de Londres, amb la radical novetat de funcionar de la manera més senzilla possible: amb un smartphone a l’interior, per la qual cosa qualsevol es pot instal·lar l’aplicació digital i servir-se’n al seu gust, fins i tot com una bona excusa per fer exercici (el que pesa i com se En un esdeveniment dedicat a la recerca de la creativitat no pot faltar l’art sonor. Amb la Fundació Sorigué es dóna forma al recent espai SonarPLANTA, el qual enguany ha acollit l’obra RGB/CMY Kinetic de l’estudi de disseny ART+COM en col·laboració amb el compositor islandès Ólafur Arnalds. Una instal·lació audiovisual de grans dimensions que funciona com a escenari per a una coreografia de llums, la qual va aconseguir el gran miracle: un preciós oasi de silenci, d’atenció pausada i tranquil·la al mig de la immensitat industrial de la Fira Montjuïc. Tal com va passar amb transient senses, la instal·lació d’Àlex Arteaga al proper Pavelló Mies van der Rohe, la qual ens obligava a escoltar-nos a nosaltres mateixos i la nostra interacció amb l’espai arquitectònic. subjecta ho fan propici). Unió de creativitat i ús com la de RESONANCE, prototip d’una obra audiovisual interactiva creada pel Dr. Jonathan Duckworth, dissenyador i artista, desenvolupada pel seu equip al laboratori del CiART (Creative Interventions, Art and Rehabilitative Technology), a la Universitat RMIT (Melbourne); després de jugar una bona estona amb la manipulació dels objectes damunt de la taula i les pertorbacions sonores i visuals generades ve la sorpresa: l’ús inicial d’aquest instrument tàctil és mèdic, com a eina per treballar amb persones amb problemes de motricitat o discapacitat intel·lectual. En aquesta marea d’invencions sonores no podien faltar les màquines de CaboSanRoque, talent patri que aquest any s’ha afegit a la cultura digital amb la creació d’HiLo junt amb Conductr, un dels seus objectes sonors mecànics controlat i programat des d’una aplicació per a iPad. Només un dels representants d’aquesta línia de concerts més tecnològics, els quals han tingut el seu punt àlgid en els anomenats tech-shows, des de la mitja hora intensíssima, inoblidable de Blueprint, el projecte de l’artista audiovisual Joanie Lemercier amb el músic James Ginzburg, els quals van portar al directe la cultura de la realitat virtual regnant en aquest Sónar, fins a la catedral escènica i catàrtica de The Chemical Brothers la nit de dissabte, passant per la bogeria còsmica en 3D de Flying Lotus. És impossible resumir més de 300 propostes, però deixem-ho amb un lema: “It’s happening.” Està passant i, si hom parpelleja, ho veurà passar pel mirall del retrovisor. 11 12 • REVISTA MUSICAL CATALANA EN PORTADA ISABELLE FAUST “Molts compositors han escrit per a mi i aquesta temporada estrenaré algunes de les seves obres” LI AGRADA CONCENTRAR-SE EN LA MÚSICA PER GAUDIR AL MÀXIM DE LA POLIFONIA DEL SEU STRADIVARIUS, QUE LA TRANSPORTA ALLÀ ON EL TEMPS S’ESBORRA. AVIAT ARRIBARÀ A CATALUNYA PER PROTAGONITZAR TRES CONCERTS. text Marta Porter · fotografies Detlev Schneider I sabelle Faust (1972, Esslingen, Alemanya) és avui una violinista estrella. Les seves actuacions amb les millors orquestres del món i el seu ampli repertori, així com una dedicació assídua a la música de cambra, l’han situat entre les violinistes més ben valorades a nivell internacional. La temporada que ve la tindrem en diferents ocasions a Catalunya: al setembre actuarà a Girona; el 6, 7 i 8 de novembre de 2015 a l’Auditori de Barcelona amb l’OBC i després el 24 d’abril de 2016 tornarà al Palau de la Música per oferir la integral de Sonates i Partites de Bach, en un projecte únic on desgranarà l’univers sonor del Kantor de Leipzig. MARTA PORTER: Què és el que més li interessa del fet de tocar les Sonates i Partites de Bach en una sola nit? ISABELLE FAUST: Vaig aprendre aquest repertori tan important per a violí de molt jove i sempre he buscat la millor manera de tocar-lo. Però no el vaig tocar mai en públic fins que vaig decidir fer el CD el 2010, i un segon disc l’any següent. Des d’aleshores, les toco habitualment i en una sola nit. Evidentment, és un tour de force per al violinista, però també per al públic, perquè és una música molt intel·lectual i cal concentrar-se molt per seguir totes les veus, la polifonia, l’estructura de les obres. No és una obra fàcil, ni per relaxar-se. MP: I com la rep, el públic? IF: L’avantatge de tocar-ho tot en una nit és que hi ha molta gent que coneix bé aquest repertori, un públic molt escollit, i no tinc cap problema a captar-lo. Tant el públic com jo ens concentrem en l’experiència especial d’entrar en aquest món tan particular de Bach i de la polifonia del violí, que no és gaire natural. El violí és un instrument melòdic, no polifònic, i en aquestes obres Bach va intentar demostrar, fins i tot a si mateix, tot el que un instrument melòdic pot fer en l’àmbit de la polifonia. En tocar el cicle complet en una sola nit tinc la impressió que l’atenció i la concentració poden durar al llarg de tota la nit. Quan entres en aquesta manera de tocar i escoltar, tinc experiències fantàstiques i molt enriquidores. MP: La temporada que ve també vindrà a L’Auditori a tocar el Concert per a violí de Prokófiev amb l’OBC, un repertori completament diferent... IF: A mi m’agrada tota la bona música i la d’alta qualitat escrita per a violí; no m’agrada limitar-me, perquè el violí és un instrument que té un repertori veritablement ric en totes les èpoques i busco el millor. El Concert de Prokófiev és molt particular en els colors. És molt impressionista i, també, la forma del primer moviment, molt lírica, gairebé com un somni amb 13 els sons molt pastel, mentre que en el segon moviment resulta ràpid, un scherzo molt irònic, sarcàstic. Trobo que és un Concert molt diferent dels concerts romàntics per a violí. És una mica com un ballet i quan el toco tinc imatges de moviment. Prokófiev és un compositor molt estimat i molt imaginatiu que troba maneres molts diferents d’expressar-se. a. bofill MP: Com divideix el seu temps entre la música simfònica i la de cambra? IF: Jo no ho compto, faig els projectes que m’interessen, i no miro si són de cambra o simfònics. Tot depèn del repertori i de si hi ha un director o una orquestra que em proposen un projecte musicalment interessant o simpàtic, de la combinació del repertori, dels col·legues o si em sembla interessant. cert. Sobretot quan enregistro música de cambra amb músics amics com Jean-Guihen Queyras i Alexander Melnikov tenim més llibertat d’anar fins als límits de la interpretació, de provar coses noves i diferents i veure què ens agrada més, si anem per la bona direcció; és més experimental que no pas preparar un concert amb orquestra, en què cal anar més per feina. Els discos de música clàssica estan destinats bàsicament a una elit de la societat, als crítics i a les revistes especialitzades, i això un artista no ho pot negligir. Però és cert que la vida de les discogràfiques és cada vegada més difícil i veurem cap on va, si poden sobreviure o si viuran d’una altra manera, sense el suport físic del disc però sí amb altres formes d’escoltar la música. Del que estic segura és que la música clàssica sobreviurà perquè és important per ella mateixa i és necessària. O sigui que trobarem una altra manera de fer-la arribar a la gent. “JO PREFEREIXO APOSTAR PER L’ENERGIA DE LA MÚSICA, SI ES FA MASSA CIRC UN ES DESCONCENTRA” MP: I està atenta a la música contemporània? IF: Sí, en toco bastant. Conec molts compositors que n’han escrit per a mi, i precisament aquesta temporada que ve estrenaré algunes obres. Però són obres a les quals he de dedicar bastant de temps i, si ho vull combinar amb obres del repertori clàssic, he d’estar molt atenta a limitar-ho una mica. És fantàstic treballar en el procés de creació i poder demanar al compositor què vol dir respecte del que jo veig a la partitura, què vol expressar. La gran diferència entre tocar obres d’un compositor mort i d’un que està viu és que als actuals els pot preguntar i tocar exactament com ells ho volen. MP: El seu últim CD inclou el Concert de Schumann. Quina és la seva relació amb la indústria discogràfica, en temps de crisi i de pirateria? IF: M’agrada molt enregistrar discos, perquè des d’un punt de vista musical és un treball molt diferent de preparar un con- 14 • REVISTA MUSICAL CATALANA MP: Què poden fer els artistes com vostè perquè els joves s’interessin per la música clàssica? IF: És molt fàcil: cal tocar el millor possible i de la manera més honesta possible. Penso que moltes sales o auditoris fan molta activitat per augmentar el públic, tocar la música en sales que no estan concebudes per al concert, a fi d’atreure públics diferents. Hi ha molta activitat exterior, entorn del que no és essencial, i això pot ajudar, però també pot desconcentrar del veritable valor del que fem, perquè la música, per ella mateixa, és prou forta i quan es programen obres bones, extraordinàries, la música ha d’atreure i captar la gent, i si això no passa, aleshores cal treballar sobre la música, no en coses externes. La música ha de convèncer per ella mateixa, per la profunditat que pot oferir; potser no hi vindrà tanta gent, però vindran per la música i no per l’espectacle. Hi ha gent que prefereix l’espectacle, però jo no en sóc partidària, jo prefereixo apostar per l’energia de la música, si es fa massa circ un es desconcentra. MP: A Espanya l’educació musical a les escoles és gairebé inexistent. A Alemanya com és? IF: Jo visc a Berlín i també això allí és un problema. He viatjat per molts països i en general les orquestres fan molts concerts per als infants, concerts educatius, vénen grups d’estudiants als assajos, es parla amb els nens, es treballa de forma molt interessant, però crec que caldria començar pels més petits, perquè són més permeables. Hi ha una edat més difícil, en què els nens vénen als concerts i s’avorreixen; caldria que l’educació musical comencés pels pàrvuls, els més menuts. A Europa, amb la crisi, el finançament ha tallat la cultura, és un autèntic problema. Quan jo era petita, a l’escola escoltàvem música de manera normal, però actualment fins i tot a Alemanya, que es considera un país musical, els joves ja no estudien música i es veu com una cosa secundària. Això és dramàtic. A Alemanya és realment pitjor que abans, cal que els polítics canviïn aquesta situació. EL VIOLÍ D’ISABELLE FAUST: UN VINCLE MOLT ESTRET, UNA INSPIRACIÓ Isabelle Faust toca un violí Stradivarius de 1704 anomenat “Dornröschen” (Bella dorment), cedit per l’entitat financera L-Bank. La violinista explica la importància que té per a ella tocar aquest violí: “És un violí que m’estimo molt i que fa gairebé 20 anys que toco, o sigui que el conec molt bé i ell em coneix a mi també molt bé, hi ha un vincle molt estret. Cadascú té la seva vida, amb els seus moments forts i els seus moments febles. Ell té els seus capricis, gairebé com una diva, i pot ser fantàstic, però també difícil depenent del clima, del temps, de les obres, de mi mateixa. Però al final sé com dominar-lo i que tot vagi bé. A vegades tinc la impressió que per al públic és menys evident; també depèn de l’acústica de la sala, percebre totes les meravelles que pot donar, tots els colors que un violí menys bo no em donaria, i això sol ja és una inspiració. Segurament el violí per si mateix no és un avantatge per al públic, però a mi em fa sentir més segura, més forta dalt de l’escenari, i això sí que ho capta el públic.” 6 DE NOVEMBRE A L’AUDITORI 24 D’ABRIL DE 2016 AL PALAU DE LA MÚSICA A la foto de l’esquerra, Faust amb el director Pablo Heras-Casado al Palau de la Música Catalana. 15 Centro Nacional de Difusión Musical UNIVERSO BARROCO ANM | Sala Sinfónica 22/11/15 | 18:00h | ENSEMBLE MATHEUS JEAN-CHRISTOPHE SPINOSI director MALENA ERNMAN Serse (mezzosoprano) ADRIANA KUČEROVÁ Romilda (soprano) SONIA PRINA Arsamene (contralto) KERSTIN AVEMO Atalanta (soprano) MARINA DE LISO Amastre (mezzosoprano) CHRISTIAN SENN Elviro (barítono) LUIGI DE DONATO Ariodate (bajo) George Frideric Haendel (1685-1759): Serse, HW 40 14/12/15 | 19:30h | WIENER AKADEMIE MARTIN HASELBÖCK director SOPHIE KARTHÄUSER Susanna (soprano) CARLOS MENA Joacim (contratenor) ALOIS MÜHLBACHER Daniel (contratenor) MARIE-SOPHIE POLLAK Ayudante (soprano) PAUL SCHWEINESTER Primer anciano (tenor) N.N. Segundo anciano (bajo barítono) GÜNTER HAUMER Chelsias y Juez (barítono) George Frideric Haendel (1685-1759): Susanna, HW 66 23/01/16 | 19:30h | IL POMO D’ORO RICCARDO MINASI director PHILIPPE JAROUSSKY Arsace (contratenor) KARINA GAUVIN Partenope (soprano) JOHN MARK AINSLEY Emilio (tenor) EMÖKE BARATH Armindo (soprano) KATE ALDRICH Rosmira (contralto) HAVARD STENSVOLD Ormonte (bajo) George Frideric Haendel (1685-1759): Partenope, HW 27 20/03/16 |18:00h | CONCERTO ITALIANO RINALDO ALESSANDRINI director CARLO ALLEMANO Adán (tenor) ROBERTA INVERNIZZI Eva (soprano) SONIA PRINA Caín (contralto) MONICA PICCININI Abel (soprano) AURELIO SCHIAVONI Dios (contratenor) SALVO VITALE Lucifer (bajo) Alessandro Scarlatti (1660-1725): Cain, overo il primo omicidio 24/04/16 | 19:30h | LA CAPELLA REIAL DE CATALUNYA | HESPÈRION XXI | JORDI SAVALL viola da gamba y dirección Miguel de Cervantes: viajes, sueños y utopías En el 400 aniversario de la muerte de Miguel de Cervantes (1584-1616) ANM | Sala de Cámara | 19:30h 28/10/15 | LA GALANÍA | RAQUEL ANDUEZA soprano Yo soy la locura II Obras de Henry du Bailly, Giovanni Stefani, Álvaro Torrente, Santiago de Murcia, Juan Hidalgo, Luis de Briceño, Lucas Ruiz de Ribayaz, Gaspar Sanz y anónimos 26/11/15 | V/VOX ENSEMBLE VIVICA GENAUX mezzosoprano Obras de Alessandro Scarlatti, Nicola Porpora y George Frideric Haendel 10/12/15 | ORQUESTA BARROCA DE HELSINKI AAPO HÄKKINEN clave y dirección | MONICA GROOP mezzosoprano Obras de Johan Helmich Roman, Joseph Martin Kraus, Johann Sebastian Bach y Joseph Haydn 21/01/16 | HESPÈRION XXI JORDI SAVALL viola da gamba y dirección La Europa musical: 1500-1700 Danzas italianas del renacimiento veneciano Obras de John Dowland, Orlando Gibbons, William Brade, Luys de Milán, Antonio de Cabezón, Diego Ortiz, Samuel Scheidt, Joan Cabanilles, Henry Purcell, Guillaume Dumanoir, Antonio Valente y anónimos 23/11/15 | JACK QUARTET Obras de John Cage, Joan Arnau Pàmies * y Pierre Boulez 25/02/16 | ACCADEMIA BIZANTINA OTTAVIO DANTONE clave y dirección Johann Sebastian Bach: El arte de la fuga, BWV 1080 18/01/16 | CUARTETO BRETÓN Obras de Zulema de la Cruz, Ramón Paus * y George Crumb 02/03/16 | FORMA ANTIQVA AARÓN ZAPICO clave y dirección | MARÍA EUGENIA BOIX soprano | CARLOS MENA contratenor Crudo Amor: Pasiones y afectos en la voz de Agostino Steffani Obras de Agostino Steffani 07/03/16 | LES ARTS FLORISSANTS PAUL AGNEW director Selección de madrigales de Claudio Monteverdi 16/03/16 | AL AYRE ESPAÑOL EDUARDO LÓPEZ BANZO clave y dirección | ADRIANA MAYER mezzosoprano | HUGO BOLÍVAR contratenor | DIEGO BLÁZQUEZ tenor | SEBASTIÁN LEÓN barítono La Aurora divina Juan Manuel de la Puente: Cantadas inéditas Obras de Juan Manuel de la Puente, Sebastián Durón, Tomaso Albinoni y anónimos 13/04/16 | ORQUESTA BARROCA DE SEVILLA ENRICO ONOFRI concertino y director | JULIA DOYLE soprano Trauermusik en el s. XVIII Obras de Vicente Basset, Pere Rabassa, Antonio Ripa, Franz Joseph Haydn y Domingo Arquimbau 12/05/16 | IL GIARDINO ARMONICO GIOVANNI ANTONINI director Con affetto Obras de Tarquinio Merula, Dario Castello, Francesco Rognoni, Jacob van Eyck, Andrea Falconieri, Giovan’ Battista del Buono, Alessandro Scarlatti, Antonio Vivaldi y Giovanni Legrenzi 28/05/16 | JEAN-GUIHEN QUEYRAS violonchelo Integral de las Suites para violonchelo solo de Johann Sebastian Bach 09/06/16 | XAVIER SABATA contratenor VESPRES D’ARNADÍ | DANI ESPASA director Furioso: Orlandos de Haendel y Vivaldi Obras de George Frideric Haendel y Antonio Vivaldi 01/02/16 | ENSEMBLE NEOARS SONORA Obras de Iluminada Pérez *, Jesús Torres, Irene Galindo, María de Alvear, Sonia Megías *, José Río-Pareja * y Mauricio Sotelo 15/02/16 | CUARTETO LATINOAMERICANO Obras de Francisco Mignone, Carlos Cruz de Castro *, Leo Brouwer y Mario Lavista 29/02/16 | MUSICA RESERVATA DE BARCELONA Conceptio universalis Obras de Tomás Luis de Victoria, Alfredo Aracil, Arvo Pärt, Agustín Charles * y Miguel Ángel Hurtado * 14/03/16 | ENSEMBLE DE LA ORQUESTA DE CADAQUÉS | ERNEST MARTÍNEZ IZQUIERDO director | HILARY SUMMERS contralto Obras de Ramón Humet * y Pierre Boulez 11/04/16 | SONOR ENSEMBLE | LUIS AGUIRRE director Tango-Rag Time Obras de Enrique Igoa, José Luis Turina, Ástor Piazzolla, Luis de Pablo *, Sebastián Mariné * y George Gershwin / Jascha Heifetz 25/04/16 | ENSEMBLE TELEMAQUE Obras de Régis Campo, Yann Robin y José María Sánchez-Verdú 23/05/16 | TRÍO ARBÓS | NEOPERCUSIÓN SCHOLA HEIDELBERG Interacciones XXI Obras de Joan Magrané *, Sarah Nemtsov *, Ramón Humet y Karlheinz Stockhausen * Estrenos absolutos BACH VERMUT ANM | Sala Sinfónica | 12:30h 03/10/15 | KEVIN BOWYER 24/10/15 | THOMAS TROTTER 21/11/15 | ROBERTO FRESCO SERIES 20/21 16/01/16 | PIETER VAN DIJK 06/02/16 | ARVID GAST MNCARS | Auditorio 400 | 19:30h 19/10/15 | KIM KASHKASHIAN viola LERA AUERBACH piano Obras de Lera Auerbach *, Dmitri Shostakóvich y Antonín Dvořák 16/11/15 | DÚO CASSADÓ Obras de Gaspar Cassadó, Tomás Marco, Laura Vega * y Ernesto Halffter www.cndm.mcu.es 16 • REVISTA MUSICAL CATALANA 30/11/15 | NOU ENSEMBLE | SALVADOR SEBASTIÀ director XXVI Premio Jóvenes Compositores Fundación SGAE - CNDM Concierto final y entrega de premios (cuatro estrenos absolutos) 12/03/16 | RAÚL PRIETO 02/04/16 | BINE BRYNDORF 07/05/16 | JACQUES VAN OORTMERSSEN 21/05/16 | STEPHEN THARP 04/06/16 | OLIVIER LATRY Auditorio Nacional de Música (ANM) Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía (MNCARS) Teatro de la Zarzuela síguenos en Pantone 186c cmyk 100/81/0/4 FRONTERAS CONTRAPUNTO DE VERANO JAZZ EN EL AUDITORIO ANM | Sala de Cámara | 19:30h ANM | Sala de Cámara | 20:00h ANM | Sala Sinfónica | 20:00h 23/10/15 | HESPÈRION XXI JORDI SAVALL lira, viela y dirección Estambul: La música del Imperio Otomano en diálogo con las tradiciones armenias, griegas y sefardíes 01/06/16 | CUARTETO DE LEIPZIG CHRISTIAN ZACHARIAS piano Obras de Wolfgang Rihm, Johannes Brahms, Aribert Reimann y Robert Schumann 27/10/15 | CHICK COREA & THE VIGIL CHICK COREA piano y teclados | TIM GARLAND saxo | CHARLES ALTURA guitarra | CARLITOS DEL PUERTO bajo | LUISITO QUINTERO percusión | MARCUS GILMORE batería 13/11/15 | EUSKAL BARROKENSEMBLE ENRIKE SOLINÍS guitarra, laúd y dirección ROCÍO MÁRQUEZ cantaora El amor brujo 1715: Homenaje a Manuel de Falla en el centenario del estreno de “El amor brujo” (1915) Obras de Dimitrie Cantemir, Joaquín Rodrigo, Manuel de Falla, Gaspar Sanz, Nicola Matteis, Joaquín Rodrigo, Johannes Hieronymus Kapsberger, Mateo Pérez de Albéniz, Antonio de Santa Cruz y tradicional iraní 03/06/16 | CUARTETO DE LEIPZIG CHRISTIAN ZACHARIAS piano Obras de Robert Schumann, Jörg Widmann y Johannes Brahms ANM | Sala de Cámara | 20:00h 14/06/16 | CUARTETO DE LEIPZIG Obras de Robert Schumann, Bernd Franke, Peter Ruzicka y Johannes Brahms 30/01/16 | AGUSTÍ FERNÁNDEZ piano | BARRY GUY contrabajo | PETER EVANS trompeta 16/06/16 | CUARTETO DE LEIPZIG STEFFEN SCHLEIERMACHER piano Obras de Robert Schumann, Steffen Schleiermacher y Johannes Brahms 18/03/16 | TOMASZ STAŃKO NEW YORK QUARTET TOMASZ STAŃKO trompeta | DAVID VIRELLES piano | REUBEN ROGERS contrabajo | GERALD CLEAVER percusión ANM | Sala Sinfónica | 20:00h 22/04/16 | CHRIS POTTER’S UNDERGROUND CHRIS POTTER saxo tenor | ADAM ROGERS guitarra | CRAIG TABORN Fender Rhodes | NATE SMITH percusión 13/01/16 | LOOKINGBACK ANDREAS PRITTWITZ flauta, clarinete, saxo y dirección | EVA DURÁN cantaora | GABRIEL DÍAZ contratenor | MARIO MONTOYA guitarra flamenca Zambra Barroca: Obras de Henry Purcell, George Frideric Haendel, Gaspar Sanz, Antonio Vivaldi, Johann Sebastian Bach, Claudio Monteverdi, Francesco Corbetta, Antonio Soler y popular flamenco 03/02/16 | ISABELLE VAN KEULEN ENSEMBLE Bach - Tango!: Obras de Johann Sebastian Bach, Ástor Piazzolla, Ferruccio Busoni y Christian Gerber 01/04/16 | RICHARD GALLIANO & NEW MUSETTE QUARTET | RICHARD GALLIANO acordeón | PHILIP CATHERINE guitarra | PHILIPPE AERTS contrabajo | HANS VAN OOSTERHOUT batería La Vie en Rose: Rencontres avec Edith Piaf et Gus Viseur 09/04/16 10/04/16 18:00h (fuera de abono) SÍLVIA PÉREZ CRUZ voz | ELENA REY violín | CARLOS MONTFORT violín | ANNA ALDOMÀ viola | JOAN ANTONI PICH violonchelo | MIQUEL ÀNGEL CORDERO contrabajo Tres veces cuerdas ANDALUCÍA FLAMENCA ANM | Sala Sinfónica | 20:00h 17/04/16 | MAYTE MARTÍN cantaora JUAN RAMÓN CARO guitarra ANM | Sala de Cámara | 19:30h 16/10/15 | MIGUEL FLORES ‘CAPULLO DE JEREZ’ cantaor PERIQUÍN NIÑO JERO guitarra | JUAN FLORES y TEQUILA DE JEREZ palmas 27/11/15 | MARÍA TOLEDO voz y piano JESÚS DEL ROSARIO guitarra | BANDOLERO percusión | LOS CHEROKEE coros 11/12/15 | ALONSO NÚÑEZ ‘RANCAPINO Padre’ ALONSO NÚÑEZ ‘RANCAPINO Hijo’ cantaores ANTONIO HIGUERO guitarra | SOPHIA QUARENGHI violín | TATE NÚÑEZ y CEPA NÚÑEZ palmas 29/01/16 | JUAN CORTÉS ‘DUQUENDE’ cantaor JUAN GÓMEZ ‘CHICUELO’ guitarra 19/02/16 | PEPE HABICHUELA guitarra JOSEMI CARMONA guitarra | CARLOS CARMONA guitarra | JUAN CARMONA percusión 04/03/16 | DAVID PALOMAR cantaor JOSÉ QUEVEDO ‘BOLA’ y JESÚS GUERRERO guitarras | ANABEL RIVERO y ROBERTO JAÉN palmas y coro 08/04/16 | JOSÉ VALENCIA, ANTONIO REYES, JESÚS MÉNDEZ cantaores | JARITO CARRASCO y MANUEL VALENCIA guitarras 27/06/16 | JOVEN ORQUESTA NACIONAL DE ESPAÑA CHRISTIAN ZACHARIAS piano y dirección Obras de Jörg Widmann, Robert Schumann y Johannes Brahms LICEO DE CÁMARA XXI ANM | Sala de Cámara | 19:30h 14/10/15 | CUARTETO DE CREMONA Obras de Anton Webern, Wolfgang Amadeus Mozart y Franz Schubert 10/11/15 | FRANK PETER ZIMMERMANN violín ANTOINE TAMESTIT viola CHRISTIAN POLTÉRA violonchelo Obras de Franz Schubert, Paul Hindemith y Ludwig van Beethoven 15/12/15 | EMMANUEL PAHUD flauta ERIC LE SAGE piano Obras de Wolfgang Amadeus Mozart, Franz Schubert, Robert Schumann y Felix Mendelssohn 12/01/16 | CUARTETO SCHUMANN | VARVARA piano Obras de Johannes Brahms, Ludwig van Beethoven y Nikolai Medtner 26/01/16 | CUARTETO QUIROGA JAVIER PERIANES piano Obras de Antón García Abril *, Enrique Granados y Joaquín Turina 26/02/16| CUARTETO DE JERUSALÉN I Integral de los cuartetos de Béla Bartók I 27/02/16 | CUARTETO DE JERUSALÉN II Integral de los cuartetos de Béla Bartók II 09/03/16 | ANNA CATERINA ANTONACCI soprano DONALD SULZEN piano La voix humaine, de Francis Poulenc 30/03/16 | LINA TUR BONET violín | IVÁN MARTÍN piano Obras de Claude Debussy, Francis Poulenc, Olivier Messiaen, Eugène Ysaÿe y Maurice Ravel 03/04/16 | CHRISTIAN ZACHARIAS piano | LA RITIRATA Obras de Luigi Boccherini, Gaetano Brunetti, Ludwig van Beethoven y Wolfgang Amadeus Mozart 24/05/16 | CUARTETO CASALS Obras de György Ligeti, Ludwig van Beethoven y Dmitri Shostakóvich 13/06/16 | ALISA WEILERSTEIN violonchelo Obras de Benjamin Britten, Osvaldo Golijov, Johann Sebastian Bach y Zoltán Kodály 20/11/15 | CÉCILE McLORIN SALVANT voz 05/02/16 | CHUCHO VALDÉS piano 27/05/16 | FRED HERSCH TRIO XXII CICLO DE LIED TEATRO DE LA ZARZUELA | 20:00h 05/10/15 | ADRIANNE PIECZONKA soprano BRIAN ZEGER piano Obras de Franz Schubert, Richard Strauss, Richard Wagner y Erich Korngold 02/11/15 | MIAH PERSSON soprano FLORIAN BOESCH barítono MALCOLM MARTINEAU piano Obras de Robert Schumann 21/12/15 | EWA PODLEŚ contralto ANIA MARCHWIŃSKA piano Obras de Frédéric Chopin, Franz Joseph Haydn, Antoni Parera Fons y Johannes Brahms 11/01/16 | HANNO MÜLLER BRACHMANN bajo-barítono HARTMUT HÖLL piano Goethe-Lieder Obras de Franz Schubert, Hugo Wolf y Ferruccio Busoni 22/02/16 | MARKUS SCHÄFER tenor CHRISTIAN ELSNER tenor | MICHAEL VOLLE barítono FRANZ-JOSEF SELIG bajo GEROLD HUBER piano Obras de Franz Schubert y Felix Mendelssohn-Bartholdy 04/04/16 | DANIELLE DE NIESE soprano OMER MEIR WELLBER piano Obras de Fernando Obradors, John Dowland, Georg Friederic Haendel, Wolfgang Amadeus Mozart, Edvard Grieg, Francis Poulenc, Georges Bizet y Léo Delibes 18/04/16 | MARÍA ESPADA soprano KENNEDY MORETTI piano Obras de Leoš Janáček, Ernst Krenek, Claude Debussy, Mariano Rodríguez de Ledesma, José Melchor Gómis, Vincenzo Bellini, Gioacchino Rossini y Franz Liszt 03/05/16 | KARITA MATTILA soprano VILLE MATVEJEFF piano Obras de Francis Poulenc, Henri Duparc, Johannes Brahms, Aulis Sallinen y Joseph Marx 30/05/16 | JOYCE DIDONATO mezzosoprano CRAIG TERRY piano Programa a determinar 20/06/16 | CHRISTIAN GERHAHER barítono GEROLD HUBER piano Winterrreise, de Franz Schubert * Estrenos absolutos AUDITORIO NACIONAL DE MÚSICA VENTA DE ABONOS para todos los ciclos: desde el 25/06/15. BACH VERMUT: 24€ y 40€ | ANDALUCÍA FLAMENCA: desde 56€ | JAZZ EN EL AUDITORIO y FRONTERAS: desde 48€ LICEO DE CÁMARA XXI y UNIVERSO BARROCO (Cámara): desde 96€ | UNIVERSO BARROCO (Sinfónica): desde 60€ |CONTRAPUNTO DE VERANO: desde 32€ Taquillas del Auditorio Nacional de Música, www.entradasinaem.es y 902 22 49 49 TEATRO DE LA ZARZUELA XXII CICLO DE LIED. VENTA DE ABONOS: desde el 25/06/15. Desde 64€. Taquillas del Teatro de la Zarzuela, www.entradasinaem.es y 902 22 49 49 MUSEO NACIONAL CENTRO DE ARTE REINA SOFÍA SERIES 20/21. Entrada libre hasta completar aforo 17 CORAL BACH NOVES VEUS PER A DIFONDRE LA MÚSICA DEL COMPOSITOR BARROC I DONAR SUPORT ALS NOUS TALENTS ÉS L’OBJECTIU DE LA BECA QUE CONCEDEIX ANUALMENT L’ACTIVA ASSOCIACIÓ BACH ZUM MITSINGEN A QUATRE JOVES CANTANTS. E text Ana María Dávila · fotografies: Premsa Bach Zum Mitsingen n el marc d’un innegable interès creixent per la música del gran Johann Sebastian Bach, a Barcelona des de fa quatre anys una jove iniciativa està contribuint de manera particularment activa a difondre la música del geni barroc. Des de l’abril de 2011, l’associació Bach Zum Mitsingen (BZM) desenvolupa un important esforç de programació que té dos eixos principals: un cicle dedicat a la interpretació integral de les seves cantates –en format participatiu i coincidint amb la data litúrgica per a la qual foren escrites– i el Festival Bachcelona, que enguany ha arribat a la tercera edició. I per arrodonir les dues propostes, lidera un projecte que combina la difusió de la música de Bach amb el suport als joves talents del cant. Aquest 2015, per segon any consecutiu, la BZM ha tornat a concedir a quatre joves intèrprets –aquesta vegada la soprano Maria Pujades, la contralt Dida Castro, el tenor Jorge NavarroColorado i el baix Fabio Lessuisse– la seva Beca Bach, una iniciativa que pretén “ajudar els joves cantants solistes en la seva formació i donar-los a conèixer en l’execució de la música vocal de Bach”, tal com n’assenyalen els impulsors. A L'ESTIL ALEMANY Bach Zum Mitsingen és un projecte que els músics Pau Jorquera i Daniel Tarrida a partir d’iniciatives semblants existents a Alemanya. “La idea era crear una associació de persones 18 • REVISTA MUSICAL CATALANA “En aquest moment hi ha un gran interès entre els músics joves per interpretar Bach. Tot i que el món operístic està molt en boga, molts cantants opinen que fer Bach els ajuda a interpretar millor qualsevol altre compositor”, afirma Pau Jorquera, fundador, juntament amb Daniel Tarrida, de la BZM. “La Beca Bach neix en el marc del projecte d’oferir la integral de les seves cantates, cosa que inclou també les cantates per a solistes. La idea –continua– és escollir, cada any, quatre cantants que desenvolupin tres produccions amb aquestes obres. I això ho complementem amb una masterclass a càrrec d’un solista de nivell internacional, que convidem per dur a terme la primera producció. Aquest any vam proposar-ho a la soprano anglesa Katharine Fuge, que de seguida es va mostrar entusiasmada amb la iniciativa”, afegeix. La resposta entre els joves també ha estat entusiasta i enguany més de setanta intèrprets, entre 18 i 35 anys, es van postular per gaudir d’aquesta oportunitat. Tots ells van haver de superar un primer filtre basat en el currículum i una gravació, i la vintena de preseleccionats, una segona prova consistent en la interpretació de dues àries de Bach davant els responsables de la BZM. Els guanyadors reben, a que es reunissin per fer les cantates de Bach. Vam llançar la idea a Barcelona el 2011 i la nostra sorpresa és que vam rebre centenars d’inscripcions”, explica Jorquera. La proposta no ha fet sinó créixer. “Potser l’èxit de BZM és que proposem un Bach proper perquè la gent no només hi assisteixi com a públic, sinó que el pugui cantar com a participant. I el festival a l’estiu programa concerts també molt propers a la gent, com Bach i el flamenc, Bach i el jazz o, enguany, Bach en cases particulars”. www.bachbummitsingen.com Al centre, la soprano anglesa Katharine Fuge, mestra dels becats pel BZM enguany. D’esquerra a dreta: Daniel Tarrida, fundador de BZM, junt amb els becats Fabio Lessuisse, Dida Castro, Jorge Navarro-Colorado i Maria Pujades. 19 Concert a l’església de Santa Maria del Pi organitzat per l’associació BZM. LA IMPORTÀNCIA DE L’ESPIRITUALITAT Cal ser cristià per entendre i, doncs, interpretar Bach? Aquesta és la pregunta que molts es formulen. A Katharine Fuge li sembla que “sí, l’espiritualitat és important, però no cal que sigui un punt de vista cristià. Només es tracta que hi hagi una certa connexió amb el món de Bach que et permeti explicar la seva fe”. El mateix opina Pau Jorquera. “No cal ser cristià per interpretar Bach, però sí tenir una certa espiritualitat, com una porteta al mig del pit, que has d’obrir per poder connectar amb el text i la música de Bach. La clau d’accés a Bach no és la perfecció tècnica, sinó la transcendència i l’espiritualitat.” O, com diu Maria Pujades, “és qüestió d’estar receptiu a allò que ell t’ofereix”. més de la classe magistral, una dotació econòmica de mil euros un privilegi per a mi poder compartir aquest aprenentatge amb que aporta un patrocinador privat, Laboratoris Salvat. els joves, amb la gent que està accedint a aquesta música increïble “Jo vinc del món coral i aquestes coses de seguida se saben; fins en els inicis de les seves carreres”, deia la cantant, poc abans de i tot coneixia la gent que l’any passat es va presentar a la Beca”, començar una sessió de treball que posà èmfasi especial en la explica la soprano Maria Pujades, que a més del seu interès perimportància del text com a clau d’accés a l’obra del compositor. sonal per la música de Bach, va sentir-s’hi atreta perquè aquesta “Bach té una forma d’escriure especial, darrere la qual s’amaguen és “una gran oportunitat de creixement personal i artístic, tant moltes lectures, línies de cant ocultes. Però el més important és la pel ressò que aquest projecte pugui tenir com per la possibilitat qüestió del text i la capacitat de l’intèrpret per poder comunicar d’aprendre i per l’experiència de cantar amb un ensemble amb tota l’emoció que contenen les paraules”, explicava Fuge. músics de més nivell que tu”. Una cosa semblant diu el tenor JorPer als joves, l’experiència no ha pogut ser més enriquidora. ge Navarro-Colorado, que també se sentia “Katharine va insistir en la importància del estimulat per la possibilitat de “ficar el cap text i el llenguatge per interpretar les canta“LA CLAU D’ACCÉS dins el panorama musical espanyol, ja que tes de Bach”, coincideix Navarro-Colorado, A BACH NO ÉS vaig començar a dedicar-me al cant quan per al qual l’obra del compositor és difícil LA PERFECCIÓ TÈCNICA, vaig anar a viure al Regne Unit i, fins ara, de cantar “perquè Bach escriu per a la veu SINÓ L’ESPIRITUALITAT” pràcticament només he cantat allà”. com si es tractés d’un instrument més i això comporta dificultats tècniques, tot i que el PODER COMUNICAR TOTA L’EMOCIÓ més difícil és aconseguir que tot això no es noti i només ressalti la L’abril passat els quatre becats es van enfrontar al seu primer comunicació del text i la bellesa de la música”. Per a Maria Pujarepte: la interpretació de les cantates BWV 42 Am Abend aber des, “el missatge més important que Katharine Fuge ens va transdesselbigen Sabbats i BWV 84 Ich bin vergnügt mit meinem Glücke metre va ser que cal ser molt coherent amb el que fas, amb el que sota el mestratge de Katharine Fuge. La soprano, amb una diBach està escrivint a la seva música i amb el text que estàs dient”. latada trajectòria al costat de John Eliot Gardiner, va oferir als Després d’aquesta primera experiència, el projecte Beca joves becats una classe magistral que serví com a preparació del Bach ha continuat amb una segona actuació dels becats, al cosconcert que tots plegats van interpretar el dia 11 a la basílica dels tat de l’ensemble Le Tendre Amour, en el marc del Festival BachSants Just i Pastor de Barcelona. “He tingut la gran sort de cantar celona, i amb un concert final que tindrà lloc a l’octubre, per a un munt de Bach amb els millors directors en aquest camp i ara és l’Acadèmia Bach d’Ais de Provença. 20 • REVISTA MUSICAL CATALANA ORQUESTRA SIMFÒNICA DE BARCELONA I NACIONAL DE CATALUNYA KAZUSHI ONO DIRECTOR TITULAR TEMPORADA 2015-16! Abona’t a partir de [A la venda a www.auditori.cat] 125€ EL MILLOR REPERTORI 3a, 5a i 9a SIMFONIA BEETHOVEN L’OCELL DE FOC STRAVINSKY BOLERO RAVEL 3a i 5a SIMFONIA MAHLER PATÈTICA TXAIKOVSKI FESTIVAL GERSHWIN MISSA BERNSTEIN DAPHNIS I CHLOÉ RAVEL ROMEU I JULIETA PROKÓFIEV 1a, 7a i 13a SIMFONIA XOSTAKÓVITX GRANS INTÈRPRETS I DIRECTORS LANG LANG JOSHUA BELL JORDI SAVALL ISABELLE FAUST ALISA WEILERSTEIN ALEXEI VOLODIN LA MÀGIA DE BROADWAY PER NADAL GLADIATOR LIVE DANNY ELFMAN I TIM BURTON PIRATES DEL CARIB ©Igor Cortadellas / www.igor.cat CINEMA I MUSICALS COMENÇA LA FESTA DE LA CLÀSSICA! L'Auditori és un consorci de Principals mitjans patrocinadors de l’OBC Visiteu-nos a 21 NODES ENIGMES VITALS I COMPOSITIUS EN L’OBRA DE MOZART W.A. ¿Es pot relacionar la música de Mozart amb les vivències que estava travessant? El misteri que envolta la vida del compositor, així com la fascinació que en desperta la música ens omplen de preguntes. text Jacobo Zabalo · fotografia Thinkstockphotos Mozart perquè era inaudit”, ha escrit Nikolaus Harnoncourt; el qual afegeix que avui dia, “després que aquest llenguatge hagi estat allisat, llimat, endolcit i harmonitzat al llarg de nombroses generacions d’una manera que no és explicable partint de les partitures de les obres”,5 costa d’assumir la seva incompresa originalitat. Una creativitat intempestiva lfred Einstein, en un estudi ja clàssic, plantejà com de temptador i proi fora del comú per la varietat d’emocions blemàtic és entendre la música d’un compositor a la vista de la seva vida. que evoca, des del minimalisme del larghetTambé en el cas de Wolfgang A. Mozart la relació entre vida i obra, “oculto del seu últim Concert per a piano fins a ta i misteriosa”,1 resulta tan fecunda com inextricable. El filòsof Eugenio l’exuberància de registres que palesa una Trías va incidir en aquesta interdependència en un apartat d’El canto de òpera com el Don Giovanni, passant per pelas sirenas titulat “L’obra o la vida”: “quan es vol parlar sobre la seva obra musical s’hi ces aïllades i sense funció aparent, com ara encreua la biografia. I a l’inrevés.” 2 Com és sabut, la culminació d’aquesl’Adagio en Si menor, KV 540 ta ambigüitat s’escenificà amb la composició d’una missa de difunts, el que Alfred Einstein va qualifiLA MÚSICA DE cèlebre Requiem en Re menor. Concebut patèticament pel finat, sembla car com “un dels més perfectes, MOZART “CONTÉ que es correspon amb la (in)acabada obra que un mateix és, al capdamés profundament sentits i desTOTA L’AMPLITUD vall. Amb tot, “la vida de Mozart suscita interrogants inquietants. Com esperats que Mozart va componDE LA VIDA, DES si hi subsistís un misteri mai no aclarit.”3 Són nombroses les ombres que dre”. Moviment de lucidesa inDEL DOLOR MÉS recorren la breu i fructífera existència del salzburguès, a qui Philippe quietant, que estranyament no PROFUND FINS A Sollers qualifica de Misteriós Mozart.4 La fascinació que en desperta va trobar cabuda en cap sonata L’ ALEGRIA MÉS PURA” per a piano. “Per què no admela producció musical augmenta l’interès per la vida del creador, ja que trasllada estats d’ànim que l’oient sent inequívocament viscuts. De fet, tem simplement –prossegueix més enllà de la lectura “existencial” a què pòstumament predisposa el Requiem, altres Einstein– que una peça com aquesta hauria peces filtren la consciència que va poder tenir Mozart de la fragilitat humana, la qual pogut néixer de la ploma de Mozart sense un cosa apuntala la propensió natural a estendre aquell pont entre vida i obra. «objectiu» concret, en una hora viscuda entre La sensibilitat particular i complexa de Mozart es manifestà artísticament qüesl’angoixa i l’alegria?” 6 tionant la validesa de certs clixés compositius i, així, també el gust establert en el L’exercici de lliure composició, que seseu temps. “Els estetes conservadors de la seva època rebutjaven el llenguatge sonor de gons el sociòleg Norbert Elias7 costà efec- A 22 • REVISTA MUSICAL CATALANA Domingo en el rol titular deMacbethaquestfebrer passat a l’Staatsoper de Berlín, amb Liudmyla Monastyrska. tivament la vida a Mozart, indica que Mozart creia en la transcendència del seu art, conscient de no estar merament ancorat en les usuals pautes de composició. Theodor W. Adorno arriba a plantejar que “la seva música és un intent sostingut de defugir la convenció”, fins i tot fent ús de la dissonància en diversos llocs.8 És més, contra la mera consideració de la seva producció com un divertiment insubstancial i infantil, algú tan poc susceptible d’interpretacions extemporànies com Harnoncourt ha escrit que la música de Mozart “conté tota l’amplitud de la vida, des del dolor més profund fins a l’alegria més pura. Ens presenta els conflictes més amargs, sovint sense oferir-hi una solució. Sovint és espantós com fa que ens mirem en un mirall crític. Aquesta música és molt més que bonica, és tremenda, en l’antic sentit de la paraula: elevada, que tot ho veu, que tot ho sap”.9 DESVELANT PART DEL MISTERI 29 DE MARÇ DE 2016 M. MINKOWSKI REQUIEM DE MOZART AL PALAU DE LA MÚSICA ¿D’on brolla aquesta sensació de totalitat absoluta i omniscient, de vegades tan amenaçadora com complaent en d’altres? Benet Casablancas sembla tenir-ne la clau: “Mozart amaga pudorosament el desplegament dels seus recursos tècnics i les seves elaboracions més abstractes amb l’encanteri enlluernador del seu inesgotable do melòdic, de manera que fins i tot els no connaisseurs –com apunta en una carta cèlebre– puguin gaudir-ne, encara que no sempre els sigui donat de penetrar en les seves raons”. No resulta fàcil entendre com des de l’ús intensiu d’uns recursos ja coneguts –els del classicisme– es promou un salt tan considerable. Un salt que queda palès en l’òpera Don Giovanni. “Profundament pertorbadora”,10 condensa l’essència mateixa de la música de Mozart; essència incomprensible fora del període que, alhora, transcendeix de manera fascinant. Aquesta composició total i polièdrica fou venerada per romàntics com E. T. A. Hoffmann, envestida per un poder que només afecta el mite. Posseeix –segons Trías– una dimensió cosmogònica, com de “món propi”.11 Sens dubte, Einstein ho va encertar en definir-la com “una obra sui generis, incomparable i enigmàtica. Així ho va ser la tarda de la seva creació, així roman fins als nostres dies”.12. 1. Einstein, Alfred, Mozart. París: Gallimard, 1991; p. 144. 2. Trías, Eugenio, El canto de las sirenas. Barcelona: Galaxia Gutenberg, 2007; p. 153. 3. Ibid., p. 154. 4. Sollers, Phillipe, Misterioso Mozart. Barcelona: Alba, 2003. 5. Harnoncourt, Nikolaus, “El chiaro-oscuro de Mozart: conjuntos orquestales”, en: El diálogo musical. Reflexiones sobre Monteverdi, Bach y Mozart. Barcelona: Paidós, 2003; p. 124-125. 6. Einstein, Alfred, Op.cit., p. 320. 7. Elias, Norbert, Mozart. Sociología de un genio. Barcelona: Península, 1991. 8. Adorno, Theodor W., Beethoven. Filosofía de la música. Madrid: Akal, 2003; p. 31-32. 9. Harnoncourt, Nikolaus, “El chiaro-oscuro de Mozart: conjuntos orquestales”, Op.cit., p. 122-123. 10. Trías, Eugenio, Op. cit., p. 200. 11. Ibid., p. 202. 12. Einstein, Alfred, Op.cit., p. 553 23 ENTREVISTA UN DIRECTOR CATALÀ ENTRE LA TRADICIÓ GERMÀNICA I L’AMERICANA CABALLÉ DOMENECH JOSEP DIRECTOR DE LA COLORADO SPRINGS PHILHARMONIC I DE L’STAATSKAPELLE HALLE, ACTUA TAMBÉ AMB FORMACIONS COM LA ROYAL PHILHARMONIC ORCHESTRA DE LONDRES. TÉ UNA CARRERA D’ALLÒ MÉS INTERNACIONAL. text Mercedes Conde Pons MCP: ¿El tipus de finançament de totes dues orquestres té una repercussió pel que fa a la llibertat a l’hora d’escollir el repertori musical? JCD: No, realment. En totes dues orquestres tinc un comitè artístic assessor i, per tant, la programació es posa sempre en comú. És un procés molt llarg i hi intervé molta gent, que va posant idees damunt la taula, però no em sento amb les mans lligades a nivell artístic, perquè jo parteixo de la base que no faig cap programa que no m’agradi d’escoltar a mi mateix. Aquí està la clau dels bons programadors: com fer que un programa resulti atractiu a la gent. En arribar a Colorado Springs, el primer any vaig programar dues simfonies de Mahler i es van posar les mans al cap perquè aquí no hi estaven acostumats, i el fet és que va ser un èxit brutal i rebo cartes de gent que vol un cicle sencer de simfonies de Mahler! Tot es tracta de donar les coses en el seu moment i amb la seva lògica. A Halle, com que tenim una orquestra tan gran –són 147 músics–, puc fer programes que requereixen una gran plantilla, com per exemple L’anell del nibelung de Wagner, que farem la propera temporada en dos caps de 24 • REVISTA MUSICAL CATALANA josep caballé domenech MERCEDES CONDE PONS: La Colorado Springs Philharmonic i l’Staatskapelle Halle, de les quals és titular, són dues orquestres molt diferents, tant per tradició com pel seu sistema de finançament... JOSEP CABALLÉ DOMENECH: La Colorado Springs Philharmonic és una orquestra part time, per tant els seus músics no viuen únicament de l’activitat amb l’orquestra. El nostre finançament és privat exclusivament, mitjançant patrons i la venda d’entrades. S’ha de fer una gran feina de fundraising, perquè el públic cada cop sigui més nombrós i aporti més a l’orquestra. Aquesta seria la diferència principal amb l’Staatskapelle Halle a Alemanya, una orquestra totalment finançada per l’Estat. He de dir, però, que les dues experiències m’han permès aprendre molt i de Colorado he tret coses que puc aplicar a Halle i viceversa, tant pel que fa a gestió com a nivell artístic. setmana. Aquest any hi he dirigit Arabella d’Strauss, el War Requiem de Britten, i això requereix un procés de bona organització, perquè cal programar el calendari d’acord també amb les funcions d’òpera, ja que a Halle la mateixa orquestra fa òpera, teatre, ballet i repertori simfònic, amb més de 300 actuacions a l’any. MCP: ¿S’ha atrevit ja a programar repertori contemporani i a estrenar obres de compositors nord-americans a Colorado Springs? JCD: El públic americà és un públic molt curiós i rep molt bé les obres de compositors del seu país. A Colorado Springs aquest és un dels propers reptes que ens hem posat, perquè aquí mai no hi ha hagut una estrena. La propera temporada (abril de 2016) hi haurà un concert de música contemporània americana, amb la Simfonia del Doctor Atomic de John Adams, una obra de Christopher Teofanidis i la Quarta Simfonia de Larry Alan Smith. Quan vaig presentar el projecte, els va agradar la idea de tractar amb un compositor de primera mà, que escrigui una obra d’encàrrec per a l’orquestra. A més, la temporada 2016-17 commemorem el norantè aniversari de la Colorado Springs Philharmonic i hem demanat a set compositors que componguin una obra inspirada en la cançó America, the beautiful, considerat el segon himne nacional. MCP: Quines coses han canviat des que va arribar a la Colorado Springs Philharmonic? JCD: Ara fa tres anys que hi sóc com a titular i des de llavors hem incrementat un 35% els abonaments, hem passat a doblar alguns dels concerts. La sala on toca l’orquestra té 2.200 localitats i hi ha concerts amb sold out en tots dos programes. Pel que fa a projecte social estem tirant endavant un projecte educatiu i tenim molta més comunicació amb les escoles. Hi ha un programa que el Carnegie Hall ha fet per educar públic jove i la nostra és l’única orquestra del Mid West que ho està portant a terme i està donant els seus resultats. Per tant, estem creixent a nivell artístic i d’expansió. Venien d’una bancarrota fa deu anys i actualment estem en una molt bona situació. FELICES COINCIDÈNCIES “Fa dos anys el violoncel·lista Alban Gerhardt em va oferir enregistar per a Hyperion amb la Royal Flemish Orchestra i ell com a solista, obres de Vieuxtemps i Ysaÿe. El cedé es pot comprar des del febrer d’aquest any.” “La història d’aquest cedé és divertida, perquè l’Alban Gerhardt em va proposar fer-lo amb molt poc temps i en aquell moment la Mònica i jo estàvem esperant el naixement del nostre primer fill, el Marc, previst per a la setmana de l’enregistrament. Però finalment el nen es va avançar dues setmanes, coincidint just quan jo estava dirigint l’OBC a Barcelona, així que tot va quadrar i vaig poder fer la gravació i estar present en el naixement del meu fill.” a. bofill “La Mònica i el Marc sempre viatgen amb mi. En dos anys no hem passat més de trenta nits separats. A nivell logístic no resulta fàcil, però hi són a tots els concerts i fins que el nen no hagi d’anar a l’escola ho seguirem fent així.” 25 L’orquestra a nivell artístic també està sonant d’una altra manera i s’està fent un repertori molt més agosarat i comença a tenir un prestigi que abans no tenia. Això a Halle també està començant a passar, feia deu anys que no feien cap gira ni cap enregistrament i aquesta primavera hem fet una gira per Sud-amèrica amb set concerts que ha tingut un èxit brutal. MCP: ¿Veu possible fer alguna gira en el futur amb la Colorado Springs Philharmonic? JCD: Als Estats Units és més complicat fer una gira i, a més, entenc que no és la nostra prioritat. Aquí en la proximitat hi ha altres llocs on arriben orquestres importants, com el Festival d’Aspen, on vénen la New York Philharmonic o la Chicago Symphony. Potser d’aquí a deu anys... MCP: ¿D’aquí a deu anys es veu encara com a titular de la Colorado Springs Philharmonic? JCD: Per què no? Jo ara m’hi sento molt a gust. Una de les coses que més m’agrada d’aquí és el públic, que és molt generós en les seves demostracions. És un públic que valora molt el que se li ofereix i que es lliura, i quan tens això i a més et sents ben tractat resulta difícil no continuar. El meu contracte era de cinc anys i estic renovant per un contracte sense data final. A Halle enguany m’han ofert una renovació fins al 2018. LA SEVA ANÀLISI SOBRE LA SUCCESSIÓ A LA BERLINER PHILHARMONIKER “Crec que ningú no esperava que la Filharmònica de Berlín posposés la decisió i totes les «porres» se’n van anar en orris. Sí que és veritat que seguint els diaris alemanys no estava massa clar el que passaria. I crec que el fet que posposessin la decisió vol dir que certament no hi havia cap candidat clar. És cert que Thielemann era un dels que tenia més números, però també és cert que té una personalitat molt especial i això no sé si els agrada, als berlinesos. Jo tenia el pressentiment que la donarien a Daniel Barenboim, perquè no hi ha dubte que és un mestre i en l’àmbit polític de Berlín té molt bona mà, com ha demostrat amb l’Staatskapelle. A mi m’ha sorprès que Mariss Jansons no fos una altra de les opcions en primera línia, tot i que potser ell mateix es va autoeliminar de les opcions allargant el seu contracte fins al 2023 a Munic. En qualsevol cas, penso que valorar els candidats a ser titular per la seva imatge o popularitat és un error. Actualment sembla que la qüestió més important sigui quin director vendrà més, i això és una decisió important però poc artística. Per què la persona més artísticament valuosa no pot ser també la més atractiva per vendre? En què hem fallat en aquests darrers anys perquè això no sigui així? En el seu temps, Karajan a Europa i Bernstein als Estats Units eren els que més venien. Per això em sembla una gran notícia que Kirill Petrenko hagi estat l’escollit” MCP: Allà dirigirà la propera temporada la seva primera Tetralogia. ¿Hi ha alguna òpera que li agradaria dirigir i que encara no hagi pogut fer? JCD: N’hi ha moltes... Porto més de 60 funcions de Le nozze di Figaro, però no he dirigit mai Don Giovanni. Enguany dirigiré Salome d’Strauss, i de Puccini he fet Tosca, La bohème, però encara no he dirigit Madama Butterfly... MCP: I del repertori simfònic, ¿alguna obra que vulgui dirigir? JCD: La Vuitena de Mahler l’acabaré programant algun dia a Halle, però per exemple, la Primera de Brahms no l’havia dirigit des dels anys d’estudiant i aquesta temporada passada la vaig poder tornar a fer. Hi ha obres que no les pots fer tan sovint i per això et vénen de gust. Però també hi ha altres obres, noves, com per exemple el nou ballet d’Enric Palomar, per a la companyia Entredos Ballet Español, que vam enregistrar a l’abril amb l’Orquestra d’Extremadura. O projectes com el que tenim entre mans de cara a la propera temporada a Halle, que celebrem el desè aniversari de la creació de la nova orquestra i hi programarem obres que han estat dedicades expressament a orquestres, com per exemple la Setena de Dvořák, que es va dedicar a la Royal Philharmonic de Londres, o la Simfonia Alpina, dedicada a l’Staatskapelle de Dresden. A més, a l’Staatskapelle de Halle afegim dos nous encàrrecs, el primer és al setembre, una fanfara encarregada a un compositor local, Jens Marggraf, per celebrar el desè aniversari. El segon encàrrec és en el darrer concert de la temporada, amb la Simfonia Alpina, i l’encàrrec d’una simfonia a l’Enric Palomar. Curiosament, l’Enric Palomar va estrenar una de les seves primeres òperes, Juana, a l’Òpera de Halle, o sigui que hi ha una connexió molt maca. 26 • REVISTA MUSICAL CATALANA MCP: Recentment ha fet una gira per Amèrica del Sud: Colòmbia i Xile. Com ha estat l’experiència? JCD: Va ser brutal! Vam fer quatre concerts a Xile i tres a Colòmbia. Fa dos anys es va fer per un festival a Bogotà amb el nom de “Bogotà és Beethoven” i en quatre dies va haver-hi 50 concerts només de Beethoven. I va tenir tant d’èxit que enguany han fet la segona edició, al voltant de Mozart, amb 67 concerts en quatre dies amb el títol de “Bogotà és Mozart”. Hi havia tres orquestres internacionals: la del Mozarteum de Salzburg, l’Orquestra de Cambra de Viena i la més gran era l’Staatskapelle de Halle, amb solistes internacionals com Lars Vogt, Isabelle Faust, Isabelle van Keulen... A Bogotà tots els nostres concerts estaven exhaurits abans d’arribar i el públic era impressionant, amb una mitjana d’edat entre 20 i 30 anys... Allà s’ha creat fa poc una orquestra de jo- Caballé Domenech dirigint la Colorado Springs Philharmonic. a. bofill “M’AGRADARIA MOLT TORNAR AL LICEU I A DIRIGIR CONCERTS AMB L’OBC, PERÒ JA ES DONARAN LES CONDICIONS PERQUÈ AIXÒ PASSI EN UN FUTUR” ves i s’hi van presentar 5.000 persones! El que va passar a Veneçuela fa vint anys, està passant ara a Colòmbia, però sense el caire polític que pot tenir El Sistema veneçolà. La propera temporada hi torno per dirigir Salome d’Strauss al Teatro Julio Mario Santo Domingo; és estrena nacional, a veure com hi respon la gent. Aquestes experiències serveixen per veure que es fan coses interessants a altres parts del món i dóna esperances en el futur. No és cert que la música estigui en crisi. Jo crec més aviat que es tracta de cicles de vida, que van i vénen. MCP: No acostuma a dirigir sovint a Catalunya i això que és el director català amb més carrera internacional de la seva generació. Com és això? JCD: Fa dos anys i mig vaig dirigir per darrer cop l’OBC a Barcelona i ara per ara no tinc dates a l’agenda fins d’aquí a dues temporades, tot i que tampoc no s’ha posat en contacte amb mi ningú des de Catalunya. M’agradaria molt tornar al Liceu, i a dirigir concerts amb l’OBC, però ja es donaran les condicions perquè això passi en un futur. Jo tinc molt bona relació amb els músics de Barcelona i sempre que he estat allà m’he sentit molt ben tractat. És simplement un aspecte conjuntural, que ja canviarà quan hagi de canviar. I continuo tenint molt clar que la meva carrera operística, jo l’estic fent gràcies al Liceu, perquè Joan Matabosch va apostar per mi en un moment donat. MCP: ¿El veurem, doncs, al Teatro Real de Madrid? JCD: Hi ha hagut alguns contactes, però encara no hi ha res concret. De totes formes, hi ha més teatres a Espanya: València, ABAO... la propera temporada dirigiré a Bilbao Roberto Devereux al novembre. MCP: L’agost el passa al Festival Wintergreen, a Virginia, i al Festival d’Aspen. A Wintergreen és principal director convidat i a més hi dirigeix l’orquestra de l’acadèmia aquest estiu. A Aspen dirigirà Sarah Chang al violí fent el Concert de Sibelius, i també Les nuits d’été de Berlioz. ¿Li agrada el vessant formatiu que ofereix la seva professió? JCD: Ja fa molts anys que treballo amb orquestres joves i m’encanta treballar amb aquest tipus de formacions. Tenen un altre esperit. Aquest estiu faré un concert al Texas Music Festival –un dels festivals per a joves més importants dels Estats Units–, al Festival d’Aspen, que també és un festival per a gent jove. A Wintergreen ja fa anys que hi vaig i m’han demanat que faci algunes classes a l’acadèmia. És veritat que l’energia que una orquestra de joves t’aporta és diferent. Però de la mateixa manera que ells aprenen, jo també n’aprenc. Els joves fan moltes preguntes i això t’obliga a plantejar-te qüestions noves sobre una obra. Al juliol he estat en un festival al Brasil, amb gent jove, però tipus El Sistema de Veneçuela. Un ha de tornar molt més del que ha rebut a la vida. 27 I N M 28 • REVISTA MUSICAL CATALANA E O M R I A M REPORTATGE GREGORI ESTRADA EL GRAN MESTRE DE L’ORGUE A MONTSERRAT EL 18 DE MARÇ PASSAT ENS ARRIBAVA LA NOTÍCIA DE LA MORT DEL PARE GREGORI ESTRADA, MONJO DE MONTSERRAT, ORGANISTA, DIRECTOR DE COR, MUSICÒLEG, COMPOSITOR I DOCENT. EL SEU TREBALL HA MARCAT TOTA UNA GENERACIÓ. text Pep Gorgori · fotografies Abadia de Montserrat E l desembre de l’any 1952 van arribar a mans de l’abat Escarré alguns discos dels Petits Cantors de Viena. Escoltar-los li va causar una impressió tan forta que va decidir que a Montserrat hi havia d’haver un grup vocal d’un nivell comparable a aquest. Dos mesos després ja enviava dos monjos a Àustria per informar-se de com s’organitzava l’ensenyament musical d’aquells nens: eren el pare Ireneu Segarra –que explica aquest episodi en les seves memòries– i el pare Gregori Estrada. L’encàrrec que van rebre era ben clar: “Vull que tota l’organització de l’Escolania sigui canviada per poder obtenir la màxima perfecció del cant”, els va dir. Possiblement la reforma de l’Escolania, empresa en estreta col·laboració amb el pare Segarra, és un dels llegats més evidents i vistosos del pare Gregori Estrada, junt amb les Trobades d’Animadors de Cant per a la Litúrgia (vegeu el requadre sobre aquest tema). Tanmateix, l’he- rència que ens deixa inclou un ventall encara més ampli d’aportacions. LA FORMACIÓ DEL MESTRE El pare Estrada va néixer a Manresa l’any 1918, i el 1933 va iniciar el noviciat al monestir de Montserrat. Durant aquest període va compaginar els estudis de música a l’Escolania amb les classes d’orgue al Conservatori del Liceu, amb Josep Muset i Ferrer. Aviat va esdevenir l’organista de la comunitat, i durant la Guerra Civil, quan la congregació es va haver de dispersar, va continuar els estudis eclesiàstics i musicals als monestirs alemanys de Beuron i Maria Laach i posteriorment al col·legi benedictí de Sant Anselm de Roma. Ja als anys quaranta, va estudiar harmonia i contrapunt amb Josep Barberà i Cristòfor Taltabull, i als cinquanta encara va perfeccionar els seus coneixements sobre orgue i fuga a París. 29 UN POU DE SAVIESA MUSICAL La influència del pare Estrada com a organista va arribar també a Montserrat Torrent, degana de l’orgue a Catalunya i mestra d’una generació d’organistes que ja està despuntant amb força en l’actualitat. Torrent, encara en vida del pare Estrada, declarava en una entrevista l’any 2013 després d’actuar a Montserrat: “Aquest concert m’evoca d’una manera viva quan, fa molts anys, vaig tenir el gust de venir aquí per aprendre realment la interpretació de la música antiga, un capítol que jo desconeixia després d’haver fet tota la carrera de piano. Va ser el pare Gregori Estrada qui em va il·lustrar en aquest camp.” També va ser ell qui va suggerir a l’orguener Gabriel Blancafort i a la pròpia Torrent d’emprendre un llarg viatge de formació per conéixer com s’estaven construïnt orgues a Europa amb criteris històrics. Va ser un moment decisiu per a l’orgue a Catalunya i Espanya. Com a compositor, Estrada deixa una obra “de gran qualitat” i també “molt atrevida”, d’acord amb l’opinió de Vivancos. La seva música té un “segell personal” i va crear ELS 45 ANYS DE LES TROBADES D’ANIMADORS DE CANT PER A LA LITÚRGIA “Tenia una formació extraordinària, que va assolir en paral·lel amb el pare Ireneu Segarra”, explica Joaquim Garrigosa, que el va conèixer com a escolà de Montserrat i va mantenir-hi el contacte arran de la seva recerca en el camp del cant gregorià. En efecte, les aportacions de l’un a Montserrat no s’entenen sense l’altre. Joan Casals, que també els va conèixer com a escolà, constata que “Segarra i Estrada s’ajudaven, sabien sumar”. El també antic escolà, compositor i fins fa ben poc director de l’Escolania Bernat Vivancos va més enllà i afirma que amb el decés del pare Gregori “mor una època musical a Montserrat, una època daurada” de què considera màxims exponents, a banda del mateix Estrada, els monjos Ireneu Segarra, Cassià Maria Just i Odiló Planàs. La formació musical del pare Estrada va ser, sobretot, la pròpia d’un organista, i al llarg d’aquesta etapa inicial va quedar molt marcat “pel contacte amb monestirs alemanys, en què es feia molt bona músi- 30 • REVISTA MUSICAL CATALANA Aquest estiu, les 45es Trobades d’Animadors de Cant per a la Litúrgia tindran un record per al pare Gregori Estrada. Va ser ell qui les va impulsar, l’any 1970, amb la idea de formar animadors que poguessin ensenyar i dirigir el cant de l’assemblea en les celebracions d’acord amb els plantejaments del Concili Vaticà Segon. La introducció de les llengües vernacles en la litúrgia va fer necessària aquesta formació, junt amb la creació d’un nou repertori. Les Trobades, originàriament, van ser continuadores d’uns cursos sobre cant gregorià i litúrgia que es realitzaven a Montserrat, i que es van obrir a la participació de tots els animadors de cant de parla catalana, laics o clergues, homes o dones. Al llarg de tots aquests anys, les Trobades han tingut un paper fonamental en la progressiva –tot i que encara insuficient– millora del cant de l’assemblea en les misses. La formació que s’hi ha anat donant ha permès dinamitzar i dignificar uns ritus en què, altrament, hauria anat desapareixent la música i, amb ella, una part fonamental de les celebracions presents des de segles abans de Crist. ca”, apunta Casals. “Ha estat el gran mestre de l’orgue a Montserrat”, assenyala Albert Blancafort, orguener i creador de l’actual orgue de la basílica, i persona molt propera al pare Estrada. Malgrat no ser un concertista professional, “era brillant i agosarat en la registració, i era capaç d’extreure sonoritats increïbles fins i tot amb l’orgue antic”, les prestacions del qual eren limitades. “un color de la litúrgia propi de Montserrat”, amb les seves aportacions al cantoral, especialment intenses arran del Concili Vaticà Segon. Va ser en aquell moment que es va donar la instrucció que els cantorals es publiquessin també en llengües vernacles i, per tant, que les melodies s’adaptessin a la mètrica o directament se’n creessin de noves. És en aquest context que s’entenen millor les paraules del pare abat Josep M. Soler en l’homília de la missa exequial: “El P. Gregori ha conduït el poble cristià de casa nostra pel bon camí de la lloança, de la pregària cantada, de la música.” La seva tasca com a musicòleg és tant o més rellevant. Estrada va treballar durant les tres darreres dècades en l’estudi del Llibre vermell de Montserrat, una recerca que el va portar a qüestionar alguns dels plantejaments d’Higini Anglès. Aquesta empresa restava inacabada al moment de la seva mort, de manera que ara caldrà revisar la documentació que ha deixat i valorar-ne una possible –sembla que probable– publicació en el futur. Queda també la seva recerca en el camp del cant gregorià i la seva passió per aquesta música. “Em va transmetre el seu entusiasme”, diu Garrigosa, “quan anys després de deixar l’Escolania li vaig demanar consell per dirigir un cor”. “Va passar moltes hores en- senyant-me a cantar-lo com ell pensava que s’havia de cantar”, diu. Es podrien citar molts textos del pare Estrada, però potser el final del seu article Interès de l’expressivitat del Cant Gregorià en la història de la Música és especialment il·lustratiu de l’entusiasme de què parla La recerca sobre els mestres de l’Escolania, els tallers d’orgueneria, l’interès per les campanes, la seva tasca com a membre i com a president de la Societat Catalana de Musicologia i com a membre emèrit de la Secció Historicoarqueològica d’aquesta institució, la direcció del cor monàstic de Montserrat, la seva producció musical i d’escrits sobre música, el seu paper en els enregistraments de nivell internacional de l’Escolania... s’afegeixen a la ja de per si extensa llista de fites del pare Gregori. Tot plegat, coincideixen a dir els qui el varen conèixer, acompanyat d’una gran energia i vehemència quan es tractava de transmetre el seu coneixement o d’interpretar música a l’orgue, però al mateix temps amb la humilitat tan pròpia de la Regla de Sant Benet. Reservat, savi i rigorós són tres adjectius que no falten quan la conversa deriva cap al pare Gregori Estrada com a persona. EL SEU PAPER COM A COMPOSITOR I ORGANISTA HA MARCAT LA MÚSICA LITÚRGICA A CATALUNYA Garrigosa: “Les audicions de gregorià poden ser de molta utilitat cultural al nostre món, i encara que amb les imperfeccions inherents a tota execució de música passada, poden fer reviure en nosaltres, homes del segle XX, el gust d’aquells valors fonamentals que han d’assegurar la continuïtat en el treball musical.” 31 , r a j n e Msentir dossier Sound of th e sea escoltar Les corre spondèn cie s en tre gastronomióa i músic a te ne n un a llarga tradici en cara vig en t en els nostres di es. Am b ref erènc ies com ara gèn ere s mu sic al s ple na me nt de di cats a acom pa nyar convits, i òpere s de la ma gn it ud de l Don Giova nn i de Mozart, en qu è el me njar serveix com a rerefons especu lar d'a ltres passi on s hu ma ne s, actu al me nt la in te ra cci ó en tre am bdue s disci pli ne s ha est at objecte d'i nt erès de gra ns figures, com He ston Bl um en th al, An doni Lu is Aduriz o els germa ns Roca. text 32 • REVISTA MUSICAL CATALANA Laia Pemán i Jacobo Zabalo enjar i estimar, cantar i digerir: aquests són, en veritat, els quatre actes d’aquesta òpera bufa que es diu vida i que s’esvaeix com l’escuma d’una ampolla de xampany. Qui la deixa escapar sense haver-ne gaudit està boig”, escrivia Gioacchino Rossini. Alteració perceptiva o representació d’ideal estètic, com per als simbolistes, la sinestèsia és un dels fenòmens sensitius més fascinants. Una de les seves materialitzacions més cèlebres, quant a oïda i sabor, pren cos amb la imaginació de Boris Vian en L’escuma dels dies, en un invent certament cobejat per melòmans i bon vivants: el pianocòctel. Artifici enginyat i construït per un dels protagonistes, Colin, hi és explicat de la manera següent: “A cada nota, hi assigno un alcohol, un licor o una aroma. El pedal fort correspon a l’ou batut, i la sordina, al gel. Per a l’aigua de Seltz cal un trinat en el registre agut. Les quantitats estan directament relacionades amb la durada: a la semifusa, li correspon una setzena de la unitat; a la negra, la unitat, i, a la rodona, quatre unitats.” Fins i tot un dels seus amics es permet, en un moment donat, afirmar: “Vaig a posar-me un Loveless Love –va dir Chick–. Serà colossal”. Seguint aquesta idea, tot i que de manera més subtil, trobem Mugaritz BSO: producció audiovisual recent, documental i CD en què podem gaudir de l’intent de Felipe Ugarte de transformar l’experiència gastronòmica que Andoni Luis Aduriz proposa al seu restaurant. Per aconseguir-ho, ambdós han treballat conjuntament, explorant la història que hi ha darrere cada recepta i viatjant als països d’origen dels diversos productes requerits en les elaboracions en cerca de melodies. La troballa de correspondències entre plat i acústica teixeix ponts que reafirmen la immersió en l’experiència, i convida a l’evocació musical. Alguns exemples del disc gravat durant aquestes trobades apassionants i irrepetibles palesen la interpenetració de llenguatges i modalitats de percepció qualitativament diferents, que no Boris Vian Andoni Luis Aduriz Pianocòctel. obstant això cooperen, conviuen en una aprehensió més rica i profunda de la vida. El projecte encara és més ambiciós en voler completar l’experiència amb les “traduccions” literària i fotogràfica de cadascuna de les dotze propostes culinàries escollides. Beure’s una melodia és una de les interseccions més evidents entre gastronomia i música, però no pas l’única. El maridatge entre el gaudi musical i menjar pot ser plantejat encara des d’altres perspectives, però sense que la fusió entre ambdós sigui tan literal. Un clar exemple n’és l’elaboració Sound of the Sea, del cèlebre cuiner anglès Heston Blumenthal. El projecte explora com el so afecta la percepció gustativa. ¿Està el gust, el sabor, veritablement condicionat per altres estímuls que entren per altres canals sensorials, així com també per la mateixa memòria? En aquest plat, els aliments –ostra, cloïssa, musclo i algues acompanyats per una escuma de marisc sobre una sorra de tapioca, pa ratllat i anguila– se serveixen juntament amb un cargol de mar que conté una petita peça electrònica amb dos auriculars, i a través d’un complex sistema previ d’enregistrament es desenvolupa un paisatge sonor marítim. Els sons semblen envoltar-nos, i fan que el so soni més “real”, en alta definició. H Blumeston entha l 33 HEART, LA NOVA PROPOSTA GLOBAL DE FERRAN ADRIÀ Ferran Adrià, en la seva exploració continuada dels límits de la gastronomia, ha escomès recentment una nova empresa de la mà del seu germà i Guy Laliberté, de Le Cirque du Soleil. “Heart és la col·lisió” -paraules dels seus creadors- entre música, menjar i art en tres espais: Baraka (la terrassa amb inspiració dels street food markets amb música i actuacions en directe), The Workshop (on performances artístiques i projeccions es combinen amb àpats) i La Boîte (el club, on espectacle, menjar i begudes interactuen). De recent inauguració, la ubicació no podria ser més explícita, Ibiza Grand Hotel. Es pot seguir l’aliança entre aquests dos gegants, a: www.heartibiza.com Així, els comensals són també oients, protagonistes d’una experiència binaural que els transporta a una platja: les gavines semblen sobrevolar-los i se sent com trenquen les ones contra la costa, mentre que davant d’ells hi ha un plat que pot actuar amb molta més eficàcia després de la immersió acústica, i aconseguir així fer del paladar un pont entre el xef de The Fat Duck i els records i les emocions dels comensals, i deixant obviar a cadascun d’ells el fet fisiològic que hi ha darrere el fet de nodrir-se. La visió, els sons, les aromes, les textures i els gustos d’un plat treballen a l’uníson. TRADICIÓ I MODERNITAT La confluència de música, imatges, paraules i sabors que avui recreen en termes operístics alguns dels principals cuiners del món, entre els quals sobresurten els germans Roca, sembla que poden completar el vell somni wagnerià de l’obra d’art total i homenatjar, certament, el gran mestre François Vatel. El somni és una escenificació paradigmàtica del diàleg artístic transversal sostingut a través de la gastronomia. Pintura, fotografia, poesia, disseny s’afegeixen a les interseccions entre música i cuina, tot posant en escena la possibilitat expandida d’encarnar significats a través de qualsevol proposta perceptiva que ressona en cada correspondència. Si ens fixem en un punt de vista històric, veurem que la trobada entre ambdós camps té arrels molt llunyanes. La tradició d’acompanyar de música els banquets es remunta a l’antic Egipte, i és molt present a Grècia i Roma, posteriorment, fins a instituir-se a partir del segle XV com el gènere denominat tafelmusik. El sentiment de plaer o desplaer que motiva una melodia, com el que imposa una experiència gustativa, té lloc en un context, en unes circumstàncies que es transcendeixen per si mateixes. La realitat de les dues està ancorada en fenòmens físics, i fins i tot fisiològics, però l’ordre i tractament dels materials corresponents fa possible que es produeixi una màgia, una mena de vibració que transforma els qui en són partícips. Per això tampoc no és estrany trobar música en les cerimònies i els ritus primitius, i es comprèn així mateix la convivència de la inventiva musical i la gastronòmica, en el que no deixa de ser una celebració de la vida. És també coneguda la proposta religiosa del cristianisme, segons la qual el cos de Crist és simbòlicament ingerit per, des de la participació (simbòlica) en la seva mort, abismar-se a una redempció que deixa enrere les misèries dels patiments humans. Hi ha sacrifici i donació de sentit (estètic) des d’una experiència tan inexpressable com absolutament real. Per descomptat, són conegudes certes modulacions artístiques –sublimacions celestials– d’aquesta transfiguració, ja sense rastre de malenconia o patiment, com per exemple la cançó Panis angelicus de César Franck. Tafelmusik 34 • REVISTA MUSICAL CATALANA EXPERIÈNCIES ESTÈTIQUES Minimitzar el dolor, si no eliminant-lo, almenys atorgant-hi un sentit en el camí de salut espiritual, és cosa que es proposa la religió, però que així mateix intenten realitzar de manera implícita aquests camps d’experimentació artística i cultural. La interacció dels diversos sentits, de les diverses modalitats de la percepció humana, és tan inqüestionable com difícil de delimitar amb la desitjada claredat. La música se sent, però també es presencia en la seva execució en directe, que sembla desplegar-se físicament en un espai sonor determinat; es degusten els tons, que l’ànima sospesa en la seva significació justa i variant, participant del sentiment en què es troba i reconeix el subjecte. El menjar es tasta i s’ingereix, però així mateix s’aprecia visualment, es manipula en ocasions per facilitar el tipus d’experiència que s’ha promogut a través d’una sofisticada tecnologia. Les instruccions que proporcionen els artífexs o cambrers als comensals poden sonar un punt esnob –o directament desproporcionades a voltes, tenint en compte la naturalesa del producte–, però en el millor dels casos fan possible la feliç trobada amb el sentit estètic predisposat. Les indicacions en la interpretació de la partitura, semblantment, connoten tonalitats que per si soles difícilment poden articular algun tipus de missatge. Com hem vist abans, són diversos –inesgotables, de fet i múltiples– els experiments que fan possible i recreen experiències de la mateixa capacitat estètica. Una de les òperes més celebrades de tots els temps ens situa en la cruïlla en què es troben plaer estètic, intel·ligència i moralitat. El malbaratament de sensualitat que en Don Giovanni s’apunta amb sang, el vincle existent entre els dos extrems de l’activitat instintiva en l’ésser humà: eros i tànatos. Com a sublimació civilitzada de tots dos, el menjar –la gestió del plaer a taula– està molt present en l’obra de Wolfgang A. Mozart. La violència exercida amb criteri sobre els aliments en cru (alguns d’animats, amb vida prèvia a la cocció) s’enllaça amb el plaer de la ingestió i la perpetuació de les forces vives per a la cerca de més plaer. El protagonista exclama, al final del segon acte: “Vivan le femmine, viva il buon vino, sostegno e gloria d’umanità!” Una de les ambigüitats més fascinants a propòsit del plaer gustatiu i la seva possible representació o escenificació (cena i scena són termes de sonoritat semblant en italià, emprats a propòsit) té lloc en diversos moments, propiciada per la irrepetible parella Mozart-Da Ponte. Com per exemple quan Don Giovanni convida l’estàtua del Commendatore a sopar: “Bizzarra è inver la scena… / Verrà il buon vecchio a cena.” Ja abans, al final del primer acte s’havia plantejat el desplaer com una possibilitat inherent a la cerca de gaudi, enmig de la disbauxa festiva (“Ehi, caffè! / Cioccolata! / Ah! Zerlina, Giudizio! / Sorbeti! / Confetti! / Ah! Zerlina, giudizio! / Troppo dolce comincia la scena, in amaro podria terminar, sì!”). En tots dos casos hi ha una invitació al plaer, no exempt del risc que l’acompanya, tenint en compte els comensals. Amb tot, l’aspecte celebratiu o cerimonial dels dos finals d’acte, finals de sensualitat proporcionalment inversa en els quals l’acte no té lloc (no hi ha sopar ni escena sexual) és summament explícit, cabdal per a l’aprehensió de la profunditat d’afeccions –musical i gastronòmica– que construeixen des de dins la realitat anímica de l’individu. A la famosa exclamació amb què Don Giovanni convidava a l’alegria tutti quanti al final del primer acte (mitjançant el lema “Viva la libertà!”, sadenianament posat al servei dels seus particularíssims interessos), cal afegir-hi òbviament les últimes, tragicòmiques escenes del segon, quan es presenta al sopar el petri i implacable convidat, acompanyat del cèlebre “Don Giovanni, a cenar teco m’invitasti”. Aquest no s’alimenta de menjar mortal –exclama–, perquè la rigidesa i fredor de la llei que representa no coneix cap altre desig que no sigui l’obligat compliment. No hi ha creativitat, no hi ha plaer gustatiu per al tros de marbre de la persona que (ja no) és. Gairebé no hi ha ni música, sinó declamació monofònica, implacable i buida. MÚSICA I CUINA: DUES MOSTRES D’ART EFÍMER La cuina es pot comprendre, també, com la interpretació musical, des de la seva dimensió d’acte efímer: la finalitat batega implícita en la im- Wolfgang Amadeus Mozart 35 FRANÇOIS VATEL, EL PREDECESSOR DE L’ART EFÍMER Suposat creador de la salsa Chantilly, François Vatel fou una figura peculiar de l’escena gastròmica de la França del segle XVII. Nomenat mestre de cerimònies de Fouquet, s’exiliarà quan aquest sigui condemnat, per malversació de fons, a Anglaterra. D’allà retornarà com a contrôleur général de la Bouche del príncep Lluís II de Borbó-Condé al seu castell de Chantilly, on continuarà organitzant les festes. Una de les més conegudes, mentre treballava per a Fouquet, fou una recepció de Lluís XIV per celebrar la inauguració de Vaux-le-Vicomte, on l’opulenta festa fou seguida d’un banquet de vuitanta plats i serveis d’aus variades. Més de vuitanta violins interpretaren obres del compositor preferit del rei, Jean-Baptiste Lully, el qual, juntament amb Molière, havia creat una comèdia-ballet expressament per a l’esdeveniment, Les Fâcheux. Anys més tard, el Gran Condé el volgué utilitzar per guanyar el favor del monarca i redimir-se de la seva participació en la rebelió nobiliària de la Fronda. Vatel accepta una gran responsabilitat en escenificar la pacificació i mediar a través del seus festeigs, de tres dies de durada, fruit de la seva sobreeixida imaginació. El geni no va aguantar la pressió en constatar que el marisc es lliurava amb retard i va suicidar-se. El van trobar amb una espasa clavada en anunciar-li l’arribada del peix. El personatge ha continuat fascinant: Roland Joffé va fer la pel·lícula (Vatel, 2000) i El somni és un homenatge a la capacitat fabuladora de Vatel al voltant de la cuina. mediatesa sensual de l’instint que la desperta: sadollar la necessitat d’alimentar-se. I, alhora, com en la música, no només hi ha sentiment, sensació o –més primitivament– “gana”, ja que la intel·ligència orquestra i confecciona el plaer en les diferents possibilitats de degustació sensual. La bàsica satisfacció és instintiva, però ofereix una infinitat de variacions. Rossini, bon vivant, ha deixat un grapat de receptes. Receptes que posseeixen una idea i al mateix temps variacions en la seva aplicació, i poden ser reinterpretades. La música es presta a aquesta revisitació, ho trobem en un bon nombre d’exemples, des de les versions de les estacions de Vivaldi per Piazzolla o Richter fins a les intervencions jazzístiques del Loussier Trio, més recentment Uri Caine, o Francesco Tristano. La recepta pot ser entesa com una única partitura, però de la mateixa (sempre diferent) manera, l’execució, és a dir, la interpretació, serà “única”. Contra l’aspecte de delivery d’un producte preproduït i idèntic a tots els llocs del món amb la mateixa tecnologia per donar-hi aspecte de menjar, el restaurant pot ser vist com un escenari en què el comensal és un espectador copartícip, actiu. Inevitablement esdevenim allò que som fins i tot si no tenim consciència de com de profundes són les experiències sensibles, instintivament comandades. Les experiències gastronòmiques, i les musicals, són experiències estètiques que transformen. Des de fora, des d’una dimensió física, objectiva i mesurable, ens fan avançar i descobrir el nostre intangible ésser. 36 • REVISTA MUSICAL CATALANA Josep Roca L'a ug e de la considera ció de la cu in a com a obra d'art -a qu est an y 2015 El Cel ler de Ca n Roca ha est at nome nat nova me nt el mi llor resta uran t de l món segon s la revist a brit àn ica «Rest au ra nt»- ha propic iat di verses experièn cie s qu e ha n vin cu lat músic a, im at ge i gastronomi a, a la rec erc a de l "somn i" wa gn eri à de l'obra d'art tota l, un conc ept e en cu nyat en el Roma nt icism e qu e va ldria la pe na revisar am b un pu nt de vista críti c en un a època, com aque st a, de globa litza cions. text Jaume Radigales Joan Roca Jordi Roca EL VALOR D’ EL SOMNI En El vestit nou de l’emperador, un nen proclamava que el monarca anava en calçotets. Això és el que em percudeix després de contemplar, consternat, la pel·lícula El somni (Franc Aleu, 2014) que documenta l’experiència d’uns quants comensals, escollits per a la glòria, tastant plats cuinats pels germans Roca. La gastronomia pot ser sempre un plaer, però elevar-la a categoria artística amb una concepció misticocinematogràfica és, segons el meu parer, del tot desproporcionat. Posats a triar, em quedo amb El sopar (Pere Portabella, 1974), suculent àpat fílmic a l’entorn d’una taula en què conversen expresoners polítics del franquisme. 37 El somni. l 1849 Richard Wagner publicava L’obra d’art del futur, assaig que marca l’ideari estètic, en clau teòrica, de l’autor de Parsifal. L’autor ve a dir-nos que és amb la integració dels llenguatges artístics que l’obra d’art es consolidarà plenament. Implícitament, el músic alemany es refereix a la Gesamtkunstwerk, popularment coneguda com a “obra d’art total”, però que caldria traduir com a “obra d’art integral”. “Integral”, perquè vol dir sintètica i al mateix temps integradora, de manera que totes les disciplines artístiques poden dialogar, en igualtat de condicions, en el marc d’un mateix context de representació. Però aquest és el punt on comencen els problemes i la dificultat que aquesta “integritat” o “integralitat” sigui realment possible. Si partim dels mateixos drames musicals de Wagner –acceptant una nomenclatura que teòricament va més enllà del terme “òpera“–, de seguida ens adonem que malgrat els intents del músic d’assolir un estadi superior pel que fa als llibrets, la qualitat d’aquests està a anys llum dels pentagrames. Només cal recordar que ja en el seu moment el nostre Joan Maragall va declarar que “com a poeta, Wagner és un neula”. I, per molt que s’intenti demostrar que Wagner està a la mateixa altura filosòfica que Schopenhauer, Feuerbach o Nietzsche, el cert és que no els arriba ni a la sola de les sabates. Dit d’una altra manera, Wagner arriba a la concepció filosòfica a través d’un únic llenguatge artístic, el musical, perquè el poètic és, a les seves mans, d’una mediocritat evident. Per tant, difícilment aquella disciplina artística derivada de la paraula tindrà la mateixa altura qualitativa que la música. GLOBALITAT ARTÍSTICA AL SEGLE XXI No descobrim la sopa d’all si diem que l’art amb més equivalències amb aquella Gesamtkunstwerk és el cinema. La il·lusió de la imatge en moviment, la traducció visual de l’univers literari o la mera contemplació –el cinema no té per què ser sempre narra- 38 • REVISTA MUSICAL CATALANA Eriçó de mar tiu; el treball amb el cos, la complicitat de la música o la plàstica de la posada en escena s’integren en aquest art global que és el cinematogràfic. Bellesa, lletjor i sublimitat emmarquen el cinema i els seus gèneres en una integració absoluta. Tanmateix, les equivalències equitatives no sempre s’aconsegueixen i pocs cineastes s’han apropat a aquell ideari globalitzador. Esmentar els noms de Tarkovski, Angelopoulos, Ozu, Fellini o Sokurov ens aproximaria a alguns (pocs) escollits que han tractat amb la mateixa equivalència qualitativa la música, la imatge, la interpretació actoral i la literatura. Pocs, per tant, han fet “obra d’art integral” amb el cinema, tot i les possibilitats d’aquest mitjà de comunicació. Sílvia Pérez Cruz. ¿I el segle XXI? La postmodernitat, tan fragmentada i tan apropiacionista, no hi ha ajudat gaire. Però segurament aquella globalització es troba ara en algunes propostes escèniques que parteixen precisament de l’òpera. Vincular imatge, gest i paraula en un sol espectacle com el que va fer el videoartista Bill Viola en el celebrat muntatge de Peter Sellars de Tristan und Isolde equival a llegir Wagner amb possibilismes integradors. El mateix podem dir –novament Wagner– de L’anell del nibelung de Carlus Padrissa (La Fura dels Baus) en connivència amb un altre videoartista, Franc Aleu, que es va estrenar a València el 2007. O la interacció de realitat i imatge virtual en l’impagable muntatge de la rossiniana La pietra del paragone del Châtelet parisenc amb direcció escènica de Giorgio Barberio Corsetti i Pierrick Sorin (2007). Ara bé, ¿fins a quin punt la interacció amb altres realitats, com ara la gastronomia, contribueix a aquella obra d’art integral, com semblava apuntar el muntatge assaig de Parsifal a càrrec de Carlus Padrissa vist al Foyer del Liceu a principi del 2014? Deia Wladyslaw Tatarkievicz que l’art “és una activitat humana conscient, capaç de reproduir coses, construir formes, o expressar una experiència, si el producte d’aquesta reproducció, construcció o expressió pot delectar, emocionar o produir un xoc”. Així doncs, tot allò vinculat a la transformació d’un objecte amb una intencionalitat estètica (adreçada a les sensacions, siguin plaents o doloroses) és art. Indubtablement, la gastronomia persegueix des de fa un temps aquest ideari. Però dubto que la cosa tingui transcendència, més enllà de la febrada que ens ocupa des de fa poc més d’una dècada. Perquè, per molt que desconstruïm el pa amb tomàquet o que ensumem fum de truita de patates amb reducció de crosta de llamàntol, hom sempre preferirà un plat de canalons de l’àvia més que Sota el mar ELS LÍMITS DE L’OBRA D’ART INTEGRADORA El 2004 Bill Viola va presentar a Los Angeles el seu muntatge videoartístic sobre Tristan und Isolde, amb direcció escènica de Peter Sellars i musical d’Esa Pekka-Salonen, que després es va veure a París i a Madrid. Aquí el caràcter efímer de l’obra d’art (totalitzadora gràcies a la interacció entre gestualitat dels actors-cantants, les imatges en moviment, la música i el llibret) impossibilita la realització i difusió de l’espectacle en DVD. Senzillament, perquè seria impossible una realització satisfactòria que decidís on, què i quan mirar. Obra d’art integradora i efímera, en definitiva. no pas ectoplasma reduït al no-res. Senzillament, perquè els canalons de l’àvia atipen i fan passar la gana, mentre que els bunyols de no-res sempre pertanyeran al terreny d’un reduït grup d’esnobs amb ulleres de pasta. Els mateixos que, quan arriben a casa després d’haver-se desembutxacat una quantitat indecent d’euros en anemones bullides, obren la nevera i es fan unes torrades amb pa amb tomàquet i embotit d’Osona: perquè menjar, en el fons, no és artístic ni museable, sinó una necessitat fisiològica. Richard Wagner 39 MÚSIQUES DE MÓN CHRISTINA PLUHAR I L’ARPEGGIATA BARROC AL MEDITERRANI EL MARE NOSTRUM HA ESTAT, DES DE SEMPRE, FONT D’INSPIRACIÓ D’ARTISTES DE LA MÉS DIVERSA CONDICIÓ. ELS ÚLTIMS ANYS, ELS MÚSICS DE L’ARPEGGIATA, QUE DIRIGEIX CHRISTINA PLUHAR, TAMBÉ HAN SUCUMBIT ALS SEUS ENCANTS. text Albert Torrens · fotografies Marco Borggreve M algrat haver nascut a uns quants centeChristina Pluhar va fundar L’Arpeggiata amb vocació d’exnars de quilòmetres de les seves ribes, plorar la música vocal i instrumental del primer Barroc, soentre les muntanyes d’Estíria, la llaütista bretot italià i espanyol. No és casualitat, doncs, que el conaustríaca no va dubtar, ara fa tres anys, a junt prengui el nom d’una tocata del compositor alemany bastir un dels seus projectes discogràfics nascut a Itàlia Girolamo Kapsberger. entorn d’una selecció de músiques tradiEn realitat, però, d’ençà dels seus orígens, el grup ha reunit cionals de Portugal, Espanya, Itàlia i Grècia artistes de les procedències més diverses, tant EL NOU DISC –els anomenats PIGS en altres contextos– geogràfiques com, sobretot, estilístiques, que MEDITERRANEO que demostren les temàtiques compartides s’han trobat periòdicament per donar ales a SEMBLA entre cultures banyades pel Mare Nostrum. les recerques musicològiques de Pluhar o a la QUE ALLUNYI Mediterráneo és tan sols l’última mostra seva pròpia curiositat. Tot plegat, això sí, enL’ARPEGGIATA DE LA torn d’alguns eixos directors, com la improd’una tendència iniciada per L’Arpeggiata MÚSICA ANTIGA amb altres treballs que semblen allunyar visació, la recerca de l’instrumentarium de la el conjunt cada vegada més de l’àmbit de la tradició barroca i el diàleg amb altres arts del música antiga on va néixer per dur-lo a una mescla d’estils mateix moment històric, com la dansa i el teatre. o, dit d’una altra manera, el que defineix un terme que ha Aquests principis, duts a l’extrem, han portat L’Arpeggiaesdevingut comodí: fusió. ta a explorar gèneres com el jazz i les músiques tradicionals L’any 2000, després de formar-se a la seva Graz natal, la –incloent-hi el fado i el flamenc. Però Pluhar en defensa la Haia, Basilea i Milà, i d’acumular una dilatada experiència coherència: “Ens definim molt clarament com un conjunt de amb alguns dels millors grups i directors de música antiga, música antiga, però també estic molt interessada a trobar 40 • REVISTA MUSICAL CATALANA Christina Pluhar amb el seu llaüt. 41 BARROC “ALL’ARPEGGIATA” “Un dels punts forts de L’Arpeggiata és que sabem distingir perfectament entre el que creiem que és una interpretació correcta i el que són projectes de ment oberta en què combinem la nostra manera de tocar amb altres estils i creem una cosa nova”, respon Pluhar quan li pregunten sobre la diversitat dels projectes que ha afrontat amb el seu grup. El seu discurs mesurat i coherent fa pensar que, en certa manera, sembla acostumada a justificar-se: “És clar que les improvisacions de jazz que incloem en les nostres interpretacions de Purcell o Monteverdi no són el que el compositor volia sentir: estem combinant estils musicals que disten dos segles entre si”, i afegeix: “Mai no em preguntaria què pensarien els compositors del Barroc sobre les interpretacions històricament informades, perquè no sabem res de la seva estètica, ni tan sols si les investigacions que n’hem fet són correctes o no.” connexions entre música del segle XVII i determinades tradicions de primera categoria i que tinguin ganes de compartir i conèique encara són vives. És fascinant veure com, per exemple, en la xer-se mútuament; i per l’experiència que tinc, tots poden aprenmúsica tradicional italiana es fan servir instruments que ja exisdre molt els uns dels altres”, assegura Pluhar– i s’han presentat tien al segle XVII i que, per tant, també trobem als museus. Per a arreu del món, amb residències a Nova York, Londres i París. mi, la música tradicional és música antiga.” En el El conjunt té tres discos al mercat, tots premiats terreny vocal, això s’ha traduït en la mescla de i amb bones crítiques, i la seva música ha arribat “BUSCO COLORS cantants lírics i no lírics: “Busco colors especials, també al cinema. En conseqüència, Pluhar ha que no es puguin catalogar fàcilment, a diferència ESPECIALS, QUE NO ES vist acostar-se, als seus concerts, públics cada PUGUIN CATALOGAR cop més diversos. de les veus operístiques que estan molt categoritzaFÀCILMENT”, DIU des. Trobes veus tan expressives en la música popuÉs clar que la història és cíclica i, en realitat, CHRISTINA PLUHAR el que avui fa Pluhar recull el testimoni d’alguns lar com en la clàssica, i no hi ha una única manera de cantar bé.” dels seus mestres. Programes com Mediterráneo A Pluhar li agrada definir els programes de L’Arpeggiata, tots recorden determinades propostes recents dels conjunts de Jorúnics, com a invitacions al somni. Evidentment, cal agafar-los di Savall, mentre que altres grans noms de la música antiga del amb obertura de mires i sense buscar-hi una exhaustivitat que segle XX, com el llaütista americà Thomas Binkley o el flauno pretenen tenir. Forçosament, apleguen artistes d’àmbits tista, clavecinista i director austríac René Clemencic havien molt variats –“No n’hi ha cap que hagi rebutjat una proposta arribat a explorar, amb les seves formacions respectives, fins meva perquè el secret és escollir-los bé: cal que siguin intèrprets i tot el gènere pop. 42 • REVISTA MUSICAL CATALANA L’Arpeggiata durant una de les seves actuacions. ELS MILLORS ÀLBUMS Junt amb Mediterraneo, el darrer volum de L’Arpeggiata en què col·labora amb Mísia, Núria Rial, Raquel Andueza, Vincenzo Capezzuto i Katerina Papadopoulou, aquests són alguns dels treballs dirigits per Christina Pluhar que han trobat el seu màxim nivell i han tingut més bona acollida: Music for a while (amb les veus de Raquel Andueza, Dominque Visse, Philippe Jaroussky i Vincenzo Capezzuto) Teatro d’amore (amb Philippe Jaroussky, Núria Rial i Ciryl Auvity) Via Crucis (amb Fulvio Bettini, Vincenzo Capezzuto, Núria Rial i Philippe Jaroussky) La Tarantella (amb la veu de Marco Beasley) ELS AMICS CATALANS DE CHRISTINA PLUHAR El mes de maig passat L’Arpeggiata va visitar novament Barcelona. “Sempre és un gran plaer, perquè creiem que el país té una riquesa musical i que aquí hi ha un amor profund per aquest tipus de música”, assegura Pluhar. La llaütista també es confessa admiradora de Jordi Savall, que l’ha convidat a tocar en els seus conjunts en algunes ocasions –“El nostre grup no podria fer música antiga com la fem avui sense ell, les seves fantàstiques idees i la seva perfecció. La seva obra ens ha influït i la seva aportació ha estat importantíssima”– i s’enorgulleix de la seva amistat amb Núria Rial: “És la millor interpretant aquesta música i ens ha fet conèixer peces catalanes que hem incorporat. Amb ella tenim un projecte molt bonic dedicat a música veneciana de Francesco Cavalli.” 21 D’AGOST PHILHARMONIE A COLÒNIA 11 DE SETEMBRE BIJLOKE A GANT No es poden oblidar tampoc els seus primers enregistraments de música antiga d’autors com Kapsberger (La Villanella), Cavalieri (Rappresentatione di anima, et di corpo) i Landi (Homo fugit velut umbra…) per al segell Alpha, abans de trobar el seu particular estil interpretatiu i musical. 43 EL COMPOSITOR MANUEL DE FALLA UNA FITA EN LA MODERNITAT Coincidint amb els 100 anys de l’estrena d’El amor brujo, retem homenatge a aquest compositor que es va enamorar de la ciutat de Barcelona. El seu ballet més famós és una obra que va revolucionar la música espanyola. text Jorge de Persia • il·lustració Roger Pibernat L’ Val a dir que en el transcurs de la seva vida, París i Barcelona –a més de Granada– van ser les seves referències. A París estrena Le Tricorne amb Picasso i els Ballets Russos el 1920, El retablo de Maese Pedro el 1923, així com la seva nova versió per a ballet d’El amor brujo el 1925, i poc després Barcelona esdevé la seu de noves estrenes: Psyché aquell mateix any, i el 1926 el Concerto per a clavecí. A partir del 1927 comença a treballar sistemàticament fins al final dels seus dies, el 1946, sobre el text en català de Verdaguer per a la seva inacabada Atlàntida. estrena d’El amor brujo l’abril de 1915 a Madrid i al juny a Barcelona al Teatre Sala Imperi del carrer de Diputació va provocar un canvi de rumb en la música espanyola dominada per la sarsuela d’aire castís. El amor brujo era “cosa absolutament gitana -gitana de debò- amb encanteris, màgia, danses, cançons, etc.”, tal com la descrivia Falla al pintor Zuloaga. Però curiosament, i pel ràpid canvi que es va manifestar en la vida arLA GESTIÓ D’EL AMOR BRUJO tística d’aquells anys de cruenta guerra europea, l’obra va restar oblidada fins als Tornem a aquell 1915 a Barcelona: a més treballs de reconstrucció que Antonio Gallego va dur a terme a l’Arxiu Manuel de d’instal·lar-se a la casa de María Lejárraga i Falla i l’enregistrament posterior realitzat per Josep Pons i l’Orquestra del Teatre Gregorio Martínez Sierra al carrer de RosLliure amb la cantaora Ginesa Ortega el 1991. selló, i de la quotidianitat del La crítica del moment de l’estrena d’El amor brujo va subratllar el mercat i els teatres, i de les troSÓN MOLTS ELS caràcter innovador de l’obra, i el compositor i crític Adolfo Salazar bades de tertúlia amb Rusiñol EPISODIS QUE deia que anava destinada als qui “sàpiguen jutjar els valors de l’art i els seus amics, aquest li desUNEIXEN MANUEL modern”. Començava així una producció que a Espanya, i a l’empara cobreix el silenci de Sitges. Allà DE FALLA AMB del “teatre d’art” de María i Gregorio Martínez Sierra, experimentaCATALUNYA. MÚSIC treballa tant en els Nocturns va en la pantomima. que serien les Noches en los I SOCIETAT VAN Aquest “teatre d’art” continuava en certa manera plantejaments jardines de España, com en la ESTABLIR UNA ja proposats pel Teatre Íntim d’Adrià Gual –innovador del Modernisnova versió per a concert, amb COMPLICITAT me–, un camí al qual es van afegir des del teatre i la música Santiago orquestra una mica reforçada, Rusiñol, Enric Morera, José María Usandizaga, el mateix Joaquín Turina i finald’El amor brujo, tot amanit “amb saludables ment Manuel de Falla. banys de mar”. Durant la seva estada a SitGadità de família materna catalana, deixeble de Pedrell, Dukas i Debussy, Falla ges, la feminista María Lejárraga redactava va reconèixer ja des de la seva primera visita a Barcelona, precisament el 1915, les seves Cartas a las mujeres de España, que sentir-se com a casa; hi va trobar una societat que reconeixia la seva feina. En apareixien per entregues a la revista «Blanuna carta a Leopoldo Matos del mes de juliol comenta: “Estic estupefacte de veure co y Negro». com em coneixen aquí sense haver-hi vingut jo fins ara. Tothom que té relació amb el Així, immers en la dinàmica dels Martínez teatre, la música, etc. és amabilíssim amb mi. No sé encara quan me n’aniré”... I això Sierra, comença a perfilar nous projectes: després de viure a París, fugint en certa mesura de la incomprensió madrilenya. una nova pantomima, aquesta vegada basa- 44 • REVISTA MUSICAL CATALANA FALLA I EL MODERNISME D’El amor brujo de Manuel de Falla i Matheu (Cadis, 1876-Altagracia, Argentina, 1946), escrit per a la cantant i bailaora Pastora Imperio, se celebra enguany el centenari de l’estrena; una obra que significa una fita en la modernització del llenguatge musical a Espanya. Falla va tenir llaços importants amb Catalunya, no només per l’antecedent familiar de la seva mare Matheu (dels establerts a Cadis per negocis amb ultramar), sinó per una comprensió que la societat catalana va tenir de la seva obra. Gran part de la música reconeguda internacionalment com a “espanyola” va passar per aquí: Albéniz, Granados, la recuperació de la guitarra... i és un fet cultural que corroboren tant la figura de Falla com de Picasso. Una societat que a partir del Modernisme va saber estimar els valors del progrés. DISCOGRAFIA EL AMOR BRUJO 13, 14 i 15 DE NOVEMBRE A L’AUDITORI AMB L’OBC da en El sombrero de tres picos d’Alarcón, o una sobre Don Joan. Però a més se li plantegen feines concretes, pròpies de la dinàmica que imposa la companyia teatral que dirigeixen Enrique Borrás i Martínez Sierra, i amb la qual Falla col·labora. Al setembre preparen –sempre a Barcelona– l’estrena de la Tragèdia d’una nit d’estiu, al Novetats, per a la qual Falla compon “unes breus però bellíssimes il·lustracions musicals” en què destacava la “sentida i fina «Cançó del sal- ze», de Desdémona” i “uns sons de trompetes, nobles i originals”, comenta Jaume Pahissa a propòsit d’aquest Otello del qual no queden vestigis. Són molts els episodis que uneixen Falla i Catalunya. Un músic i una societat van establir una complicitat que va permetre el desenvolupament d’un llenguatge que és el centre de gravetat de la música de la primera part del segle XX. I El amor brujo s’enllaça en la continuïtat renovadora del Modernisme. (Versió de 1915): Philharmonia Orchestra. Carlo Maria Giulini. Victoria de los Ángeles, soprano. EMI. 1961. London Symphony Orchestra. Luis Antonio García Navarro. Teresa Berganza, mezzosoprano. Deutsche Grammophon. 1978. Orquestra del Teatre Lliure. Josep Pons. Ginesa Ortega, cantaora. Harmonia Mundi. 1991. Joven Orquesta de Andalucía. Juan de Udaeta. Esperanza Fernández, cantaora. Documentos sonoros del Patrimonio Musical de Andalucía. 1995 Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Edmon Colomer. Esperanza Fernández, cantaora. Auvidis. 1996. (Versió de 1925): Chicago Symphony Orchestra. Daniel Barenboim. Jennifer Larmore, mezzosoprano. CSO, 2000. 45 DANSA LAURA MORERA UNA BALLARINA “REIAL” La trajectòria de Laura Morera és molt més que un ascens a ballarina principal en una de les companyies més importants del món, el Royal Ballet de Londres, sinó l’aprenentatge i l’amor per l’estil britànic i un viatge per abraçar emocions. text Clàudia Brufau · fotografies Rafael López-Monné T ot parlant en castellà, però amb una cantarella londinenca considerable, Laura Morera i Federico Bonelli circulen amunt i avall de l’escenari del Teatre Fortuny, on assagen dues peces emblemàtiques del ballet britànic: el pas de dos de Rhapsody de Sir Frederick Ashton i el pas de dos final de Manon de Sir Kenneth MacMillan. En qüestió de segons els ballarins passen d’indicar mecànicament els passos a encarnar la música de Rachmàninov com si la resta del món s’esvaís. Morera i Bonelli –també ballarí principal del Royal Ballet– va ser una de les parelles artístiques convidades a ballar a la Gala de Dansa Roseta Mauri de Reus d’aquest any. Just després de l’assaig vaig poder conversar amb Morera als camerinos. ‘IN ENGLISH, PLEASE’ “Vaig fer l’audició per entrar als Ballets de Montecarlo, i podria haver entrat en aquesta companyia, però al final em van donar plaça al Royal. Era el meu somni, i després de tanta suor i de sacrifici...” Laura Morera havia acabat la seva formació a l’escola del Royal Ballet quan va fer una prova per als Ballets de Montecarlo, però va continuar amb la companyia que l’havia vist créixer. Nascuda a Madrid el 1977, va ser convidada a una prova per a l’escola del Royal Ballet. El seu pare la va acompanyar a White Lodge als afores de Londres, on hi ha la lower school (primer cicle). Morera, que va entrar directament a segon curs, recorda l’esforç que va suposar per a ella marxar de casa als onze anys. Situació que ni ella ni la seva família no s’havien plantejat: “Va ser molt dur: no parlava l’idioma, el nivell era difícil i a sobre el grup d’alumnes ja estava format, i jo era de les noves.” Just quan l’exigència diària de l’escola i el fet de tenir la família lluny va començar a pesar més que no pas el desig de ballar, Sir Anthony Dowell va escollir Morera per interpretar dos papers en El llac dels cignes. “Llavors vaig entrar a l’Opera House i vaig entendre-ho: allí era on volia ser, on m’havia de quedar. Havia de fer el cor fort. 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA Laura Morera assajant amb Federico Bonelli al Teatre Fortuny de Reus. DEL 26 D’OCTUBRE AL 12 DE NOVEMBRE VISCERA A THE ROYAL BALLET 47 Els meus pares em van venir a veure, i crec que tots ens vam adonar de per què estàvem lluitant.” Sir Anthony Dowell –una de les estrelles del ballet britànic i director del Royal Ballet del 1986 al 2000– és per a Morera, personalment, una figura clau: “D’ell he après molt més que l’estil de la companyia. He après que una funció és molt més gran que un mateix, que s’ha d’estar pendent de tot, del més mínim detall, perquè sigui perfecte i el públic es cregui el que fem.” Ara bé, la primera gran revelació va ser a White Lodge, quan la professora de tercer curs, Patricia Linton, li va transmetre una imatge: “Va ser la primera d’explicar-me que les mans s’han de col·locar com si les gotes d’aigua regalimessin pels dits. Va ser el principi d’aquesta relació que tinc amb l’estil britànic.” UN ASCENS FERM Després del pas per l’escola superior, Morera va entrar a la companyia. “Al Royal, l’ascens hi és lent, hi ha molta gent amb talent i cada pas significa més responsabilitat i volen estar segurs que hi estàs preparada. Quan ets cos de ball o primer artista, t’ho passes molt bé, tens responsabilitat, però alhora et sents acollit. El pas cap a solista és el més dur, has d’aprendre molts papers. A principals hi arribem pocs, i hi ha moltes raons per les quals et poden promoure: pel talent, potser perquè tens molt de públic que et dóna suport, en definitiva perquè tens alguna cosa especial a oferir.” Sovint la sort és un factor clau, però s’ha d’estar preparat: “A la majoria de les ballarines se’ls presenta l’oportunitat quan es lesiona algú. A mi sempre m’ha passat d’aquesta manera, sóc ràpida, musical i no em fan por els reptes.” És reconeguda com una ballarina extremadament musical: ja sigui ballant heroïnes de MacMillan, Ashton o Cranko, com també obres més modernes, el seu treball de peus i la fluïdesa del seu tors denoten una tècnica esmolada al servei del talent natural. “Intento anar més enllà amb la música, ser una part de l’orquestra. Per a mi és important treure el que la coreografia em dicta, penso en el context, indago en les capes del personatge i estic pendent de la meva parella de ball.” Adam Cooper, Johan Kobborg o Ricardo Cervera –bon amic i amb qui ha treballat molt– han estat grans partenaires i els últims anys ha ballat amb Federico Bonelli, amb qui des que van ballar Manon junts es va palesar la química que tenien damunt l’escenari. Musical, natural, versàtil, també és un bon “material” sobre el qual crear. Un dels coreògrafs que ha creat per a ella i amb ella és Liam Scarlett, que li ha permès redescobrir-se: “Hi ha moments que sembla que has fet tot el que podies fer, però quan coreografien basant-se en tu, s’obre un món per explorar.” Laura Morera és una persona continguda, però a mesura que hi parles desprèn humor i calidesa. Rigorosa i professional, sovint esmenta la seva família. Aquest any el seu pare va morir de càncer sobtadament, no sabien que estava malalt. “Personalment és dels pitjors moments de la meva vida. M’ha canviat: m’ha fet una artista més honesta, m’ha fet perdre la por d’obrir-me al públic i no deixar res dins meu, treure-ho tot. Amb les actuacions d’Onieguin, en acabar em vaig passar mitja hora plorant perquè la vida real i la ficció es confonien, sobretot pel sentiment de pèrdua. Com a artistes tenim la gran oportunitat de canalitzar els sentiments.” UN CÒMPLICE FORA L’ESCENARI “No vam treballar mai junts.” Morera es refereix al seu gran còmplice fora de l’escena, l’exballarí del Royal Ballet Justin Meissner, el seu marit. “El nostre món no ha estat mai el ballet, ell sempre ha tingut moltes inquietuds. En Justin ja no balla, però entén molt bé l’eufòria d’una actuació, la davallada d’ànims de després, o la intimitat de les parelles amb les quals ballem. Totes aquelles coses que els artistes ens coneixem molt bé.” Meissner organitza tallers internacionals de ballet, amb els quals Morera ha descobert la pedagogia de la dansa. Quan li pregunto què li agradaria fer quan es retiri dels escenaris, em respon amb entusiasme: “Tinc molts interessos ara mateix... Transmetre a joves ballarins el que he après, m’atrau el ioga, però també m’encanta escriure, m’agradaria encarregar-me de tasques de comunicació, fer d’ambaixadora del Royal Ballet o organitzar viatges personalitzats, m’encanta viatjar i que la gent en pugui gaudir al màxim.” 48 • REVISTA MUSICAL CATALANA REVISTA MUSICAL CATALANA SUBSCRIU-TE GAUDEIX DE LA MILLOR INFORMACIÓ MUSICAL I EMPORTA’T DE REGAL LA MÚSICA D’ABANS-D’AHIR. ANTOLOGIA D’ARTICLES DE LA REVISTA MUSICAL CATALANA. 1904 A 1936. Edició a cura de Mercedes Conde. RBA Llibres 20€ PER UN ANY (PAPER) 10€ PER UN ANY (DIGITAL) 25€ PER UN ANY (PAPER + DIGITAL) ARA AMB UNA BANDA SONORA EXCLUSIVA EN CADA VERSIÓ DIGITAL Aquest llibre és una selecció d’articles publicats a la «Revista Musical Catalana» entre els anys 1904 i 1936, testimoni directe d’una època daurada de la cultura catalana. A més, com a subscriptor de la Revista Musical Catalana té dret a un 25% de descompte en la compra de dues entrades per concert, a les Taquilles del Palau de la Música Catalana, per als següents cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música de la temporada 2015-16: Palau 100 Grans Veus, Bach, Piano, Cambra i Constel·lació, Simfònics al Palau, Cicle Coral Orfeó Català, Tardes al Palau, ECHO-Rising Stars, Intèrprets Catalans, Integral de Cantates de Bach, El Primer Palau, Orgue al Palau, Estiu al Palau i ONCA. Només cal presentar el darrer rebut de la subscripció. Més informació: www.revistamusical.cat/subscripcions 49 L’ÀNIMA DEL SO BENJAMIN ALARD TRANSMETRE EMOCIONS AL CLAVECÍ LA SEVA VOCACIÓ ES VA DESPERTAR QUAN NOMÉS TENIA 7 ANYS I ES CONSIDERA UN HOME IMMENSAMENT AFORTUNAT PER PODER VIURE DEL SEU ART. AMB LA SEVA TÈCNICA DEPURADA S’HA CONVERTIT EN L’ORGANISTA DE L’ESGLÉSIA ST-LOUIS-EN-L’ÎLE DE PARÍS I EN UN DELS MILLORS INTÈRPRETS DE BACH, EL “SEU DÉU”, A L’ORGUE O AL CLAVECÍ. text Sílvia Díez · fotografies Quim Roser 50 • REVISTA MUSICAL CATALANA 1 i 2 DE FEBRER DE 2016 AL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA E l seu primer amor va ser l’orgue quan encara era un nen. “El so d’aquest instrument em fascinava així com el fet que no poguessis saber d’on venia ni qui el tocava. Em semblava màgic. Més endavant ja em vaig enamorar del clavecí, però sobretot perquè era molt sensible a allò que anomenem música antiga. M’encantava Bach i la música francesa de la mateixa època, com la de Louis i François Couperin. A diferència del so de l’orgue, que transmet sensacions inexplicables, el del clavecí és molt primari i bàsic. El repte, quan el toques, és poder arribar a aconseguir donar vida als sons amb la música i els mitjans que tens al teu abast. En l’orgue sempre tens l’acústica al teu favor, en el clavecí no hi pots comptar.” 51 Benjamin Alard coneixent l’orgue del Palau de la Música durant la sessió fotogràfica. 52 • REVISTA MUSICAL CATALANA ALARD AL PALAU Com a resposta a la petició del Palau de la Música i davant l’enorme repertori que tenia davant, Benjamin Alard ha intentat en aquests cinc anys que ha visitat i visitarà el Palau de la Música, que l’agrupació feta de les peces interpretades de Bach al clavecí tinguessin en cada edició una identitat. “He intentat relacionar aquelles composicions que beuen de les mateixes fonts d’influència.” Amb el clavecí construït per Joan Martí, Alard manté una relació magnífica. “És una còpia d’un instrument de Dulcken famós en el segle XVII, perquè els clavecins flamencs tenien molt bona reputació a Europa, així com els francesos. De manera que per a mi el clavecí del Palau és un instrument molt bonic que em permet tocar magníficament l’obra de Bach”, ens explica. UNA FEINA INACABABLE El secret d’Alard per haver-se convertit en un dels millors solistes de Bach al clavecí és donar dimensió a aquest noble instrument fins a transmetre allò que vol. “Hi ha una regla que no falla: com més hores comparteixes amb ells, més bé anirà.” Per treure de cadascun dels clavecins el bo i millor l’ajuda arribar-se a projectar en un altre temps. “Curiosament, el que intento és no tocar el clavecí, sinó aconseguir que la gent escolti els colors de la música i transmetre clarament allò que cal i s’ha de sentir. Aquesta claredat i nitidesa resulta fonamental quan toco Bach, que és complex, molt complex. Amb ell no opto mai pels efectes inútils. El meu objectiu es concentra a mostrar clarament allò que el compositor ha volgut expressar en escriure la seva partitura. En tota la música de Bach, la seva música vocal i també en la seva música instrumental, cal trobar allò que el va influir quan la va escriure. Per a mi Bach és un déu, però també va ser un home que, com tot jove, es va deixar impressionar, va tenir trobades que el van determinar i que són paleses en la seva música. El seu geni no és fruit del no-res. Bach tenia una gran formació i això és el que intento entendre quan l’interpreto.” Alard diu que Bach li exigeix tanta feina i li desperta tantes preguntes que li resulta apassionant. “Les seves partitures constitueixen un mitjà per transmetre el que tenia al cap, però són un mitjà limitat i has d’esforçar-te per traduir amb detall el que volia dir sense complicar la ja de per si complexitat de la música. Si vols ser fidel i precís en allò que Bach va voler expressar, cal aclarir els sentiments, els afectes jugant amb els colors, les tonalitats... Sempre tens més a investigar.” EL CAMÍ DE LA HUMILITAT Nascut a Rouen el 1985 i avui organista titular de l’esglèsia St-Louis-en-L’Île de París, Benjamin té molt present que Bach sempre va agafar el camí de la humilitat. “Tenia una manera de viure simple i crec que molts músics haurien d’aprendre d’això. El repertori d’Alard al Palau ha inclòs les transcripcions (Concert Italià i Ouverture française) el 2013, El clavecí ben temperat (llibres I i II) el 2014, obres de joventut i didàctiques (tocates, invencions i simfonies, capriccio) aquest 2015, i inclourà les Variacions Goldberg (i altres variacions, partites, suites i cànons) el 2016, i L’art de la fuga (i extractes de l’Ofrena musical i suites) el 2017. De molt jove sentia un profund desig d’anar a tocar aquí i allà. El Concurs de Bruges va ser un mitjà per realitzar el meu projecte. Ho dec a un dels meus professors, que em va dir: «Et presentaràs al Concurs de Bruges, guanyaràs el primer premi i ja no tindràs cap problema per ser independent en la teva carrera». Va tenir raó. Els membres del jurat d’aquell concurs em van dir: «Saps per què et donem el primer premi? Per ajudar qui té talent i necessita ser donat a conèixer per poder tocar». El concurs té 50 anys d’història i no sempre es dóna un primer premi. Han de sentir que la persona transmet! Però la relació amb la música ha de ser més important que l’èxit, perquè l’èxit és molt perillós. Si ets massa amunt, baixes molt aviat. Després d’aquell concurs, m’he presentat a d’altres i en algun he estat eliminat a la primera ronda. Aleshores un amic em va dir: «Saps? Et recuperes més aviat d’un fracàs que no pas d’un èxit». Està bé mantenir la humilitat.” CONNECTAR AMB ELS COLORS Fins i tot quan toca en solitari Alard no se sent sol davant el seu instrument. “Penso que participo de la vida i que tinc una gran varietat de colors a la meva disposició i connecto amb aquests colors, imatges per transmetre. I no sempre estic nerviós abans de donar un concert. De fet, per a mi és molt difícil definir el que sento en aquests moments previs a una actuació. Et penses que al cap de deu anys de fer el mateix, resultarà més fàcil, però no és així en absolut. Has de fer cada concert com si fos el primer concert de la teva vida i l’últim, i oblidar quan un no t’ha sortit bé per poder fer-ho millor la propera vegada. Quan un jove artista pot viure del seu art, ha de ser molt conscient de la sort que té i ser sempre molt honest.” Se’l considera l’hereu de Gustav Leonhardt, per a ell un referent constant, tant en la música com en la vida. “Leonhardt em va donar un consell que tinc molt present: «Si sents que una proposta no és per a tu artísticament, no l’acceptis. Fer allò que no tens ganes de fer, no funciona».” 53 ESCENARIS DEL MÓN FESTIVAL D’ÒPERA DE MASADA L’ART DE FER ÒPERA AL DESERT Pocs llocs tenen unes condicions naturals tan inapropiades per a l’òpera com el desert de Judea, però la capacitat israeliana d’aixecar idees del no-res ha permès crear aquest festival d’òpera en un dels paratges més espectaculars del planeta. text Aleix Palau · fotografies Masada Festival Tosca tenint com a marc el magnífic Festival d’Òpera de Masada. 54 • REVISTA MUSICAL CATALANA D os quarts de deu de la nit. Desert de Judea. Som a l’esplanada que hi ha entre la mar Morta i l’altiplà de Masada. L’aire hi és calent i la pols del desert ens recorda que som a l’indret més profund de la Terra, a 400 metres per sota del nivell de mar. Un escenari gegantí s’alça davant la que fou una de les fortaleses més importants de l’antiguitat, bastió de la guerra entre els jueus i els romans i símbol del nacionalisme semita. En ple segle XXI, el setge s’ha canviat per la música i el Luci Flavi Silva actual és el director israelià Daniel Oren. Hi sonen Tosca i Carmina Burana. L’espectacle està servit. L’EMBLEMA CULTURAL ISRAELIÀ Feia anys que Hanna Munitz, directora general de l’Òpera d’Israel, tenia ganes de crear una cita estival a l’aire lliure que estigués a l’altura de festivals com l’Arena de Verona, Caracal·la o Santa Fe. De fet, aquest últim, que des de fa dècades es fa a l’Estat nord-americà de Nou Mèxic en un entorn també força àrid, va ser l’exemple UN OASI D’ACTIVITATS AL COR DEL NO-RES El viatge a Masada des de Jerusalem és tota una experiència, ja que passem d’estar a 600 metres per sobre del nivell del mar a 400 metres per sota. Poc més d’una hora i mitja, dura el trajecte amb cotxe. A més de les ruïnes arqueològiques de l’antiga ciutat romana, des d’on es gaudeix d’una panoràmica privilegiada de la mar Morta i que és visita obligada per als amants de la història, la zona ofereix un ampli circuit d’hotels amb espai de balneari o spa. La mar Morta és un dels llacs amb més concentració de sal del món, amb un 33% de minerals, per la qual cosa, tenint en compte les seves propietats curatives, surar a l’aigua és una de les principals atraccions de la regió des de l’antiguitat. Tant és així que aquestes característiques han fomentat el desenvolupament d’una potent indústria cosmètica amb firmes de luxe de gran reconeixement, com Ahava. A més, al desert de Judea hi ha la possibilitat de fer excursions amb jeep i amb camell, que són una forma diferent d’endinsar-se en els congostos rocosos que l’erosió ha anat forjant des de fa milers d’anys. 55 1 2 perfecte perquè l’any 2010 el Nabucco de Verdi pugés per primer cop el teló del Festival d’Òpera de Masada. Fins ara, amb cinc edicions, s’ha convertit en el projecte cultural més gran mai dut a terme a l’Estat d’Israel i en el principal esdeveniment operístic organitzat en tot el Pròxim Orient. Tocaria qüestionar-nos si un desert és el lloc idíl·lic per gaudir d’una òpera, i la resposta seria que no, ja que el clima hi és massa sec per a les veus, fa calor i vent i tant els cantants com l’orquestra hi estan amplificats, però aquí no es busca només un espectacle d’excel·lència musical, sinó una experiència en què la barreja de natura insòlita, història, òpera, emoció i ganes fan que valgui la pena viatjar fins a un país tan únic com les experiències que ofereix. UN NOU PÚBLIC D’ÒPERA Israel, tot i que té un teatre d’òpera de referència a Tel Aviv i durant el segle XX ha vist com el públic melòman hi ha anat augmentant, no és un país amb una tradició lírica com poden ser Espanya, Itàlia, França, Anglaterra o Alemanya. Per això, quan es va crear el Festival de Masada, es va començar des de zero, programant grans títols del repertori com Aida, Carmen, La traviata o Nabucco, que ja hem esmentat. Aquest és un festival en què la majoria de públic va per primera vegada a l’òpera i en què tan sols el 10% de l’audiència és estrangera. Però a més de l’emplaçament icònic i la música de masses, ha calgut buscar-hi el vincle d’una figura que fos important per als israelians. I aquesta figura és el director d’orquestra Daniel Oren. Un home capaç de posar dempeus 6.000 persones i emocionar-les dirigint l’himne 56 • REVISTA MUSICAL CATALANA 3 TRADICIÓ I MODERNITAT EN UN PAÍS DE CONTRASTOS Fundat l’any 1948, Israel és un dels estats més nous del món. Amb una superfície inferior a la de Catalunya i poc més de 8 milions d’habitants, aquest país és un dels punts “calents” del planeta, pels problemes constants amb Palestina i perquè es troba envoltat d’altres territoris en conflicte. De la tradicional i ortodoxa Jerusalem, on conviuen àrabs, jueus, armenis i catòlics, a la festiva i cosmopolita Tel Aviv, plena de llocs de moda, clubs d’oci nocturn, llargues platges o una de les festes de l’orgull gai més grans del món, és fàcil que aquest país t’atrapi i et quedis amb ganes de tornar-hi per gaudir de la seva amplíssima oferta. nacional abans d’una funció d’òpera. Oren és per a Israel el que Valeri Gergiev per als russos o James Levine per als americans. I, com cada any, el cèlebre mestre ha posat el seu art al servei d’aquest festival per dirigir quatre funcions de Tosca amb Svetla Vasillieva com a protagonista, Gustavo Porta en el rol de Mario Cavaradossi i Scott Hendricks i Serguei Murzaev en el paper d’Scarpia. La direcció escènica de Nicolas Joel, tradicional i força sòbria, remata una proposta colossal que va ON ES COU LA BONA MÚSICA? Israel és un país amb una oferta musical ben variada que atreu els noms més coneguts. The Israel Philharmonic Orchestra. Amb Zubin Mehta com a director musical, és la principal orquestra de l’Estat i rep artistes de renom internacional. Els seus concerts es reparteixen entre les tres principals ciutats del país: Tel Aviv, Haifa i Jerusalem. www.ipo.co.il/eng 4 omplir de gom a gom el recinte de la mar Morta. I si aquest any s’ha comptat amb Oren per a Tosca, l’altra gran figura convidada ha estat el director especialista en gran repertori simfònic James Judd, que ha fet front a una versió escenificada de Carmina Burana, l’obra mestra de Carl Orff, amb les veus solistes d’Alla Vasilevitsky, Alon Harari i Enrico Maria Marabelli i la posada en escena de Michael Znaniecki. Znaniecki és un director escènic polonès que s’ha convertit en la nineta dels ulls de Hanna Munitz i gairebé en un imprescindible a Masada, ja que, si aquest any hi ha dirigit Carmina Burana, l’any passat va crear l’escena de La traviata, i hem sabut que per al festival del 2016 s’encarregarà de les produccions de Samson et Dalila i Un ballo in maschera, que no és pas poca cosa. 1 L’escenari, que es construeix cada any de zero a la magnífica fortalesa de Masada, vist des de l’aire. 2 Israel ha fet un gran esforç en donar vida i riquesa a aquest festival que atrau més de 3.000 turistes cada any. 3 Carmen de Bizet conduïda per Daniel Oren, sota la direcció dramàtica de Giancarlo del Mónaco i amb l’escenografia de William Orlandi. 4 L’òpera Aida de Verdi a Masada sota la batuta de Daniel Oren, en un marc declarat per la Unesco Patrimoni de la Humanitat. 5 La Traviata de Verdi conduïda per Daniel Oren i Michal Znaniecki com a director. 10, 11 i 12 DE SETEMBRE LE NOZZE DI FIGARO A AKKO Òpera d’Israel. És la institució encarregada dels festivals d’òpera, com el de Masada, i té la seu, temporada i teatre a l’epicentre cultural de Tel Aviv. Aquest any celebra el trentè aniversari i en la programació ofereix tant òpera com dansa. Al teatre, l’orquestra de la casa hi té temporada simfònica i s’hi fan cicles de jazz, altres concerts i espectacles infantils. www.israel-opera.co.il/eng Sultan’s Pool. La Piscina del Sultà és un enclavament arqueològic fora de les muralles de Jerusalem on es munta un escenari a l’aire lliure per fer-hi òpera, organitzada per l’Òpera d’Israel, i tot tipus d’activitats escèniques durant l’estiu. Aquest mes de juny hi ha sonat L’elisir d’amore i el 2016 s’hi farà Rigoletto. Akko. Al pati interior de la ciutadella templària d’Akko, a peu de la Mediterrània, s’organitza un Festival Mozart, també a càrrec de l’Òpera d’Israel. Una interessant proposta a cel obert en un lloc fabulós. Al setembre s’hi representarà Le nozze di Figaro. 5 GRANS XIFRES Tenir l’altiplà de Masada com a teló de fons implica que s’ha de jugar amb la seva monumentalitat per integrar-la a l’escenari. Aquesta és una de les fites del Festival. Per això s’hi fan servir projeccions i diversos tipus d’il·luminació que serveixen perquè el massís passi a convertir-se en l’epicentre de l’òpera. Però muntar tot això costa molt de temps i molts diners. Parlem d’un festival amb un pressupost de 25 milions de xéquels (uns 5,8 milions d’euros), per fer, en aquesta edició, sis funcions (quatre de Tosca i dues de Carmina Burana). En els quasi tres mesos que dura la preparació del terreny, el muntatge i desmuntatge de l’escenari, els assajos i el mateix festival, es dóna feina a 2.500 persones, de les quals 1.800 són beduins i gent local. I gràcies a aquestes persones i a l’entorn extraordinari, més de 15.000 espectadors poden gaudir cada any de la fantàstica experiència que és sentir òpera en un dels indrets més extraordinaris del món. 57 ACCENTS CLÀSSICA GUSTAVO DUDAMEL Gustav Mahler Setena Simfonia. Orquesta Sinfónica Simón Bolívar de Venezuela. Deutsche Grammophon, 2014 Habitual com a director de les principals orquestres del Vell Continent malgrat la seva joventut, Gustavo Dudamel ens recorda en aquesta versió de la Setena Simfonia de Gustav Mahler l’excel·lència del seu lideratge al capdavant dels compatriotes de l’ Orquesta Sinfónica Simón Bolívar veneçolana. Plegats proporcionen a la partitura un magnífic so de conjunt; un so equilibrat i ple, resultant de la bona entesa entre seccions, que revela matisos de la partitura mahleriana que sovint passen desapercebuts. Per descomptat, s’hi emfatitzen els contrastos tímbrics i els efectes teatrals, tot alternant-se preguntes i respostes que participen del grotesc i del sublim. Sabem que la grandesa de Mahler rau precisament en el gust pels salts mortals: el més elevat i el més baix de la condició humana es reuneixen en una mateixa pàgina, que la música aconsegueix traslladar amb precisió per mitjà d’una alquímia, la seva, característicament ambigua. Pocs directors posseeixen l’habilitat de Dudamel d’invocar el vertigen i recrear-se en les ombres sense que la subtilitat es torni embafadora. Un disc de referència, que convida a escoltar el conjunt en directe. Una experiència estètica de les que deixen empremta. Jacobo Zabalo 58 • REVISTA MUSICAL CATALANA CLÀSSICA VIVALDI I BACH Magnificat & Concerti La Capella Reial de Catalunya i Le Concert des Nations. Jordi Savall, direcció. Pierre Hantaï, clavecí. Obres d’Antonio Vivaldi i Johann Sebastian Bach. Alia Vox, 2014 Molt interessant, la proposta del darrer disc de Jordi Savall, en el qual presenta dos magnificats, l’un d’Antonio Vivaldi i l’altre de Johann Sebastian Bach, preludiats cadascun per un concert per a solistes i orquestra. El producte físic, com és habitual en les edicions d’Alia Vox, és molt cuidat. Conté un DVD amb tres de les obres enregistrades en viu i unes extenses notes en les quals Savall defensa el valor de la música antiga com a obra d’art immortal, la necessitat de la interpretació històrica per dotar-la de temporalitat i ens explica com la música ha esdevingut el seu mode de vida i la seva salvació. El Concert per a dos violins i viola de gamba en Sol menor, RV 578 de Vivaldi presenta un traç gruixut en la nota, en la frase i en el període, en el qual Savall decideix contrastar molt la imatge sonora mitjançant la variació dinàmica i l’extensió del fraseig. El Concert per a clavecí en Re menor, BWV 1052 de Bach, molt més dens de partida, tant pel so volgudament atapeït de la corda com per la imponent presència del clavecí, ens situa de ple en una altra estètica, la de la densitat de la línia melòdica, la de la textura feta per superposició, la del contrapunt profund. Pierre Hantaï està magnífic al clavecí, amb una precisió prodigiosa en el toc, amb una capacitat admirable per diferenciar veus i un gust pel rubato refinat i precís. I com a obres centrals, els Magnificat, en els quals trobem dues concepcions gairebé oposades en la interpretació d’un mateix text. Per una banda, el Magnificat en Sol menor, RV 610 de Vivaldi, afrontat per Savall des d’una posició decididament reposada i fins i tot contemplativa, generós en el dibuix del fraseig, però sense deixar espai per a estridències ni grans volades. El treball de veus està encaminat aquí a generar un cos sonor robust i compacte, que sap empastar a la perfecció a partir de l’amalgama de timbres que el conjunt li proporciona. Per altra banda, el Magnificat en Re major, BWV 243 de Bach, una mirada plena de llum al misteri diví. Més ample en el fraseig, tant en el pla horitzontal, amb frases llargues, com en el vertical, amb més possibilitats per a l’obertura del so. Més ric en el contingut de veus i més lliure en cadascuna, pensant el teixit sonor a partir de l’entramat de veus independents. I amb moments d’exuberància, amb un so molt ample i profund i en què cor i orquestra miren cap endavant. Miquel Gené CLÀSSICA ALFRED SCHNITTKE Tercera Simfonia. Orquestra Simfònica de la Ràdio de Berlín. Dir.: Vladimir Jurowski. mary slepkova / dc Pentatone, 2015 CLÀSSICA SOKOLOV The Salzburg Recital. Grigori Sokolov, piano. Obres de Mozart, Chopin, Skriabin, Rameau i Bach. Deutsche Grammophon. 2014 L’actual era de l’especialització sembla exigir de l’intèrpret una tècnica enlluernadora, al més propera possible a la perfecció. Coincideix la crisi de la cultura amb l’auge i èxit d’una espectacularitat que assegura un cert consum, alhora que relativitza la importància de la maduresa interpretativa. Amb tot, el signe dels temps no impedeix que subsisteixi i fins triomfi un exemplar tan genuí com Grigori Sokolov. No només no anuncia el programa dels seus recitals per a piano amb l’antelació requerida, sinó que se centra tant en les peces finalment escollides, que sembla estar tocant per a si mateix. Fins i tot en l’habitualment extensa tanda de bisos –la brinda a un públic que a penes mira de reüll, evidentment sense esbossar el més mínim somriure–, la seva concentració és d’una mena que un diria que no li importa res més que la música, música que no recrea seguint estàndards historicistes –com si hi hagués una veritat– ni exhibint mer virtuosisme –com si la tècnica fos allò veritable. Realitzada a Salzburg el 2008 i centrada en obres de Mozart i Chopin, aquest enregistrament capta un clima que coneixen bé els fidels que cada any omplen el Palau de la Música: un recolliment de carisma inapel·lable, que es compromet amb el lletreig de cada peça. Com si la música, abans, no existís. Jacobo Zabalo Alfred Schnittke (1934-1998) és una de les figures més interessants del panorama musical de la segona meitat del segle XX i de la generació de compositors tardosoviètics. Tanmateix, aquest epítet no li és del tot escaient: si bé inicialment combregà amb les directrius del règim, el seu origen alemany, la seva formació inicial en un medi cultural germànic i, sobretot, l’àmplia acceptació de les seves obres al cantó occidental del Teló d’Acer, aviat en feren una figura incòmoda per a l’estament comunista, incomoditat recíproca que derivà en la dissidència i finalment l’exili a Hamburg, on morí. En Schnittke es destrien tres grans etapes estilístiques: la primera es caracteritza per la ingent creació de bandes sonores de cinema i festeja tant amb la música popular com amb el neoclassicisme i el serialisme integral; la segona, conseqüentment, integra eclècticament tots els estils (hom ha convingut d’anomenar-la poliestilisme) i conté la majoria de les seves obres principals; la tercera, finalment, resultat d’una salut cada cop més pobra i amb l’experiència de la mort propera (manta vegades fou declarat en coma), depura l’estil eclèctic cap a un llenguatge més íntim i auster. La colossal Tercera Simfonia, datada el 1980, és un dels primers exemples clars de la seva etapa de maduresa, la segona. L’eclecticisme hi és d’una manera que hom es veu submergit en ecos que recorren tota la història del simfonisme. Schnittke ens transporta des de les ressonàncies wagnerianes del primer moviment a les estridències expressionistes del tercer, passant per un esperit mozartià (però deutor de Prokófiev a parts iguals) en el segon, i conclou en la grandiloqüència mahleriana del moviment final. Sergi Moreno-Lasalle 59 ACCENTS CORAL BERNAT VIVANCOS In Montibus Sanctis Escolania de Montserrat. Capella de Música de Montserrat. BCN Barcelona Metall Quintet. Dir.: B. Vivancos. Orgue: Mercè Sanchis. Dam. 2013 L’art de la variació ha estat un dels pals de paller de la creació musical des de temps ben antics. El que inicialment era un pràctica de glossa ornamentada, amb el temps evolucionà i esdevingué un veritable gènere compositiu. Amb tot, amb la pèrdua del gust per l’ornamentació al segle XIX, el concepte derivà cap a la paràfrasi, és a dir, la recreació més o menys fidel d’una obra des d’altres paràmetres. Quin és el perill? Que si l’obra original és molt coneguda o ja té prou elements com per ser considerada una obra mestra, és difícil escriure’n una paràfrasi “millor”. Dit això, aquest disc, fet amb i per a l’Escolania de Montserrat per qui n’ha estat el director durant set anys, ens sembla molt heterogeni. Si les obres centrals (Fundamenta eius i les dues Salve Regina) resulten excel·lents, amb una sàvia combinació entre els passatges originals i les citacions maquillades de melodies ben conegudes i una estructura certament corprenedora, les dues obres inicials resulten més aviat gratuïtes. Cert és que resulta molt difícil parafrasejar les dues Ave Maria de Schubert i Bach-Gounod (aquesta mateixa una paràfrasi per se), ja sigui pel caire transcendent dels models originals com perquè dissortadament han estat prou maltractats en la història musical posterior (hom no pot deixar de pensar en la versió Disney, ensucrada al límit, de la de Schubert). Tanmateix, les paràfrasis que clouen el disc, sobre melodies populars, redimeixen aquesta arbitrarietat compositiva apropant l’oient a una bellesa sublim i polièdrica (en paraules de Vivancos). Exquisida és la versió de Welcome (que caldria veure en la seva funció escènica), impressionant l’Es ist ein Ros entsprungen (molt en la línia de la versió de Sandström) i brillant la reinterpretació del Santa Nit en múltiples idiomes. La interpretació de l’Escolania i la Capella de Música de Montserrat, acompanyats pel BCN Metall Quintet i la solvent organista Mercè Sanchis, tots plegats dirigits pel mateix Vivancos, és cabdal per gaudir d’un disc que va de menys a més i que transporta l’oient a altes esferes del plaer musical. En definitiva, un disc molt recomanable. Sergi Moreno-Lasalle CLÀSSICA RAVEL Ma mère l’Oye Granados – A. Guinovart. Suite goyesca Orquestra de Cadaqués. Dir: Jaime Martín. Cal aplaudir aquest nou treball de l’Orquestra de Cadaqués, que sota la direcció de Jaime Martín ens submergeix meravellosament tant en l’atmosfera de les miniatures que genialment foren dibuixades per Ravel en Ma mère l’Oye com en la Suite goyesca, una reorquestració de l’obra de Granados encarregada anys enrere per la mateixa Orquestra de Cadaqués a Albert Guinovart. Guinovart és un profund coneixedor de l’obra de Granados i el seu tarannà romàntic el va portar a enregistrar una memorable versió pianística de Goyescas i a compondre una obra virtuosística inspirada en els Valsos poètics. L’afinitat romàntica entre Granados i Guinovart fa que la música d’El Pelele, Coloquio en la reja, La maja y el ruiseñor... adopti en l’orquestració una dimensió suggerent i colorista en què els matisos i el romanticisme que brollen de les seves melodies permeten el lluïment de la formació. Si el refinament i el gust pels colors emergeixen constantment en la interpretació de l’obra de Ravel, el caire descriptiu i aquells colors de l’Espanya galant pintada per Goya emergeixen d’una versió plena de lluminositat. Un bon enregistrament dedicat a dues obres orquestrades magistralment. Lluís Trullén 60 • REVISTA MUSICAL CATALANA escolania de montserrat Tritó, 2014 ÒPERA MANUEL DE FALLA La vida breve. Mariola Cantarero. José Ferrero. Marina Pardo. Àngel Òdena. José Antonio López. Leticia Rodríguez. Gustavo Peña. Rocío Márquez. José Manuel Cañizares. Orquesta y Coro Nacionales de España. Dir: Josep Pons. D’ençà del primer enregistrament que Josep Pons va fer –concretament El amor brujo l’any 1991 amb l’Orquestra de Cambra Teatre Lliure–, la música de Manuel de Falla ha ocupat un lloc prominent en la seva discografia. Ara, dirigint l’OCNE i un excepcional elenc de solistes vocals, enregistra novament La vida breve de Manuel de Falla, després de la seva gravació amb l’Orquesta Ciudad de Granada. L’encant verista i passional que atorguen a la versió la direcció de Pons i la brillantíssima interpretació de l’Orquesta y Coro Nacionales de España proporcionen un embolcall idoni per a les veus i per plasmar admirablement l’atmosfera de la partitura de Falla. La soprano Mariola Cantarero recrea el personatge de Salud de manera molt delicada, amb una pronúncia impecable; el seu timbre resulta més idoni pel lirisme del primer acte que pel color més obscur i el dramatisme que es requereix en el segon. José Ferrero es mostra com una veu ideal per al rol de Paco, i es mostra summament inspirat en el duo del primer acte, en la projecció de les notes altes de la tessitura i en la manera d’expressar tot el dramatisme de l’escena final. La veu experimentada d’Àngel Òdena (tío Salvador) com la de Marina Pardo (abuela), resolen sense problemes totes les seves intervencions. Els colors de l’Albaicín, la festa, la mort, el gust popular, el detallisme en el cante són presents en una versió que manifesta tot el món que Falla, amb llibret de Fernández Shaw, va retratar magistralment. Pons coneix aquesta obra mestra admirablement i en transmet tot l’encant amb un domini de la paleta orquestral absolut. Lluís Trullén bernard martinez / dg Deutsche Grammophon, 2014 VOCAL PATRICIA PETIBON La Belle Excentrique Patricia Petibon, soprano. Susan Manoff, piano. Obres de Satie, Ferré, Poulenc, Rosenthal, Hahn i Fauré. Deutsche Grammophon, 2014 Patricia Petibon treu un nou disc i demostra, un cop més, els seus eclecticisme i versatilitat. No debades, des que debutà l’any 1996 amb William Christie, la soprano francesa s’ha passejat còmodament per amplis repertoris que van des de l’òpera barroca fins a la cançó contemporània, passant per Mozart i el Romanticisme i fins i tot abordant amb notable èxit la Lulu d’Alban Berg. Aquí ens ofereix un viatge pel bo i millor de la chanson francesa, de Fauré a Rosenthal, amb particular interès en les excentricitats de Poulenc i Satie. I és que el títol no podia ser més explícit: el recital esdevé un constant vaivé d’emocions i d’ànims; cada cançó és una baula d’una llarga cadena que va de la cançó picaresca, sovint decididament irreverent, a les més delicioses cançons d’amor (la versió cambrística de l’On s’aimera de Leó Ferré, possiblement una de les millors cançons d’amor que s’hagi escrit mai, és tot un descobriment), dels orientalismes exòtics, amb cops d’efecte percussius i tot, a la sàtira zoomòrfica, però també a la profunda tristor de l’absència i de la mort; un passeig, doncs, per tota aquella joie-de-vivre que caracteritza, immutable, segles i segles d’art francès. I tot magistralment portat per una àmplia paleta de matisos, registres i gestos d’una Patricia Petibon absolutament versàtil: el fil de veu blanca d’On s’aimera, el poderós dramatisme de Les berceaux, la morbidesa en les cançons de Hahn o l’estridència de les cançons cancanesques “com si fos una peixatera” (sic). L’acompanyament i els esquitxos de petits intermedis pianístics curosament interpretats per la solvent Susan Manoff i, en alguns arranjaments, de tot un seguit de simpàtics col·laboradors, fan del disc una experiència única i irrepetible, davant la qual només cal rendir-se, divertir-se i gaudir-ne. Sergi Moreno-Lasalle 61 COL·LECCIÓ PRIVADA DESCOBRIM “EL TRESOR” DISCOGRÀFIC DE LES PERSONALITATS MÉS RELLEVANTS DEL MÓN DE LES ARTS. MÚSIQUES DEL MÓN ÇIĞDEM ASLAN Mortissa Asphalt Tango / Karonte, 2014 MEZZOSOPRANO Anne Sofie von Otter Una de les dames que millor serveix la música vocal amb criteris històrics. El 5 de desembre de 1991 Anne Sofie von Otter debutava al Palau de la Música Catalana. Era amb motiu de les celebracions del bicentenari de Mozart i ho feia cantant un doble programa: el Requiem, KV 626 i la Gran Missa, KV 427, sota la direcció de John Eliot Gardiner. Col·laboradora habitual de Gardiner, Christie, Pinnock i Minkowski, entre d’altres, s’ha fet un espai important, gràcies a la seva veu de qualitat, càlida, transparent, allunyada d’estridències, vibracions i artificis, i sempre amb molta musicalitat. Estem parlant d’una de les dames que millor serveix la música vocal amb criteris històrics. El seu extens repertori va des de Monteverdi, Caccini, Bach, Händel, Gluck, Mozart, Lully, Charpentier fins a acabar en una arriscada Carmen de Bizet. En el camp de la miniatura musical i el lied ha mostrat tot el ventall de possibilitats signant registres de referència: Schubert, Schumann (Frauenliebe und Leben), Grieg (Haugtussa), Brahms (Zigeunerlieder), Mahler (Urlicht i Ich bin der Welt abhanden Gekommen) i Richard Strauss. Inquieta sempre per repertoris no convencionals, Von Otter ens ha descobert autèntiques perles menys habituals a les sales de concerts: Korngold, Chaminade, músiques del camp de concentració de Terezin, Zemlinsky o els compositors nòrdics, entre d’altres. Von Otter confessa que no podria viure sense els recents enregistraments de Kristian Bezuidenhout interpretant obres al fortepiano de Mozart (Harmonia Mundi), l’àlbum Almanac dels Brooklyn Rider (Mercury), qualsevol disc de Brad Mehldau (especialment Live in Marciac) i el Concert per a violí i orquestra de Beethoven i el de Berg (aquest darrer estrenat precisament al Palau) en les mans d’Isabelle Faust (Harmonia Mundi). Acompanyada per Kristian Bezuidenhout, es va presentar a Girona el mes de juny passat en el marc del festival Nits de Clàssica per meravellar-nos amb música de Beethoven, Mozart, Haydn i Schubert, entre d’altres. Una sessió íntima en un marc incomparable on la vibració despertà la pedra gòtica, que per unes hores semblà encara més preciosa. Una nit necessària! Per Víctor García de Gomar 62 • REVISTA MUSICAL CATALANA Parlar de rebétiko i smyrneika significa parlar dels intercanvis de població que, després de la Guerra Greco-Turca (1919-1922), van forçar el desplaçament de famílies senceres (sovint amb segles de residència) d’una banda a l’altra de la frontera entre els dos estats. És una història trista, d’exili forçat i de nostàlgia mai no superada, que a Grècia va trobar espai expressiu en la música a través del rebétiko, fill directe de la tradició del cabaret que havia nascut en la històrica ciutat d’Esmirna (Izmir en turc), a partir de la barreja d’elements turcs, grecs, armenis i jueus. D’una manera o d’una altra, aquesta tradició continua vigent, en bona part perquè les seves lletres parlen de dolors vitals, d’amors perduts, de vivències quotidianes... D’aquí que no ens hagi de sorprendre trobar un disc com aquest Mortissa, signat per la veu serena i emocional de Çiğdem Aslan, que fa un pas endavant després de les seves etapes amb les formacions Dunav Balkan Group i She’Koyokh, i el grup de músics que l’acompanya, que mostren un domini tècnic excepcional del magnífic conjunt instrumental (qanun, violí, clarinet, buzuki, baglama, percussions...). Potser aquestes tretze cançons ja no transmeten, per elles soles, la ràbia del desarrelament que encenia els primers temps del rebétiko, però sens dubte ens ofereixen una bona panoràmica d’aquelles melodies seductores i adolorides, ja sigui per als que coneixen una mica aquesta música o per als que volen connectar-hi per primera vegada. Per cert, la paraula “mortissa” serveix per definir les dones de forta personalitat (Carmen Amaya, Esma Redzepova o Cheikha Rimitti, per esmentar-ne tres de prou conegudes), capaces de conduir les seves vides per damunt de tot i de tots. Jordi Urpí JAZZ LLIBRES JOSEP TUTUSAUS MÚSICA INSTRUMENTAL Champagne Sparkle Instrumental music in late eighteenth-century Spain Josep Tutusaus, trombó; Hugo Astudillo, saxo alt; Markho Lohikari, contrabaix; Carlos Falanga, bateria Miguel Ángel Marín, Màrius Bernadó (ed.) 472 p. Idiomes: anglès, castellà. Fresh Sound New Talent, 2011 Editorial Reichenberger. Kassel, 2014 Josep Tutusaus concebia l’any 2011 un disc de quartet sense instrument harmònic, les coordenades del qual eren un so sense pes, lleuger, que donava al conjunt un aire de transparència i volatilitat, altes dosis d’humor enfocades al món de les comunicacions digitals (No va Internet, Carallibre, Youporner) i el plaer de jugar amb els seus instruments i els seus companys (el moment de trombó i contrabaix en Ham, l’aire dixieland de Youporner). El disc compta amb la feliç trobada entre el trombó de Tutusaus i el saxo alt d’Hugo Astudillo, els quals s’empasten i es complementen a la perfecció, tant en la qualitat del so com en el caràcter i la intenció de toc. El seu aire, buit d’estridències, genera un so relaxat, embastat en un fraseig llarg i reposat, amb la calidesa de dos mons complementaris que s’han trobat. Els vuit temes del disc mostren el gust de Tutusaus per l’ús de petits motius amb els quals genera patrons repetitius per a les bases, sovint als dits del contrabaix. La bateria de Falanga, sempre activa i amb molt ús dels plats, genera i varia el color del fons. Per sobre, els dos vents, sempre reposats, sempre en sintonia. Miquel Gené JAZZ VIOLETA CURRY Honoring my roots Violetta Curry, veu; Jaume Vilaseca, piano; Dick Them, baix; Ramón Díaz, bateria; Jeppe Rasmussen, saxòfon. Culture Works Records, 2014 Nascuda a Filadèlfia, filla del músic de jazz Paul Curry, cantant vocacional des de la infància, desencantada del món professional i de nou, finalment, a la carretera. Aquesta és, a grans trets, la trajectòria de Violetta Curry, la qual ens presenta amb el seu disc quines són les seves arrels i on l’han portat. L’enregistrament, fet en directe el 2014 a Cal Ninyo de Sant Boi de Llobregat, ens mostra una cantant potent i sòlida, de timbre estable, molt còmoda en els registres mitjans i greus i amb menys cos en els aguts, fina en l’afinació i en el fraseig, excessiva en el vibrato i molt interessant en l’articulació del text i en l’ús de matisos d’intensitat. El concepte del conjunt és clar i tradicional: una veu principal i banda de suport. Aquesta és solvent i camina sense problemes, amb un estil d’acompanyament clàssic ben aconseguit i correcta en els solos. Cal destacar el paper de Jaume Vilaseca al piano i arranjaments, el qual suporta un gran pes a nivell harmònic i melòdic. El resultat és un producte ben realitzat, que segurament guanya en intensitat en el directe. Els professors Marín i Bernadó recopilen en aquest volum dotze assajos sobre la música que es feia a les cambres reials i de la burgesia a l’Espanya de final del segle XVIII. Catorze experts de set països diferents ofereixen una visió àmplia d’uns gèneres i uns autors que, com expliquen els editors del volum, no han estat prou estudiats fins ara, o, si més no, no ho han estat des de la perspectiva que ara s’hi dóna. En efecte, els estudis sobre el Classicisme europeu han estat focalitzats en el centre d’Europa, i gairebé circumscrits a la Viena de Haydn, Mozart i Beethoven. En aquest marc, la resta de la producció de l’època apareix com a reflex tardà i perifèric. El llibre que ens ocupa, doncs, ofereix una visió més àmplia de la producció musical a la Península Ibèrica. Evita la música que es feia a les esglésies, perquè està molt més estudiada, i perquè part del repertori coincideix amb la música de cambra; així com també deixa de banda la música per a teclat, que amb Soler i Scarlatti al capdavant és també força coneguda. Per tant, aborda allò que encara té més camp per investigar: la música instrumental de la cort, de les cambres de palau i de la burgesia. Un àmbit encara massa desconegut, en bona part per la dificultat que comporta per als investigadors endinsar-se en un camp de què no ens queden gaires testimonis palpables. Instrumental music in late eighteenthcentury Spain té tot un seguit de virtuts que el converteixen en una obra interessant, especialment per a un públic entès (recordem que es tracta de textos acadèmics i que alterna el castellà i l’anglès). A banda de les novetats ja esmentades, els textos aboquen llum sobre els gèneres musicals de l’Espanya de final del XVIII; expliquen com la música copiada porta fins aquí la influència italiana, i després d’analitzar la indústria musical del Madrid de l’època acaba definint què és el que podríem anomenar estil clàssic a la Península Ibèrica. Pep Gorgori Miquel Gené 63 1 Núm. 346 3 4 5 6 7 8 9 10 11 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 9 8 7 6 5 4 3 2 1 1 2 3 4 R E A R D 5 6 7 A R C I N A R M A O I A M T I C A A U T A S I O R S S E U M L A E P E S 8 9 Solucions Núm.345 10 10 11 64 • REVISTA MUSICAL CATALANA 2 T Mercedes Conde Pons Verticals 1. Cant monòdic propi de l’església durant l’edat mitjana. Antonio Salieri. 2. Crearà, però només la part central. Bufo sense límits. Instrument d’arc. 3. Nom d’en Gerhard, compositor català autor del ballet Soirées de Barcelone. Ric, ros, ras i ruc. Thomas Mann, el de La mort a Venècia. 4. Haydn, Honneger o Händel. Cognom del cantautor xilè (Pablo de nom), segon classificat al festival de l’OTI de 1992 (cap amunt). Fort a la partitura. 5. Posposar l’estrena de l’òpera unes jornades. Orquestra Diatònica d’Organyà. 6. Roberto Alagna. Artistes Autònoms Divins. Ell (cap amunt) “i el gat vell”, una sardana de Pau Marons. 7. S’allargui en el temps, com una òpera de Wagner. A mig to de Do fent la vertical. Cacic sense límits. 8. Tallem testicles per fabricar castrati tot fent la vertical. Un tren desordenat. 9. Que no produeixen exactament el mateix nombre de vibracions per minut. 10. Una batuta. N’hi ha en algunes peces del clarinet i de l’oboè, i si el llences a l’aigua, flota. Alí, el desordenat. 11. Expressió sonora del llamp. Un final sense inici. Xavier Montsalvatge. I A OM M D A A E D N DE P OU A S L I I L NI U AE R T Fruit dels milers d’hores del programa Una tarda a l’òpera que l’autor, Jaume Radigales, porta fent a Catalunya Música des del 2002, neix aquesta “guia operística feta amb la voluntat d’apropar el teatre musical a possibles oients o espectadors d’aquest art global i totalitzador que és l’òpera”. I ho és perquè aquest llibre constitueix una selecció acurada i selecta dels millors títols que s’han estrenat al llarg de la història i que aquí es troben reunits en un total de 225 títols d’autors diversos, ordenats cronològicament i per temàtica, des del segle XVII fins a final del XX. Des de l’Euridice (1600) de Jacopo Peri al Wintermärchen (1999) de Philippe Boesmans, en una classificació que recull fitxa tècnica, data i lloc d’estrena, una breu introducció i posada en context de l’obra, l’argument i una discografia i DVDgrafia recomanades de cadascun dels títols seleccionats. Essent com és aquest un volum nascut entrat ja el segle XXI, s’hi troba a faltar no haver inclòs en aquest grup òperes estrenades després del 2000, com per exemple, Written on skin de George Benjamin, que es podrà veure al Liceu la propera temporada. El volum, editat en català, inclou ressenyes particulars de títols de compositors catalans com Isaac Albéniz, Josep Soler o Eduard Toldrà, mentre que només hi surten esmentats altres compositors destacats catalans, com Domènec Terradellas, Enric Morera, Jaume Pahissa, Enric Granados, Xavier Benguerel, Joan Guinjoan i Alberto Garcia Demestres, tot ometent alguns compositors catalans que potser haurien merescut esment, com per exemple Lleonard Balada, Josep Maria Mestres Quadreny, Agustí Charles, Enric Palomar o Hèctor Parra. En qualsevol cas, el llibre compleix a la perfecció l’objectiu pel qual ha estat editat i inclou una magnífica classificació afegida de les òperes, dividint-les en: indispensables, aptes per a tots els públics, injustament oblidades o ideals per a la iniciació. Un element que sens dubte dota el volum d’un valor afegit i únic, sumat als indispensables índex onomàstic, índex d’obres i índex general per ordre cronològic. Horitzontals 1. Compositor català, de Valls, autor de l’òpera The Duenna. Amb això pincen les cordes els guitarristes. 2. Enteniment. Nom d’en Pahissa, compositor català, de Barcelona. Ravel, Romberg o Ruera. 3. Mi major. Bestieses i Animalades Orquestrals. La cobla amb més eco de la Passió d’Esparreguera. 4. Òpera de Prokófiev sobre una novel·la de Tolstoi (tres paraules). 5. La de Bach és musical i molt famosa. Continent negre (amb l’última síl·laba escuada). 6. La més vibrant de l’encreuat. Música d’arrel popular que s’esmuny per l’11 vertical. 7. El quart grau de l’escala romana. Rara, com la cosa de Martín i Soler, avocàlica. Serpentó. Nin, Nielsen o Nardini. La major. 8. Li cal a l’acordió per sonar. La major. El bisell de la flauta travessera en fa un a l’aire, si no, la flauta no sona. 9. Una timbala vista des de l’orgue. Pàtria del fantasma errant de Wagner. 10. Agut. Va de fort a piano. 11. Haydn en va fer més de cent i Beethoven nou. Mozart, Mendelssohn o Morera. M O Z A La Sonata de Vinteuil. Huygens Editorial. Barcelona, 2015. T E R I C N C A C T A E E C A R M Jaume Radigales. 1.196 pàgines. MÚSICA ENCREUADA B A E R E P T A H O R V I E E N N Z S I UNA TARDA A L’ÒPERA 11 LLIBRES per Eduard V. Patsi CATALUNYA MÚSICA TRANSMISSIONS EN DIRECTE AGOST Dimecres 5 d’agost De les 22.00 a les 00.00 h (en directe) Teatre Comarcal de Solsona FESTIVAL AIMS 2015 – CONCERT INAUGURAL Wolfgang Amadeus Mozart: Sonata per a piano en Fa, KV 332. Jiesun Lim: Tema i variacions sobre el ball de gegants de Solsona (estrena). Juli Garreta: Sonata per a piano en Do m. Robert Schumann: “Papillons”, peces per a piano, op. 2. Johannes Brahms: Quartet amb piano en Sol m, op. 25. Sergey Ostrovsky, violí. Andriy Viytovych, viola. Peter Thiemann, violoncel. Seon-Hee Myong, piano. (84m) Dijous 13 d’agost De les 22.00 a les 00.40 h (en directe) Auditori Espai Ter FESTIVAL DE TORROELLA DE MONTGRÍ 2015 Claudio Monteverdi: L’Orfeo, òpera en un pròleg i cinc actes (en versió concert). Jan Van Elsacker, Luciana Mancini i Saskia Salembier. Ensemble La Fenice. Jean Tubéry, cornetes, flautes i direcció. (140m) Divendres 28 d’agost De les 20.00 a les 22.00 h (en directe) Gran Sala del Tivolivredenburg d’Utrecht FESTIVAL DE MÚSICA ANTIGA D’UTRECHT 2015 – CONCERT INAUGURAL “Elizabethan & Jacobean Consort Music, 1558-1625”. L’edat d’or de la música per a consort de violes a l’Anglaterra d’Elisabet I i Jaume I. Obres de William Brade, Anthony Hollborne, William Byrd, Alfonso Ferrabosco i Orlando Gibbons, entre d’altres. Hespèrion XXI. Jordi Savall, viola de gamba i direcció. (90m) mat hennek Dissabte 29 d’agost De les 21.30 a les 23.00 h (en directe) Església de Santa Maria de Vilabertran vernakes SCHUBERTÍADA A VILABERTRAN 2015 Recital de lieder de Franz Schubert. Elena Copons, soprano. Francisco Poyato, piano. Cor de Cambra de la Diputació de Girona. Dir.: Pablo Larraz. (60m) i orquestra, op. 53. Triumphlied (Cant del triomf) per a baríton, cor a vuit veus i orquestra, op. 55. Simfonia núm. 1, en Do m, op. 68. Jamie Barton, mezzosoprano. Benjamin Appl, baríton. Orchestra and Choir of the Age of Enlightenment. Dir.: Marin Alsop. (94m) Dijous 3 de setembre De les 19.00 a les 21.00 h (en directe) Sala Gran del Palau de Bucarest 35è FESTIVAL INTERNACIONAL DE MÚSICA PAU CASALS Georg Friedrich Händel: Sonata per a flauta de bec i baix continu en Sol m, HWV 360. Johann Sebastian Bach: Suite per a violoncel núm. 3, en Do, BWV 1009. Ludwig van Beethoven: Set variacions sobre un tema de ‘La flauta màgica’ per a violoncel i piano en Mi b, WoO 46. Gabriel Fauré: Elegia per a violoncel i piano, op. 24. Siciliana per a violoncel i piano, op. 78. “Papillon” per a violoncel i piano, op. 77. Johann Sebastian Bach: Ària de la Suite per a orquestra núm. 3, en Re, BWV 1068 (arranjament per a violoncel i piano). Camille SaintSaëns: Allegro appassionato, per a violoncel i piano, op. 43. Amit Pelet, violoncel. Daniel del Pino, piano. (90m) marc castellet Dijous 6 d’agost De les 22.00 a les 00.00 h (en directe) Auditori Pau Casals del Vendrell SETEMBRE Dimarts 1 de setembre De les 20.30 a les 22.45 h (en directe) Rotal Albert Hall de Londres PROMS 2015 Johannes Brahms: Obertura per a un festival acadèmic en Do m, op. 80. Rapsòdia per a contralt, cor d’homes FESTIVAL I CONCURS INTERNACIONAL GEORGE ENESCU 2015 Benjamin Britten: Variacions sobre un tema de Frank Bridge, op. 10. Dmitri Xostakóvitx: Simfonia núm. 4, en Do m, op. 43. Orquestra Filharmònica de Berlín. Dir.: Simon Rattle. (93m) Dissabte 5 de setembre De les 21.00 a les 22.30 h (en directe) Basílica de Montserrat CONCERT DE CLOENDA DEL FESTIVAL INTERNACIONAL D’ORGUE DE MONTSERRAT 2015 Tomaso Albinoni: Concert per a dos oboès i orgue en Fa, op. 9 núm. 3. Dietrich Buxtehude: Tocata per a orgue en Fa, Bux WV 156. Antonio Vivaldi: Concert per a dos oboès i orgue en Re, RV 535. Johann Sebastian Bach: Preludi i fuga en Mi m, BWV 548. Georg Friedrich Händel: Sonata per a dos oboès i orgue núm. 3, HWV 382. Cristian Moré i Màxim Solanes, oboès. Jordi Vergés, orgue. (90m) Dilluns 7 de setembre De les 20.30 h a les 22.00 h (en directe) Palau de la Música Catalana PALAU 100 – TEMPORADA DE CAMBRA, 2015-16 Integral de les sonates per a violoncel i piano de Ludwig van Beethoven. Jean-Guihen Queyras, violoncel. Alexander Melnikov, piano. (90m) Divendres 18 de setembre De les 20.05 a les 22.30 h (en directe) Teatre del Príncep Regent de Munic 64a EDICIÓ DEL CONCURS INTERNACIONAL DE MÚSICA ARD Concert dels guanyadors. Orquestra Simfònica de la Ràdio Bavaresa. Dir.: Jun Märkl. (145m) *El calendari de transmissions no és complet i està sotmès a canvis d’última hora. Poden consultar la informació completa a www.catmusica.cat 65 MELÒMANS XAVIER GRASET PERIODISTA “LA MÚSICA ET FA MILLOR PERSONA” Acaba de rebre el Premi Nacional de Comunicació, però li hauria agradat molt haver fet carrera com a cantant i guanyar-se la vida també amb la veu, però més a prop de la música... text Sílvia Díez · fotografia Maria Rosa Vila “La música té una forta presència en la meva vida. No només perquè té un enorme poder evocador fonamental en les produccions radiofòniques, sinó perquè els meus pares eren cantants afeccionats de sarsuela, els meus germans tenien un grup de folk i a casa vivíem sempre tots amb la música sonant en el rerefons”, recorda Xavier Graset. SÍLVIA DÍEZ: T’apuntaves als concerts dels teus germans? XAVIER GRASET: Amb 11 anys anava amb ells pels pobles tocant les maraques mentre ells actuaven, tot i que mai vaig lluir-me pel meu ritme ni per anar massa ben coordinat. He fet també de rapsode en orquestres com Camera Musicae i en un Oratori de la vendrellenca Carlota Baldrís. A casa teníem molts instruments. Mentre els meus pares cantaven, els meus germans tocaven la guitarra... Hi havia també un contrabaix. Sóc d’un poble on es viu molt la música: sóc de Vila-seca. SD: I tens un gran vincle amb el Conservatori de Vila-seca... XG: Sí. Sóc membre del Patronat del Conservatori de Música de Vila-seca. He vist la gran evolució d’aquest conservatori, que s’ha convertit en un dels més prestigiosos de Catalunya. Estic entusiasmat amb el fet que Vila-seca, el meu poble, pugui comptar amb una entitat tan especial com aquesta, on ara porto els meus dos fills de sis anys perquè hi estudiïn música, cosa que jo lamento no haver fet. Si tingués formació musical, cantaria. M’hagués agradat ser cantant. Jo no sé solfeig i estic convençut que l’educació musical ordena el cervell i obre a la sensibilitat tant els nens com els adults. Crec que la música és un element important per incloure en l’educació. Aquest conservatori ha transformat tota la població i ha estat com una taca d’oli que s’ha estès a les poblacions del voltant: ens ajuda a prendre consciència de la importància de la música. Al meu poble també hi ha la Fira de la Música. Hi ha molt d’amor cap a la música. SD: Toques algun instrument? XG: No, i és una mancança que tinc. No m’he atrevit ni amb la guitarra! Però el que de debò em sap greu és no saber cantar. No m’hauria importat fer carrera com a cantant… Per a mi els músics són una gent amb un do especial. SD: Tenies un tiet que era tenor, oi? XG: Sí. A la família es diu que era tan bo que 66 • REVISTA MUSICAL CATALANA el Liceu li va trucar per fer-li una prova i que la meva àvia li ho va amagar per no perdre el seu fill i que se n’anés lluny a cantar, arreu del món… Li dèiem el tiet del Castell, però es deia Josep Foraster. Era un cantant vocacional que va cantar molt per Reus. Tenia molt bona veu. Ara la seva filla, l’Alba, és cantant lírica i professora de música. SD: Quina diries què és la gran funció que té la música? XG: La música ens permet connectar amb aquella part de nosaltres que s’escapa de la raó. El llenguatge musical té la capacitat d’arribar-te al més profund de tu per regirar-te. Et fa sentir l’emoció i et canvia corporalment. T’acosta a la transcendència i, sigui quina sigui la música, t’eleva. La música et fa millor persona. També m’agrada la part de la música que aconsegueix transmetre i contagiar l’esperit festiu. SD: Recordes algun concert especialment emotiu per a tu? XG: Vaig assistir a Viena en ple Any Mozart a una missa cantada, i davant la bellesa de la música i del marc vaig plorar d’emoció. A L’Auditori vaig veure recentment John Eliot Gardiner, el director d’orquestra britànic, dirigint Bach i també ho recordo com una nit impressionant, així com l’actuació de Jonas Kaufmann a Peralada. També vaig gaudir molt amb Boris Godunov al Metropolitan de Nova York, amb Tristany i Isolda de Wagner al Teatre del Liceu i amb Turandot a Sabadell. No hi vaig sovint, però l’òpera em sembla una de les arts més completes. Però m’agrada la música de tot tipus: vaig a concerts de pop, gaudeixo molt amb la música electrònica i amb la salsa... Tinc una discoteca impressionant, tot i que cada dia la música té menys presència en suport físic. Fins i tot en l’època en la qual vaig presentar el programa El món s’acaba vaig produir un disc on hi havia grups com Gerard Quintana, Antònia Font, Els Pets, entre d’altres, que canviaven un tros de la lletra de les seves cançons per relacionar-la amb el programa. SD: Quins són els teus compositors preferits? XG: Mozart, Bach, Toldrà, Bartók, Mahler, Beethoven, Wagner... És impossible que no t’agradin. SD: I quan escoltes música? XG: Sobretot al cotxe. Escolto Catalunya Música quan condueixo i té per a mi un gran efecte sedant, en contrast amb l’activitat i discurs polític que tenim a l’oracle! 67 68 • REVISTA MUSICAL CATALANA