Revista Musical Catalana. Núm. 348 Desembre 2015 - Gener 2016
Editorial / IMPRESCINDIBLES / NOTÍCIES Afers exteriors: Escollir director d'orquestra. Víctor Medem / Obituari: Manuel Oltra o la solidesa d'una trajectòria musical. Jaume Comellas / En portada: Gregory Kunde. El tenor dels dos Otellos. Mercedes Conde Pons / Òpera: Dos Otellos per a Shakespeare. Verdi i Rossini al Gran Teatre del Liceu. Fernando Fraga / Reportatge: Si Toldrà hagués compost per a Hollywood. La importància de la música al cinema. Marc Timón / Actualitat: Més teatre líric català. Reivindiquem el llegat d'Enric Morera. Francesc Cortès / Nodes: Dirigir una orquestra. Carlos Calderón / Entrevista: Lina Tur. El violí valent. Albert Torrens / Dossier: Música i Nadal. Entre el sacre i el profà. El Nadal en grans obres. Pep Gorgori i Xavier Chavarria / Músiques modernes. Nous espais per a la música de sempre. Miquel Gené / El compositor. Oliver Messiaen. Posant música a la creació. Sergi Moreno-Lasalle / L'ànima del so. Una història d'amor rere un clementi. Anna Cuatrecasas i Marina Rodríguez. Josep Barcons / Escenaris del món. Musikverein de Viena. L’atmosfera màgica. Javier Pérez Senz / Accents / Col·lecció privada: Joan Oller. Víctor García de Gomar / Música encreuada. Eduard V. Patsi / Música a la ràdio / Melòmans: Iñaki Gabilondo. Periodista. Sílvia Díez
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
REVISTA MUSICAL CATALANA 348 598003 771887 9 DESEMBRE 2015 · GENER 2016 | 4€ 00348 REVISTA MUSICAL CATALANA WWW.REVISTAMUSICAL.CAT Gregory Kunde EL RENAIXEMENT ARTÍSTIC DEL TENOR DELS DOS OTELLOS LINA TUR Un violí al servei del misteri ENRIC MORERA 150 anys de Teatre Líric Català NADAL MUSICAL Les obres més emblemàtiques per a aquesta època de l’any EDITORIAL LA DECLARACIÓ UNIVERSAL DELS DRETS HUMANS va ser adoptada per l’Assemblea General de les Nacions Unides el 10 de desembre de 1948. El 10 de desembre de 2014 passat, la seu de les Nacions Unides a Ginebra, amb l’hemicicle coronat per la impressionant cúpula decorada per l’artista mallorquí Miquel Barceló, va acollir un concert per a l’entesa de civilitzacions i respecte pels drets humans, iniciativa de la Fundació ONUart, per buscar el diàleg per mitjà de l’art. Un concert liderat pel tenor peruà Juan Diego Flórez, que va presentar el projecte Simfonia pel Perú, inspirat en el Sistema de Orquestas Juveniles de Venezuela creat per José Antonio Abreu, que busca sembrar l’esperança d’un futur millor per als nens i els joves mitjançant l’atracció que genera la música. Enguany, i avançant-se a la data de l’aniversari, Daniel Barenboim va dirigir-ne el concert commemoratiu el dissabte 31 d’octubre passat, al capdavant de la West-Eastern Divan Orchestra, aquesta formació creada per Edward Said i ell mateix per contribuir al diàleg intercultural i al marge de les ideologies polítiques dels membres que la integren, entre els quals israelians, palestins i músics de països en conflicte, els quals conviuen amb d’altres de països europeus en un estat de fraternitat que tant de bo fos extensible més enllà de la comunitat igualitària que és una orquestra. En ser preguntat per la clau de la bona entesa entre els membres de la formació, Barenboim responia: “No els pots demanar que es tinguin simpatia, però sí que tinguin compassió, que sentin el dolor de l’altre.” En aquesta mateixa línia, Juan Diego Flórez recordava l’any passat com era d’important no ser indiferents a la injustícia i feia una crida a “omplir el món d’orquestres i cors”, que al capdavall són comunitats que reflecteixen aquells ideals de la Revolució Francesa i que, malgrat ser ideals, no deixen de ser un objectiu que cal no oblidar: “llibertat, igualtat, fraternitat”. monika-ritterhaus Mercedes Conde Pons Directora Mentre escric aquestes línies, rebo notícies de l’èxit que un cor català, el Cor Infantil Amics de la Unió, de Granollers, que dirigeix Josep Vila i Jover, ha obtingut: el primer premi al Certamen Coral de Tolosa (Gipúscoa), un dels sis certàmens que formen part del Gran Premi Europeu de Cant Coral. Al mateix temps, la vintena edició d’El Primer Palau s’ha tancat amb un elevat nivell de participants i uns premis molt repartits, amb el Trio Vasnier com a guanyador del primer premi i el Premi de la Crítica, dos accèssits concedits a la violista de Vic Agnès Mauri i a la violoncel·lista francesa Marion Platero, el Premi Joventuts Musicals de Catalunya al millor intèrpret d’obra catalana concedit a l’acordionista Ander Tellería i el Premi Catalunya Música atorgat a la guitarrista mallorquina Mabel Millán. Gaudir dels èxits dels joves i veure com es premia el talent i l’esforç contribueix a creure que l’esperança encara existeix i que potser, entre tantes ombres, potser encara queden raigs de llum per il·luminar el camí cap a aquests ideals abans esmentats. I amb aquest esperit els desitgem el millor per les festes de Nadal i molt bona entrada d’any! COL·LABOREN EN AQUEST NÚMERO Francesc Cortès, musicòleg i professor de la UAB, tracta de les relacions del Teatre Líric Català i un dels seus impulsors, Enric Morera, amb el seu context. Marc Timón, periodista i compositor de música de múltiples estils, ens parla de grans bandes sonores. Actualment viu a Los Angeles, la meca del cinema, gènere pel qual sent predilecció. Carlos Calderón, doctor en humanitats, músic i historiador, reflexiona sobre la figura del director d’orquestra com a mediador estètic a partir de tensions, distensions i el misteriós factor X. Xavier Chavarría és llicenciat en filologia i en història i ciències de la música; màster en musicologia, crític musical i locutor de Catalunya Música, fa un repàs de les grans obres nadalenques. Josep Barcons, professor de música, doctor en humanitats i graduat superior en guitarra clàssica, ens explica la història singular d’un piano Clementi en l’“Ànima del So”. WWW.REVISTAMUSICAL.CAT Núm. 348 Desembre 2015-Gener 2016 5a Època • Any XXXII www.revistamusical.cat facebook.com/ revistamusicalcatalana twitter.com/RevistaMusCat Consell editorial: Rafael Argullol, Pere Artís, Josep M. Busquets, Salvador Cardús, Benet Casablancas, Jaume Comellas, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Albert Guinovart, Carles Guinovart, Lluís Millet i Loras, Ramon Muntaner, Antoni Pallès, Àlex Robles Fitó, Antoni Ros Marbà, Àlex Susanna i Josep Vila i Casañas. Direcció: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Redacció: Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 Consell de Redacció: Josep Barcons, Mercedes Conde Pons, Elena Cuesta, Sílvia Díez, Javier Pérez Senz i Pere Romanillos. Col·laboren en aquest número: Josep Barcons Palau, Carlos Calderón, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Francesc Cortès, Xavier Chavarria, Sílvia Díez, Fernando Fraga, Víctor García de Gomar, Miquel Gené, Pep Gorgori, Víctor Medem, Sergi Moreno-Lasalle, Javier Pérez Senz, Quim Roser, Marc Timón, Albert Torrens, Lluís Trullén, Jacobo Zabalo i Eduard V. Patsi. Edita: Sàpiens Publicacions (Sàpiens, SCCL) Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana Conceptualització i realització editorial: Àrea de desenvolupament i nous projectes: Sàpiens Publicacions (Sàpiens, SCCL) www.sapienspublicacions.cat Director de l’àrea: Gerard Birbe gbirbe@sapienspublicacions.cat Coordinació: Sílvia Díez Disseny editorial: Albert Bernat Il·lustració: Roger Pibernat Impressió: Rotocayfo (Impresia Ibérica) Distribució UDL Libros Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Membre de l’APPEC Membre de CEDRO Versió digital: iQuiosc.cat EDITORIAL ..................................................... 3 IMPRESCINDIBLES ................................. 6 NOTÍCIES ....................................................... 10 EN PORTADA GREGORY KUNDE El tenor dels dos Otellos ....................................... 14 ÒPERA DOS OTELLOS PER A SHAKESPEARE Verdi i Rossini al Gran Teatre del Liceu .............. 18 REPORTATGE SI TOLDRÀ HAGUÉS COMPOST PER A HOLLYWOOD La importància de la música al cinema ............ 22 ACTUALITAT MÉS TEATRE LÍRIC CATALÀ Reivindiquem el llegat d’Enric Morera .............. 26 NODES DIRIGIR UNA ORQUESTRA ........... 30 Publicitat: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 ENTREVISTA LINA TUR. Portada: Gregory Kunde. Foto de Chris Gloag El violí valent ............................. 32 Mariona Carulla i Font, presidenta c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 93 295 72 00 Palau de la Música Catalana, telèfon d’atenció al client: 902 442 882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat www.orfeocatala.cat Amb el suport de: DOSSIER MÚSICA I NADAL Entre el sacre i el profà ............................. 36 El Nadal en grans obres ........................... 40 MÚSIQUES MODERNES NOUS ESPAIS PER A LA MÚSICA DE SEMPRE ............. 44 Els articles publicats a la «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. 36 a. bofill A ues t revistq a té a sonorabanda Escolt . a Spota-la ify 48 EL COMPOSITOR OLIVER MESSIAEN Posant música a la creació ................................. 46 L’ÀNIMA DEL SO UNA HISTÒRIA D’AMOR RERE UN CLEMENTI ESCENARIS DEL MÓN MUSIKVEREIN DE VIENA L’atmosfera màgica .............................................. 52 quim roser Anna Cuatrecasas i Marina Rodríguez ............ 48 32 ACCENTS ...................................................... 56 MÚSICA ENCREUADA ....................... 63 MÚSICA A LA RÀDIO ......................... 64 IÑAKI GABILONDO Periodista ............................................................. 66 ana-maría g. hdez MELÒMANS IMPRESCINDIBLES CONCERT 7 DE GENER AL PALAU DE LA MÚSICA GUSTAVO DUDAMEL A ixí com La consagració de la primavera d’Igor Stravinsky és per a molts la millor obra de la primera meitat del segle XX, podríem considerar la Simfonia Turangalila d’Oliver Messiaen la més destacada de la segona meitat. Obra monumental, estrenada el 2 de desembre de 1949 per l’Orquestra Simfònica de Boston i un aleshores jove Leonard Bernstein, en substitució de Serge Koussevitzy, el qual havia fet l’encàrrec a Messiaen l’any 1946. Messiaen condensa en aquesta seva primera obra per a gran orquestra alguns dels trets significatius de la seva música, com la recerca dels colors i el misticisme, així com la representació dels sons de la natura: per exemple, el refilar dels ocells. Messiaen es va inspirar en el romanç de Tristany i Isolda i en el tema de l’amor i la mort que recull la tradició medieval. Aquesta, de fet, és la primera de les tres obres que el compositor va dedicar a aquesta temàtica. L’aclamada Orquesta Sinfónica Simón Bolívar de Veneçuela que dirigeix Gustavo Dudamel serà la protagonista d’aquest concert, en què intervindran com a solistes la pianista xinesa Yuja Wang i l’anglesa Cyntia Millar, intèrpret reputada de les ones Martenot, un instrument poc habitual i molt reivindicat per Messiaen. Per conèixer més a fons una obra cabdal de la música del segle XX i no gens habitual en les programacions de concerts, el Palau de la Música Catalana ha organitzat una conferència preparatòria de caràcter gratuït el 10 de desembre a les 19.30 h al Petit Palau, a càrrec de l’expert divulgador i musicòleg Carlos Calderón. • 07/01. 20.30 h. Palau de la Música Catalana • Preu: de 20 a 140 € • Cicle: Palau 100 • Organitza: Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana. Més informació a www.palaumusica.cat 6 • REVISTA MUSICAL CATALANA 100 al capdavant de la Mahler Chamber Orchestra amb dues obres concertants de Mozart, els Concerts núm. 19 i 20, per a piano i orquestra, en els quals actuarà també com a directora. El concert inclou també el Divertimento en Si b menor, KV 137. www.palaumusica.cat 02/12. La Santa Espina de Morera La Santa Espina d’Enric Morera, rondalla en tres actes amb text d’Àngel Guimerà, que conté el tema de la popular sardana, serà interpretada en versió de concert al Palau de la Música per l’Orquestra Simfònica del Vallès, sota la direcció de Rubén Gimeno, i els cantants David Alegret, Enric Martínez-Castignani i Anna Alàs, la Coral Polifònica de Vilafranca –el mateix conjunt que la va enregistrar recentment–, tot contribuint al record del compositor en el 150è aniversari del seu naixement. www.palaumusica.cat 03/12. Raimon fa 75 En dos concerts, el 3 i 4 de desembre, Raimon, cantautor valencià ben estimat a Catalunya, celebra el seu 75è aniversari a L’Auditori amb un repàs de la seva trajectòria musical, que de ben segur contindrà temes inoblidables com Veles e vents, Jo vinc d’un silenci o Al vent, entre moltes d’altres. El cantautor serà acompanyat per una formació de cambra formada per guitarra, clarinet i contrabaix. www.auditori.cat richard-reinsdorf 04/12. Brahms per Tetzlaff i Vogt La Sala Oriol Martorell acollirà el concert del duo format pel violinista Christian Tetzlaff i el pianista Lars Vogt, que es reuneixen per a l’ocasió per interpretar les Sonates per a violí i piano de Johannes Brahms. Els músics, de carrera internacional, combinen les actuacions com a solistes amb la música de cambra, amb què s’han prodigat poc a Catalunya, la qual cosa converteix aquesta en una bona ocasió per gaudir del seu art. www.auditori.cat 08/12. Sílvia Pérez Cruz al Temporada Alta La cantant de Palafrugell, versàtil en àmbits tan diferents com la música experimental, el folk, el jazz, el flamenc o la clàssica, es presenta a l’Auditori de Girona amb una nova aventura sonora: cantar temes arranjats per Javier Galiana de la Rosa josef gallauer /decca DESEMBRE 01/12. Petite Messe solenelle de Rossini El mateix Gioacchino Rossini, que s’havia fet famós com a compositor d’òperes bufes, va qualificar aquesta curiosa Petita Missa solemne –per a cor, piano i harmònium– com el “darrer dels meus pecats de vellesa”. Petita joia sacra, composta l’any 1863, porta des de l’inici el segell rossinià. L’Orfeó Català i una sèrie de solistes de la casa, entre els quals destaquen Marta Mathéu, Beñat Egiarte, Juan de la Rubia o Josep Buforn, l’interpreten en el cicle que porta el seu nom, sota la direcció del seu titular, Josep Vila. www.palaumusica.cat DEL 4 AL 29 DE DESEMBRE AL LICEU ÒPERA JUAN DIEGO FLÓREZ LUCIA DI LAMMERMOOR de Gaetano Donizetti és una d’aquelles òperes belcantistes que gaudeixen d’una estimable popularitat entre el gran públic. Que Barcelona pugui viure el debut en el rol coprotagonista d’un tenor de la categoria artística de Juan Diego Flórez és una fita important per al Teatre i per a la ciutat. El tenor peruà serà el jove enamorat de Lucia, Edgardo, que per antigues enemistats entre famílies és enganyat pel germà de Lucia, i que així provoca la desgràcia a la parella d’enamorats, tot en un ambient gòtic i tètric molt propi de l’època. La història del Liceu recull la consagració de molts cantants amb aquest títol i l’aposta de Flórez per aquest teatre posa en primera línia l’escenari de La Rambla. El peruà estarà acompanyat per la Lucia d’Elena Mosuc. Els espanyols Ismael Jordi i María José Moreno seran la parella protagonista en el segon repartiment. Dirigirà l’orquestra Marco Armiliato, en una proposta escènica de Damiano Michieletto per a l’Òpera de Zuric. • Del 4 al 29 de desembre • Preu: de 10 a 325 € • Organitza: Gran Teatre del Liceu. Més informació a www.liceubarcelona.cat i Joan Antoni Pich, acompanyada d’un quartet de corda clàssic (Elena Rey i Carlos Montfort, violins; Josep Bracero, viola, i Joan Antoni Pich, violoncel) i el contrabaix de Miquel Àngel Cordero. www.auditorigirona.org 10/12. Sopars Lírics al 7 Portes La quarta edició dels Sopars Lírics al Restaurant 7 Portes –fundat a Barcelona per Josep Cuyàs el 1836– confirma l’èxit d’una proposta singular que serveix de plataforma de presentació per als joves cantants que tot just estan finalitzant els estudis superiors o bé que ja són talents en potència. Al desembre és el torn del baix basc Yosu Yeregui, acompanyat al piano per Josep Buforn. www.7portes.com 19/12. El pessebre de Pau Casals Quan recordem que fa 42 anys Pau Casals, català universal, lluitador pels drets humans i les llibertats ens va deixar, el Gran Teatre del Liceu programa en dates properes al Nadal la seva obra més internacional, El pessebre, basat en un text de Joan Alavedra, amb les veus solistes de Marta Mathéu, Gemma Coma-Alabert, David Alegret, Joan Martín-Royo i Marc Pujol. www.liceubarcelona.cat GENER 11/01. Mitsuko Uchida torna amb Mozart La pianista Mitsuko Uchida –immersa en l’enregistrament de tots els concerts per a piano de Mozart per segona vegada– torna a Palau 17/01. Arpa i marimba a La Pedrera La Fundació Catalunya-La Pedrera proposa, en la seva tercera edició de les Residències Musicals, creades per donar un espai professional als joves talents, concerts tan originals com el de l’arpista Esther Pinyol –artista resident– i Ferran Carceller, marimba, amb obres de Grandjany, Tournier, Renié, Sanmartí, Brotons, Guinovart (estrena absoluta) i Gasull. www.lapedrera.com 17/01. Gergiev dirigeix Skriabin i Wagner El cicle Ibercamera presenta el seu trio d’asos amb una combinació perfecta: Filharmònica de Munic, Valeri Gergiev i un programa format per Wagner, Skriabin i Txaikovski. Èxit assegurat gràcies a un programa d’alt voltatge que inclou el preludi del primer acte de Lohengrin de Wagner, el Poema de l’èxtasi d’Skriabin i la Simfonia núm. 6, “Patètica” de Txaikovski. www.ibercamera.es 24/01. Mozart per Gardiner Molts recorden una actuació de John Eliot Gardiner i les seves formacions The English Baroque Orchestra i Monteverdi Choir al Palau de la Música Catalana amb el Requiem i la Missa en Do menor de Mozart, perpetuada per una excel·lent filmació professional. Vint-i-quatre anys després els mateixos conjunts i director presenten la lectura actual de la gran missa de Mozart, aquest cop a L’Auditori. www.auditori.cat 24/01. 52è Concurs Viñas Des de fa molts anys, a final de gener els aficionats a l’òpera, a Catalunya tenen una cita en el Concurs Internacional de Cant Francesc Viñas. Enguany el concert dels guanyadors serà el diumenge 24 de gener, després de les proves preliminars celebrades a diverses ciutats del món: Londres, París, Madrid, Nova York i Milà –amb coliseus que són coorganitzadors del Concurs–, i també a Moscou, Pequín, Berlín, San Francisco i Los Angeles. www.liceubarcelona.cat 27/01. Perianes i el Cuarteto Quiroga junts Javier Perianes i el Cuarteto Quiroga tenen en comú haver fet el seu debut al Palau de la Música en el marc d’El Primer Palau, però també ser uns dels millors ambaixadors del talent espanyol a nivell internacional. En aquest concert oferiran obres per a quintet amb piano de Granados, Turina i Schumann en el cicle Palau 100 Cambra. www.palaumusica.cat 7 29/01. Pablo González torna amb Mahler L’ara extitular de l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya, l’asturià Pablo González, torna a la que va ser casa seva i ho fa dirigint novament Mahler, amb la magnífica Tercera Simfonia, en la qual participen el cor femení Voxalba, el Cor Aglepta i el Cor Infantil de Sant Cugat, i amb la intervenció de la magnífica mezzosoprano Christiane Stotjin en les tres sessions del cap de setmana. www.auditori.cat 31/01. La Concertgebouw d’Amsterdam al Palau La impressionant orquestra del Concertgebouw d’Amsterdam, una de les que gaudeix de més bona reputació del món, torna al cicle Palau 100 per oferir un programa molt atractiu, que inclou el Concert per a piano i orquestra núm. 5 de Beethoven, amb el pianista Jean-Yves Thibaudet, i el fascinant poema simfònic Vida d’heroi de Richard Strauss, sota la direcció del carismàtic Semyon Bychkov. www.palaumusica.cat DE GENER A MARÇ METROPOLITAN OPERA HOUSE DE NOVA YORK PROGRAMACIÓ ESTAT ESPANYOL GENER 16/01. “De la Renaixença al Noucentisme” La Fundación Juan March celebra el seu seixantè aniversari amb una temporada musical exemplar, pel que té d’original i eclèctica. En tres concerts, els dissabtes 16, 23 i 30 de gener, aplegats sota l’epígraf “De la Renaixença al Noucentisme”, s’escoltaran obres de Granados, Toldrà, Lamote de Grignon, Casals, Cassadó, Manén o Mompou, amb músics com José Menor, Albert Guinovart i Marta Mathéu, entre d’altres. www.march.es PROGRAMACIÓ INTERNACIONAL DESEMBRE 06/12. Daniel Barenboim al BOZAR Quan tenia només 14 anys, Daniel 8 • REVISTA MUSICAL CATALANA ÒPERA LA TRILOGIA TUDOR DE DONIZETTI LA SOPRANO nord-americana Sondra Radvanovsky –portada de la «Revista Musical Catalana» fa un any, RMC 343–, actualment és la reina de la Metropolitan Opera House. Prova d’això és l’immens projecte en què s’ha embarcat aquesta temporada 2015-16, que consisteix a interpretar les tres reines Tudor a què el compositor italià Gaetano Donizetti va posar veu en tres títols que estan entre els millors del bel canto: Anna Bolena, Maria Stuarda i Roberto Devereux (Elisabet I d’Anglaterra). La soprano hi té col·laboradors musicals de gran prestigi, com el baix Ildar Abdrazakov (Enric VIII), Kwanchul Youn (Talbot), Celso Albelo (Leicester), Elina Garanča (Sara) o Matthew Polenzani (Devereux) i la direcció de tres batutes italianes de prestigi: Marco Armiliato (Anna Bolena), Riccardo Frizza (Maria Stuarda) i Maurizio Benini (Roberto Devereux). Amb grans crítiques en el seu debut, com Anna Bolena, la soprano es troba immersa en la preparació dels altres dos rols en què debutarà al gener i març. • Anna Bolena (fins al 09/01). Maria Stuarda (del 29/01 al 20/02). Roberto Devereux (del 24/03 al 10/04) • Preus: de 32 a 340 USD • Organitza: Metropolitan Opera House de Nova York • Producció: David McVicar per a la Metropolitan Opera House de Nova York. www.metopera.org Barenboim va debutar com a pianista al Palais des Beaux-Arts de Brussel·les. Seixanta anys després el pianista i director mundialment conegut torna novament en recital de piano en solitari per commemorar aquest aniversari, i ho farà amb els seus compositors fetitxe: Schubert, Beethoven, Chopin i Debussy. www.bozar.be 08/12. Waltraud Meier canta Wagner L’Orquestra del Conservatori de París, sota la direcció de Jonathan Darlington, ofereix un concert a la nova Philharmonie de París amb una convidada excepcional, la soprano alemanya Waltraud Meier, una de les Isoldes més destacades de la història, que interpretarà els Wesendonck Lieder de Richard Wagner on va treballar alguns dels temes de l’òpera Tristan und Isolde. Strauss i Schönberg completen un programa excepcional. www.philharmoniedeparis.fr 18/12. Lohengrin al Concertgebouw d’Amsterdam El tenor alemany Klaus Florian Vogt, un dels Lohengrins més valo- cade martin DESEMBRE 05/12. Domingo és Macbeth a València Un dels plats forts de la temporada del Palau de les Arts de València és aquest Macbeth de Verdi amb el rol protagonista a càrrec de Plácido Domingo. La Lady Macbeth serà Ekaterina Semenchuk, en una producció del Teatro dell’Opera di Roma i el Salzburg Festspiele, que es veurà entre el 5 i el 20 de desembre. www.lesarts.com 31/12. Cap d’Any amb Rattle i Mutter Què els semblaria acomiadar l’any amb una dansa desenfrenada com la que reprodueix Maurice Ravel en La valse? La Filharmònica de Berlín i el seu titular, Simon Rattle, n’ofereixen la possibilitat en un concert de tarda amb la violinista Anne-Sophie Mutter com a convidada. Amb ella interpretaran obres de Chabrier, Saint-Saëns i Poulenc, a més del ja esmentat Ravel. www.berliner-philharmoniker.de 31/12. El ratpenat d’Strauss Una altra gran tradició per Cap d’Any a Viena –a banda del tradicional Concert d’Any Nou al Musikverein del qual parlem en la secció “Escenaris del món”– és assistir a la representació de l’opereta de Johann Strauss Die Fliedermaus (El ratpenat) en la tradicional posada en escena d’Otto Schenk, que retrata tan típicament la Viena fin-de-siècle. L’espectacle s’ha de buscar tant a l’escenari com entre els passadissos, amb públic vestit de llarg (elles) i esmòquing (ells). www.wiener-staatsoper.at GENER 14/01. Magnus Lindberg a Budapest L’obra de Magnus Lindberg, un dels compositors contemporanis més ben valorats, es podrà sentir al Müpa de Budapest amb la programació de Feria a càrrec de la Budapest Festival Orchestra, sota la direcció de Jukka-Pekka Saraste, en un concert que inclou també la Segona Simfonia de Sibelius. El violinista Christian Tetzlaff hi interpretarà el Concert per a violí de Dvořák. www.mupa.hu quartet casals / felix broede rats d’avui dia, interpretarà el rol protagonista de l’òpera de Wagner acompanyat de cantants de prestigi com Camilla Nylund (Elsa), Falk Struckmann (Heinrich) i Katarina Dalayman (Ortrud), juntament amb l’Orquestra del Concertgebouw, el Cor de l’Òpera Nacional i Andris Nelsons com a director; serà en una versió de concert. www.concertgebouw.nl CAMBRA EL QUARTET CASALS AL BARBICAN EL QUARTET CASALS i el pianista rus Alexander Melnikov són els convidats del Barbican per oferir una immersió absoluta al llarg d’una jornada en l’obra cambrística d’un dels compositors més influents del segle XX, Dmitri Xostakóvitx. Fidels als seus interessos, el Quartet Casals s’està convertint en un dels més apreciats actualment per la seva forma d’acostar-se al repertori per a quartet de corda del compositor rus, una obra en general descarnada però plena de poesia i molt contrastada. Una mena d’autobiografia privada d’una intensa vida marcada pel drama de la Rússia soviètica. Xostakóvitx va escriure vuit quartets de cordes, dels quals s’interpretaran cinc (els números 3, 5, 6, 7 i 8) en les tres sessions intensives dedicades a la seva obra al llarg del mateix dia, de les 11 a les 19.30 h, combinades amb el Quintet per a piano i el cicle complet de Preludis i fugues de Xostakóvitx interpretats per Alexander Melnikov, juntament amb la lectura de les cartes del mateix Xostakóvitx, a càrrec de Gerard McBurney, per contextualitzar les obres interpretades. • 13/12. Barbican Center • Preus: de 20 a 40 £ • Organitza: Barbican Center.www.barbican.org.uk 22/01. Boris Berezovski a París Un dels defensors de la més pura escola pianística russa és Boris Berezovski, que oferirà un recital al Théâtre des Champs Elysées de París amb un programa que inclourà obres de Txaikovski (Les estacions, op. 37) i Stravinsky (Sonata en Do major, coneguda amb el sobrenom de “Petruixka”), a més de les Set peces líriques del noruec Edvard Grieg. www.theatrechampselysees.fr 24/01. Salome d’Strauss Debut del controvertit director d’escena alemany Claus Guth a la Deutsche Oper Berlin amb l’òpera Salome de Richard Strauss. Guth, conegut pels aficionats del Liceu pel seu Parsifal, presenta la seva visió de la tragèdia d’Oscar Wilde amb un repartiment musical de luxe: Catherine Naglestad en el rol protagonista, Michael Volle com a Jochanaan i Jeanne-Michèle Charbonnet com a Herodies. www.deutscheoperberlin.de 30/01. Marek Janowski dirigeix Dutilleux Programa fascinant, el de l’Orquestra Simfònica de la Ràdio de Berlín a la Filharmonia de Colònia, amb Marek Janowski com a director i un repertori francès eclèctic, amb fragments simfònics d’El martiri de sant Sebastià de Claude Debussy, Métaboles d’Henri Dutilleux i la Simfonia en Re menor de César Franck. www.koelner-philharmonie.de Selecció realitzada per Mercedes Conde Pons AQUESTA CARTELLERA POT PRESENTAR CANVIS DE DARRERA HORA. VOCAL EL CONTRATENOR FRANCÈS Philippe Jaroussky és l’artista resident de la temporada 2015-16 de la Konzerthaus de Berlín, la històrica sala simfònica i seu actual de la Konzerthausorchester, construïda per Friedrich Schinkel entre els anys 1818 i 1821 i, per tant, molt anterior a la moderna Philharmonie. Amb un total d’onze concerts i activitats al llarg de la temporada, del 4 de setembre al 27 de juny, l’artista francès de veu cristal·lina oferirà un ampli ventall d’estils, des de la música barroca al repertori contemporani, bo i destacant-hi la col·laboració amb artistes de renom com són la contralt i directora Nathalie Stutzmann i la soprano Anna Prohaska –amb les quals interpretarà l’Stabat Mater de Pergolesi acompanyat per l’orquestra de la Konzerthaus– i un concert molt especial, el proper 10 de desembre, amb la Freiburger Barockorchester, sota la direcció de Petra Müllejans i la col·laboració especial a l’orgue del valencià resident a Barcelona Juan de la Rubia, que va debutar com a solista amb la Freiburger Barockorchester en un magnífic concert al Palau. En aquest concert prenadalenc a Berlín, interpretaran cantates de G. P. Telemann i J. S. Bach. • 11/12 (20 h). Konzerthaus Berlin • Preus: de 30 a 63 euros • Organitza: Konzerthaus Berlin. www.konzerthaus.de simon fowler PHILIPPE JAROUSSKY 9 NOTÍCIES RESIDÈNCIES MUSICALS A LA PEDRERA UN ESPAI PER ALS TALENTS la pedrera-casa milà La Fundació Catalunya-La Pedrera reprèn la seva proposta musical a La Pedrera per continuar esdevenint espai de desenvolupament de joves talents musicals per mitjà d’una nova temporada del cicle Residències Musicals. S’ha fet una acurada selecció entre els joves intèrprets de l’actual panorama català, que ha inclòs tant els més vinculats a les programacions estables del país com als que estan residint a l’estranger, bé completant estudis o ja inserits en el món professional. Per a la temporada 2015-16 els escollits com a residents han estat el pianista Ricard Rovirosa, l’arpista Esther Pinyol i el baríton Josep-Ramon Olivé. Els residents protagonitzaran un concert diferent cadascun en cada trimestre, en diumenge a la tarda. El cicle, l’inicià el 18 d’octubre l’arpista Esther Pinyol, amb la flautista Elisabeth Franch i el pianista Marc Castellà Bové, amb obres de Berthomieu, Bazelaire i Scott (estrenes a Catalunya), Bozza, Rota i Turina. El segon programa serà en duo amb Ferran Carceller a la 10 • REVISTA MUSICAL CATALANA marimba, en un atractiu programa amb obres de Grandjany, Tournier, Renié, Sanmartí, Brotons, Guinovart (estrena absoluta) i Gasull, el diumenge 17 de gener de 2016 En el darrer concert, Esther Pinyol, acompanyada per un grup de cambra, clourà el cicle el diumenge 19 de juny de 2016, amb obres de Debussy, Ravel, Rousell, Timón (estrena absoluta), Bodorová i Barnes (estrenes a Catalunya). El diumenge 15 de novembre, el baríton Josep-Ramon Olivé, graduat en direcció coral i cant clàssic per l’ESMUC, oferí el seu primer concert acompanyat de la formació barroca Vespres d’Arnadí, amb obres de Monteverdi, Händel i Bach. El segon tindrà lloc el 20 de març de 2016 en un recital amb piano acompanyat per Jordi Armengol, amb lieder d’Strauss, Schubert, Ravel, Mompou i Morera. I el darrer serà el diumenge 17 d’abril de 2016, en duo amb la mezzosoprano Bethan Langford i acompanyament al piano de Ben-Sau Lau, interpretant duos d’òperes de Mozart, Donizetti, Rossini, Britten, Liszt i Thomas. El tercer intèrpret escollit per participar al cicle Residències a La Pedrera és el pianista Ricard Rovirosa, premiat en diversos concursos de prestigi. Rovirosa actuarà per primer cop a La Pedrera el diumenge 20 de desembre, en un concert en duo amb el violoncel·lista Octavian Lup, en què interpretaran obres de Beethoven, Schumann i Debussy. El segon concert tindrà lloc el diumenge 28 de febrer de 2016, junt amb el quartet de corda Piatti Quartet, amb obres de Mozart i Franck, mentre que el tercer concert serà el diumenge 15 de maig de 2016 en un recital en solitari amb obres de Beethoven, Schubert, Liszt, Chopin, Casals i Albéniz. AMICS DE L’ÒPERA DE SABADELL ‘OTELLO’ COM A REPTE La temporada d’òpera 2015-16 de l’Associació d’Amics de l’Òpera de Sabadell (AAOS), que presideix Mirna Lacambra, presenta cinc títols del gran repertori, entre els quals destaca Otello de Giuseppe Verdi. Aquesta 28a temporada d’Òpera a Catalunya (34a temporada d’Òpera a Sabadell), que gaudeix, com és habitual, de la participació musical de l’Orquestra Simfònica del Vallès i el Cor Amics de l’Òpera de Sabadell, s’inaugurà el 28 d’octubre passat, al teatre La Faràndula de Sabadell amb Le nozze di Figaro de Mozart. El títol mozartià es va poder veure a Reus, Lleida, Manresa, Sant Cugat del Vallès, Granollers i Tarragona, amb els cantants Toni Marsol, Núria Vilà, Carles Daza, Marta Mathéu, Laura Vila, Eugènia Montenegro i Xavier Aguliar, entre d’altres. La segona cita estarà dedicada a dues obres mestres de l’òpera de cambra com són La serva padrona de Pergolesi i Il segreto di Susanna de Wolf-Ferrari. El repartiment inclourà Sara Blanch, Juan Carlos Esteve i Miquel Górriz en la primera, i Beatriz Jiménez Marconi, Enric M. Castignani i Miquel Górriz en la segona. Dirigits per Santiago Serrate, sengles títols només es veuran a La Faràndula de Sabadell els dies 27 i 29 de novembre. Entre el 17 de febrer i el 6 de març de 2016, serà el torn d’Otello de Verdi, “un gran repte per a nosaltres, però que afrontem amb gran il·lusió”, afirma Mirna Lacambra. Hi intervindran en els papers principals: Enrique Ferrer (Otello), Maribel Ortega (Desdemona) i, Toni Marsol (Jago). A més de la representació a Sabadell, Otello es veurà a Reus, Sant Cugat del Vallès, Girona, Manresa, Granollers i Vic. Finalment, un altre gran títol del repertori com és Madama Butterfly de Puccini tindrà com a protagonista la soprano Miki Mori, paper que repeteix en la temporada de l’AAOS i amb el qual va assolir un gran èxit. En completen l’elenc Josep Fadó, Manuel Mas, Yayoi Toriki i Josep Ruiz. Madama Butterfly serà dirigida pel titular de la Simfònica del Vallès, Rubén Gimeno, i es podrà veure del 20 d’abril al 15 de maig a Sabadell, Reus, Lleida, Manresa, Viladecans, Tarragona, Sant Cugat del Vallès i Vic. L’AAOS també forma part de l’associació Ópera XXI, de teatres, festivals i temporades estables d’òpera de l’Estat espanyol, i de la qual serà amfitriona en la reunió del 22 d’abril de 2016, coincidint amb Madama Butterfly. Més informació: AFERS EXTERIORS ESCOLLIR DIRECTOR D’ORQUESTRA dr. xavier gondolbeu Víctor Medem, gestor musical La recent elecció de Kirill Petrenko com a successor de Sir Simon Rattle en el càrrec de director musical i artístic de la Filharmònica de Berlín va causar sorpresa general en els cercles melòmans. Una minoria, que el coneixia, sabia que la seva categoria com a músic era inqüestionable, i la majoria, que no n’havia sentit a parlar, no s’ho acabava de creure. Ambdues parts, però, segurament coincidien en la sorpresa, ja que el seu perfil no compleix el que sobre el paper s’espera d’un director com a figura pública. Petrenko no té compte a Twitter, ni fa enregistraments, ni se’l veu en streamings, ni engega projectes socials, no dirigeix concerts televisats d’Any Nou i tampoc no utilitza causes alienes a la música per treure’n rèdit personal. Per tant, ha prevalgut un criteri merament musical: el dels 125 músics que formen la plantilla d’aquesta institució mítica. Cal parlar d’elecció i no de nomenament, en aquest cas, ja que els músics berlinesos voten en assemblea i en resulta guanyador el candidat que assoleix la majoria absoluta dels vots. La intendència, la gerència, el patronat de la fundació no tenen funció en el procés d’elecció, ni tan sols ratifica el resultat. Aquest procediment és l’excepció en l’ampli panorama de les orquestres simfòniques de renom a Europa. Essent la immensa majoria de titularitat pública, i gestionant la convivència de diverses administracions en els seus òrgans de govern, la decisió recau en els càrrecs tècnics. Les diverses cultures administratives determinen el grau d’independència del responsable a l’hora de definir el procés, fer la selecció i escollir el candidat guanyador. Seguint una tendència en l’estil de gestió que promou més el treball en equip i la participació, els responsables s’inclinen a donar veu i pes als músics integrants de l’orquestra. En alguns casos, la votació es fa de manera secreta i no vinculant, però, sens dubte, el gerent, per tal d’evitar friccions, acaba fent seva l’elecció dels músics. Amb el director musical, molts no només hi associen la tasca de dirigir assaigs i concerts. La seva influència en el perfil de l’orquestra i de la seva imatge resulta determinant. Per a Johannes Neubert, gerent de l’Orquestra Simfònica de Viena, el director és bàsicament el “responsable del sentit de la qualitat i el més important representant, en tant que figura pública, davant l’opinió pública”. Aquests criteris són també definitoris del procés d’elecció. El resultat d’una elecció pot suposar un canvi radical en la programació, amb conseqüències sobre la política comercial i, finalment, la seva penetració en el circuit musical internacional. La Tonhalle-Orchester de Zuric acaba d’endegar la segona temporada amb el jove Lionel Bringuier al capdavant després de vint temporades de titularitat a càrrec de David Zinman. La seva intendent, Ilona Schmiel, reconeix que aquest canvi suposa un gran repte, però sobretot una gran oportunitat per modificar en part les polítiques de programació, per bé que mantenint la confiança del públic. Aquest està més obert als canvis quan se li proposa una novetat, com amb el cas del jove Bringuier, que va ser el candidat preferit pels músics de l’orquestra. Cada orquestra conviu amb un context diferent. També cal tenir en compte el momentum de cada institució. Com l’Orquesta Nacional de España, que nomenant el jove David Afkham vol fer coincidir el seu creixement amb el del director. “Aprofitar el desenvolupament personal d’un jove de gran talent com Afkham pot donar impulsos importantíssims a l’orquestra i repercutir en la imatge internacional de l’orquestra”, diu el gerent i director artístic, Félix Alcaraz. “El principal factor és la identitat”, diu Marcus Axt, intendent de l’Orquestra Simfònica de Bamberg. “Algú que s’integri en el so extraordinari de la nostra orquestra.” Un partner que s’ha d’emmotllar a la personalitat pròpia de la formació. Aquí preval la personalitat pròpia de l’orquestra. El mètode de la comissió d’experts externa a l’hora d’escollir un candidat comença a estar en desús pel canvi de paradigma que regeix les orquestres europees, en les quals preval el tracte igualitari i col·legial, una conquesta dels músics. Tanmateix, el ple dret de decidir en una orquestra professional europea resta com el privilegi d’uns pocs. Les conseqüències i el paper del director superen les aptituds merament musicals i, en aquest sentit, la decisió depèn de diversos estaments que consensuen i arriben a un acord. Com no pot ser d’una altra manera quan els interessos i els objectius són compartits per tothom. Kirill Petrenko, nou director de la Filharmònica de Berlín a partir del 2019. 11 OBITUARI MANUEL OLTRA O LA SOLIDESA D’UNA TRAJECTÒRIA MUSICAL Jaume Comellas, exdirector de la «Revista Musical Catalana» EL 27 DE SETEMBRE passat una àmplia representació de la família musical barcelonina va acomiadar Manuel Oltra i Ferrer (1922-2015) en el curs d’una cerimònia d’una gran intensitat emotiva. Era el darrer, digne i merescudíssim homenatge a qui ha estat una de les figures més sòlides que ha donat Catalunya en el darrer mig segle. Ho va ser en la doble condició de creador i de pedagog, facetes en les quals la seva aportació resulta d’una enorme transcendència. L’avançada edat en què ens ha deixat no testimonia una trajectòria excessivament llarga, car els principis es van fer esperar, ja que hi va haver elements que van retardar una dedicació plena als seus delers vocacionals: elements com la manca d’un ambient familiar propici –més aviat tot el contrari–, la Guerra Civil... Curiosament, un fet que hauria pogut resultar obstaculitzador: un llarg període de servei militar –gairebé tres anys–, i a més a l’Àfrica colonial, va constituir un factor afavoridor del procés d’inserció en la música. Allà, Tetuan, amb la disposició d’un general amant de la música –Orgaz–, va impulsar la creació del Conservatorio Hispano-Marroquí, al qual va dedicar una atenció, fins i tot professional, enriquidora. Deutor com a alumne del mestre Joan Font Sabater, i després de convalidar i oficialitzar l’any 1957 els seus estudis en una cursa examinadora frenètica, es va incorporar al quadre docent del Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona, on els primers anys va realitzar tasques fins a cert punt secundàries. L’any 1969, en superar oposicions, va passar a ser catedràtic d’harmonia, contrapunt, fuga i formes, tasca que va realitzar durant gairebé vint productivíssims anys, fins a la jubilació l’any 1987, mentre que al mateix temps va esdevenir el primer cap d’Estudis d’aquella institució i durant vuit anys sotsdirector. La seva tasca docent, marcada per un elevat sentit del rigor i de l’exigència, el convertí ensems en un professor 12 • REVISTA MUSICAL CATALANA temut, estimat i sobretot respectat. Temut pel que s’acaba d’esmentar de l’exigència; alguna vegada havia recordat que només havia concedit dues o a tot estirar tres matrícules d’honor. Estimat perquè transmetia el seu amor per la música, i respectat perquè hom percebia la profunda saviesa dels seus ensenyaments i la dedicació generosa a la tasca. Durant els seus anys de càtedra va ser un mestre de referència del Conservatori Municipal. En una entrevista magnífica que li va fer David Puertas en aquesta Revista (número 137), oferia una síntesi del seu ideari: “La música s’ha de viure intensament i d’una manera constant; si no, pot quedar a mitges i no pots aprofundir.” I en un altre context, argument també reblat en aquesta mateixa entrevista, va dir o escriure: “L’art està en la realització d’una idea: no en la idea. L’obra d’art és la realització d’aquella idea.” I aquest evangeli el va traslladar a una obra molt extensa, de més de cinc-cents títols de tots els gèneres: música coral, a la qual va dedicar una gran atenció, com també a la cobla, música de cambra, oratori, cantates, lied i música simfònica. Persona d’una discreta i refinada elegància i distinció, va viure al marge de cenacles, gremis i corrents, i aquest fet, en uns anys en els quals era tan protagonista –sobretot en cenacles– la música experimental –mal anomenada “contemporània”–, ell es va mantenir fidel a una escriptura tonal; no va necessitar beure d’altres fonts; les seves li van permetre bastir un opus d’una enorme substància. En això va ser fidel a allò que deia Chesterton: “La novetat rau en l’aprofundiment.” I per això les seves obres, tant les que corresponen a formes més simples com les més complexes, són composicions treballades, riques en solidesa estructural i domini formal. No feia distincions entre gèneres mentre fos música de qualitat. En l’esmentada entrevista deia amb lucidesa i sentit crític: “El que m’apassiona és la música sense determinar gèneres, ni estils. Hi ha concerts simfònics que no es poden aguantar, a vegades n’hi ha per amoïnar-se o sortir corrents, però com que tenen el prestigi del simfonisme, la gent s’ho empassa tot.” Valorava obres com el poema per a cobla Puigsoliu de Joaquim Serra o la sardana Amical de Ricard Lamote de Grignon, que es va interpretar al seu comiat, de la qual deia que mai no podia escoltar-la sense emocionar-se. També admirava la música de Toldrà, i, no reduïm el cercle, era un apassionat de la música de Mozart i especialment del seu Requiem i en particular del “Lacrimosa”. L’encasellament en què se l’ha situat en el camp de la música per a cobla no ha de fer oblidar, per exemple, la seva Simfonia esparsa; una obra absolutament transcendent. I també els seus lieds, en els quals va servir-se de Joan Oliver, García Lorca i Alberti, la seva obra coral i la música de cambra que els intèrprets valoren en gran mesura. Gran treballador que va ser sempre, tot plegat donà forma a un opus en què l’amplitud no condiciona la qualitat i el rigor. Manuel Oltra va dir de les dues esmentades obres de cobla: “Segurament com que són obres per a cobla, els grans savis es deuen pensar que és música popular, facileta, sense contingut artístic. És una llàstima.” Paraules que també es podrien dedicar, entre d’altres, a la seva Rapsòdia per a piano i cobla, una meravella bastida exclusivament damunt una base tan senzilla com la música de balls de bastoners. Per això cal lamentar la migrada representació institucional en el seu comiat. Una exhibició d’ignorància i un insult a la persona i obra de Manuel Oltra. organitza col·labora IV temporada de concerts al Palau de la Música Catalana gener - maig 2016 Asier Polo Jordi Mora Núria Rial Àngel Òdena Massimo Spadano Orfeó Català Miquel Ramos José R. Pascual-Vilaplana Tomàs Grau director titular i artístic Entrades ja a la venda! Per a més informació: www.palaumusica.cat www.orquestracameramusicae.com amb el suport de 13 3 i 6 DE FEBRER OTELLO DE ROSSINI AL LICEU 20, 23, 26 i 29 DE FEBRER MANON LESCAUT DE PUCCINI A L’ABAO DE BILBAO 14 • REVISTA MUSICAL CATALANA ENTREVISTA EL TENOR DELS DOS OTELLOS GREGORY KUNDE ENS TROBEM A MADRID DESPRÉS DEL SEU DEBUT EN L’ÒPERA ROBERTO DEVEREUX DE DONIZETTI AL TEATRO REAL, ON HA INAUGURAT TEMPORADA. DESPRÈN ENTUSIASME PER TOTS ELS PORUS: QUAN PARLA DE LA SEVA FAMÍLIA, DELS AMICS QUE L’ACOMPANYEN EN AQUESTA INSOSPITADA SEGONA CARRERA, AIXÍ COM DE LA SUPERACIÓ D’UNA MALALTIA QUE POC FEIA PRESAGIAR EL GIR QUE HA VISCUT LA SEVA VIDA. text Mercedes Conde Pons chris gloag F a deu anys pensava que la seva carrera com a cantant rossinià s’esvaïa. I ara amb seixanta-un anys està vivint una renovada carrera que l’està portant com a cap de cartell als millors teatres del món. Espanya és un dels països que més està freqüentant en aquests mesos i, des de l’agost, s’ha passejat per Peralada, la Corunya, Madrid, Bilbao, Sevilla, i aquest febrer aterra a Barcelona, en el rol titular de l’Otello de Rossini. La crítica de Barcelona –convocada per Amics del Liceu– l’ha guardonat amb el premi especial del jurat pel doble èxit de la temporada passada, al Liceu (Norma) i Peralada (Otello), amb repertoris molt diversos. Diu sentir-se un privilegiat, i viu l’èxit amb la naturalitat i senzillesa de qui no podia esperar res de la vida fa vint anys i que, per contra, aquesta li ha donat una filla, una joventut perllongada i una carrera artística al més alt nivell que es pugui somiar. Gregory Kunde és un home entranyable des del primer instant; esdevé tot un plaer compartir una conversa que acaba resultant gairebé un brindis per la música i la vida. MERCEDES CONDE PONS: “Forza, Kunde! Continua amb el bel canto!”, diu el tenor americà amb posat heroic quan li pregunto pel seu debut en el Roberto Devereux. La pregunta, doncs, és òbvia. ¿Pensa continuar cantant bel canto? GREGORY KUNDE: La meva vinculació amb el bel canto va lligada a determinats rols, actualment. Ja no canto Lucia di Lammermoor, però potser encara puc cantar el Percy d’Anna Bolena. En el futur potser tornaré a fer Poliuto de Donizetti, però en tot cas parlem de rols més de baritenor que no pas del tenor belcantista habitual, com els que feia en la meva joventut. Els dies d’I puritani ja han passat, per a mi. En tot cas, jo no podria cantar el repertori de Verdi que estic abordant actualment amb la facilitat que sento si no tingués la tècnica belcantista i el bagatge que porto a l’esquena. Aquesta tècnica em permet cantar colorature fins i tot amb la veu actual. Jo faig servir el bel canto per cantar-ho tot, perquè et permet mantenir la línia de cant sense forçar la veu. MC: ¿Canta els rols dramàtics com el bel canto? GK: El bel canto té a veure amb el fraseig, és molt important 15 la forma d’acolorir les paraules i la facilitat per cantar constantment en el “pas de la veu”, quelcom complex perquè el tenor en les òperes belcantistes sempre sol estar en aquest registre. Per a mi, el més important és on es focalitza el so. Quan era més jove, jo podia treure només un terç del so que puc treure ara, i qui em va ajudar moltíssim a aconseguir projectar bé la veu va ser el maestro Alfredo Kraus. MC: Quan va començar a sentir que la seva veu s’eixamplava? GK: Va ser un procés natural, amb l’edat. L’any 2004-2005 vaig començar a notar que hi havia coses que estaven començant a canviar i que alguns dels rols més lleugers ja no em resultaven tan fàcils de cantar, i a més no em feia por fer servir tota la veu de pit que jo tenia. Es pot comparar amb un home que té un Ferrari, però que sempre condueix amb quarta, tot i que té una cinquena marxa i una sisena, però no les fa servir perquè no les necessita. Això és el que significava el repertori del bel canto per a mi. Per als rols de tenorino com els de La Cenerentola, L’italiana in Algeri, etc. no necessites la cinquena o la sisena marxes, però un sempre Amb Eva-Maria pensa com deu ser emprar-les. Westbroek Quan vaig fer 51 anys vaig dea Peralada cidir provar com era anar amb cinquena i funcionava bé i vaig provar la sisena. Simplement la veu era allà, amagada. MC: Què me’n diu, d’altres compositors com Britten, per exemple? GK: Em sento molt a prop d’aquest tipus de música, perquè crec que ara ja tinc l’experiència vocal necessària per fer-me-la meva. Ja he cantat The turn of the screw, però encara no he fet Peter Grimes i aquest és un rol que em fa somriure i m’encantaria realment cantar-lo algun dia. Ara em preguntarà per Wagner... MC: M’ha llegit el pensament... GK: Amb Wagner em passa el mateix que quan em deien que havia de cantar Verdi. No conec aquestes peces en profunditat, tot i que m’encanta. El més dur d’això és quan t’ofereixen coses com Siegfried (ho va fer Pereira a Zuric quan hi cantava La damnation de Faust) i ho vaig consultar a Thomas Hampson, que em va dir: “En- chris gloag toti ferrer / festival c. peralada MC:¿Va haver-hi algú que l’aconsellés a l’hora de desenvolupar un nou repertori per a aquesta “nova veu”? GK: Tot va començar amb una audició amb John Eliot Gardiner. Quan va dur a terme el pelegrinatge europeu amb les Cantates de Bach vaig realitzar una audició per a la Missa en Si menor i em va dir que tenia una veu molt bonica però que no era adient per fer aquesta obra com ell la imaginava. Jo no el vaig entendre, però un mes després em va oferir el Benvenuto Cellini i em va demanar una audició per fer Les troyens de Berlioz! Jo no hi donava crèdit, pensava que s’havia tornat boig. De totes maneres, vaig decidir fer l’audició segur que no funcionaria, però en acabar em va dir: “Perfecte. Just el que estava buscant.” Llavors em va explicar que volia fer aquestes òperes amb instruments de l’època de Berlioz i orquestra reduïda, al Théâtre du Chatelet a París. Quan jo li vaig expressar els meus dubtes, em va dir: “Berlioz va escriure això al mateix temps que Rossini escrivia les seves obres!” i llavors el vaig entendre. Fer això ha arribat a ser el millor que m’ha passat mai a la meva vida professional i va canviar la meva ment i la meva manera d’entendre cap a on podia anar. Quan em van oferir I vespri siciliani, el meu primer Verdi, em vaig trobar que està bastant pròxim al bel canto. Molts cantants d’aquella època havien fet una evolució natural des del bel canto a Verdi, com per exemple Francesco Tamagno. L’Otello de Verdi, de fet, era el pas final, perquè encara no existien les òperes de Puccini! Això em va tranquil·litzar força i és la raó per la qual quan ara canto Verdi penso en l’estil belcantista i el tinc molt present, perquè de fet és el que feien els cantants de l’època! “JO FAIG SERVIR EL BEL CANTO PER CANTAR-HO TOT, PERQUÈ ET PERMET MANTENIR LA LÍNIA DE CANT SENSE FORÇAR LA VEU” 16 • REVISTA MUSICAL CATALANA davant! Però, si travesses el pont cap a aquest món, és difícil tornar enrere.” Això és el que em fa difícil prendre la decisió, perquè jo estimo el meu repertori actual i vull fer moltes coses abans de fer el pas. Però com diu James Bond “mai no diguis mai”... MC: En quin sentit ho diu? GK: Bé, potser d’aquí a vint-i-cinc anys cantaré el rei Marke, quan em converteixi en un baix [esclatem amb grans riallades]... MC: Sempre m’agrada preguntar als cantants quins són els papers –que no siguin de la seva tessitura– que els agradaria poder cantar en un món imaginari... GK: He de dir que sempre m’ha fascinat el personatge de Rigoletto, però això ho hauré de somiar. També m’agraden molt els papers de Sarastro i el de Felip II de Don Carlo de Verdi. També hi ha alguns rols de tenor que encara no he tingut ocasió de cantar, com són Peter Grimes o Werther, però encara no tinc cap oferta per fer-los. I la veritat és que també m’agradaria molt poder arribar a fer alguna vegada Andrea Chénier. MC: I en el moment en què es troba, no ho podria demanar? GK: Sí, naturalment! El problema ara és trobar el temps! [riu] No es pot fer tot. Un ha d’escollir i, a més, ha de trobar temps per estudiar, preparar nous rols... Aquests mesos he hagut de preparar dos nous rols importants, Samson et Dalila i Manon Lescaut, mentre vaig cantant altres coses! MC: Hem parlat del bel canto i de Verdi, però no de Puccini... GK: M’encanta Puccini! Al principi de la meva carrera, abans fins i tot de cantar Rossini, i tal com fan la majoria de cantants americans als inicis, vaig cantar el repertori estàndard i, entre aquests rols, hi havia La bohème, Madama Butterfly, Rigoletto, La Traviata, UNA SEGONA VIDA Gregory Kunde és també director coral i col·labora amb al Centre de Perfeccionament Plácido Domingo de València com a headcoach del curs i responsable del desenvolupament tècnic i artístic dels alumnes. Fa vint anys li va ser diagnosticat un càncer de testicles del qual es va recuperar l’any 1994: “Qualsevol que hagi passat per una experiència així arriba a la conclusió que, en la vida, les coses que semblen tan importants no ho són gens en comparació amb la salut. Jo tinc una família meravellosa i tota la resta és un bonus. Una malaltia com aquesta et fa renéixer i així visc des de llavors. Quan no esperes res, tot el que vingui és meravellós. No és qüestió de merèixer o no el que tens, sinó de sentir-te beneït pel que tens i t’arriba, sigui el que sigui.” Home familiar, Gregory Kunde (24 de febrer de 1954, Kankakee, Illinois) té la seva residència a Rochester, on viu amb la seva muller des de fa 25 anys, Linda, i la seva filla adolescent, Isabella. javier del real / teatro real Després d’un 2015 frenètic, el 2016 musical el comença debutant en Samson et Dalila de Saint-Saëns a València (Palau de les Arts) abans d’aterrar a Barcelona per cantar l’Otello de Rossini en versió de concert. Serà l’any també del seu debut en Manon Lescaut de Puccini a Bilbao (febrer) i el seu retorn a la Royal Opera House Covent Garden de Londres amb Il trovatore (maig) després de cantar el rol titular d’Idomeneo de Mozart novament a València. EL TENOR DELS DOS OTELLOS Amb Silvia Tro Santafé al Teatro Real Aida, Il trovatore... En dos anys vaig arribar a cantar 45 funcions de La bohème en anglès! Ara debuto en Manon Lescaut a Bilbao i vull fer Turandot i Tosca. MC: Sempre pregunto a les sopranos el seu rol preferit... GK: I totes diuen Tosca, oi? Naturalment! Els homes, en canvi, tots haurien de dir Otello. És el paper protagonista i combina una música increïble amb la necessitat de ser un gran actor. Recordo de jove haver vist Otel·lo de Shakesperare amb Lawrence Olivier i era increïble. Hi ha una mística especial al voltant d’Otello perquè ho té tot: el cant i la densitat dramàtica més increïbles. MC: ¿S’esperava tot això que li està passant? GK: No, en absolut. De fet, el 2004 pensava que potser havia arribat el moment d’aturar la meva carrera, de convertir-me en professor... Els cantants, però, coneixem quines són les nostres possibilitats; per tant, quan pensava a deixar de cantar no era realment el que volia fer, però també veia el calendari a la paret i pensava: bé, hauré de veure què faig a partir d’ara per continuar vivint... i la veritat és que suposa una benedicció poder cantar aquest repertori que no imaginava mai que seria per a mi. Kunde va debutar en l’Otello de Rossini al Festival Rossini de Pesaro sota la direcció d’Alberto Zedda l’any 2007 i és actualment l’únic rol rossinià que encara té en repertori. En l’Otello de Verdi va debutar el 2012 a La Fenice de Venècia. Va treballar el rol titular de l’òpera de Rossini amb Giancarlo del Monaco (el seu pare, Mario Del Monaco, és un dels grans Otellos de la història), el qual li va donar les claus interiors del personatge: “Ara que canto també l’Otello de Verdi, quan torno al de Rossini hi porto coses del de Verdi, i això fa que cada cop el personatge estigui més desenvolupat.” Per a Kunde, la clau del personatge és el racisme a què es veu sotmès Otello. Un racisme que prové de l’època de Shakespeare, arran de l’origen racial d’Otello, que és negre: “Recordo haver fet una producció ambientada en els anys quaranta als Estats Units. A Otello, tothom l’odia no perquè li tinguin enveja pel fet de ser un heroi, sinó perquè és negre. Tots els servents eren negres, com ell, i això posava encara més en evidència el seu origen. Per tant, actualment quan preparo l’Otello, sigui el de Rossini o el de Verdi, intento fer palès aquest sentiment d’inseguretat que té Otello pel fet de ser negre.” 17 ÒPERA DOS OTELLOS PER A SHAKESPEARE AQUESTA TEMPORADA EL GRAN TEATRE DEL LICEU OFEREIX DUES VERSIONS DE LUXE D’OTELLO: LA DE ROSSINI I LA DE VERDI. DOS COMPOSITORS QUE POSEN EL SEU TALENT AL SERVEI D’UN TEXT MERAVELLÓS. FEM UNA ANÀLISI DE LES DUES ÒPERES: LA DE ROSSINI, APARTADA DE LA TRAMA ORIGINAL DE SHAKESPEARE, I LA DE VERDI, UN GRAN ADMIRADOR DEL DRAMATURG ANGLÈS. text Fernando Fraga · fotografies Barbara Aumueller 21, 26, 27, 29 i 31 DE GENER; 1, 4, 5 i 7 DE FEBRER AL LICEU OTELLO DE VERDI 18 • REVISTA MUSICAL CATALANA L’ any 1842 un jove Giuseppe Verdi es va trobar amb Gioachino Rossini a Bolonya, una ràpida entrevista que tingué continuació a París dues dècades després, quan el de Busetto va estrenar-hi Don Carlos. Verdi considerava Rossini “un noi malcriat que no donava importància a res”. Rossini creia que Verdi era massa melancòlic i trist. Tot i això, en morir Rossini, Verdi va projectar la composició d’una missa de difunts com a homenatge, un fracàs compensat més endavant en solitari amb la seva imponent Missa da Requiem. DUES FORMES D’INTERPRETAR Otello, partitura que comparteixen Rossini i Verdi, es basa en la tragèdia homònima de William Shakespeare del 1604. El llibret rossinià, redactat per un estudiós de la literatura anglesa, el marquès Francesco Berio di Salsa, situa tota l’acció a Venècia i, en general, només considera Shakespeare com un punt de partida, tot ajustant-lo a les exigències d’un text operístic estructurat de manera escaient perquè el compositor desenvolupi la seva fàcil i seductora inspiració. Existeix una dada argumental concreta que allunya l’italià de l’anglès, la gelosia del Moro, que Berio recolza en el malentès entorn el destinatari d’una carta escrita per Desdemona, en comptes del recurs més efectiu i íntim del mocador. I, encara que en l’estrena napolitana l’obra acaba en tragèdia amb la mort dels dos protagonistes, en donar-se a conèixer a Roma tres anys després que a Nàpols, Otello dubta si ha de matar la seva esposa, tot deixant temps perquè Lucio, el seu home de confiança, arribi a donar l’oportuna notícia que Jago abans de morir ha confessat les seves fal·làcies. Berio prescindeix de diversos personatges shakespearians i hi afegeix de collita pròpia l’esmentat Lucio, confident d’Otello, una entitat molt necessària en l’òpera italiana per qüestions narratives. En essència, Berio utilitza Shakespeare com podria fer-ho amb qualsevol altre literat anterior o contemporani i desenvolupa un text no tan maldestre com acostuma a ser considerat, ja que com a mínim serveix perfectament per a les intencions musicals de Rossini. Curiosament, Jago no adquireix la preponderància que té en Shakespeare i després en Boito; en lloc seu és Rodrigo qui s’emporta el millor. El talentós Arrigo Boito, prescindint de l’acte venecià, va redactar un text modèlic que Verdi va saber aprofitar amb un enorme talent. Boito va un pas més enllà que el dramaturg anglès, tot adaptant la seva obra a les exigències d’un text destinat a un pentagrama. Al mateix temps que és fidel a l’original, dóna a Jago una justificació psicològica en les seves accions que no existia en Shakespeare: vet aquí el seu formidable “Credo”. 19 LA MÚSICA I EL CANT Rossini va estrenar el seu Otello el 4 de desembre de 1816 a Nàpols; no gaire lluny, però més al nord, Verdi va estrenar el seu a Milà el 5 de febrer de 1887. Setanta anys de diferència en l’òpera italiana és molt de temps, atenent a la ràpida evolució del gènere durant el segle XIX. Així, Rossini, encara que avança en l’esplèndid tercer acte cap a un discurs musical fluid i sense fissures, manté alguna de les seves constants compositives exposades ja en el Tancredi de 1813. Una estètica sovint deutora d’un barroc tardà. Al seu torn, Verdi, sense deixar de ser qui havia estat fins aleshores, obre portes amb el seu recitato de precís contingut dramàtic a la Jove Escola Italiana (o verisme), a punt de manifestar-se ben aviat. La vocalitat rossiniana en el seu Otello és la típica del seu període napolità: dos tenors, un de central, greu i fosc però amb ascensos esporàdics a notes agudes (baritenor), un altre de molt agut i amb agilitats (contraltino), més un altre tenor encara, una mica deutor d’ambdues categories, a més d’una soprano curta amb una part de forta càrrega expressiva (en part fet a la mesura de la seva futura esposa Isabella Colbran). La resta, amb un baix tot just destacat en el conjunt i una mezzo (Emilia) que col·labora en la delicada pàgina de presentació de l’heroïna, hi ha tres tenors més, un d’ells, el gondoler, que té al seu càrrec una cançó amb mals presagis. En Verdi ja apareix la típica tríada vocal del segle XIX, iniciada per Bellini i codificada per Donizzeti, tot dominant l’acció en conflicte i que ell va encimbellar al màxim: soprano, tenor i baríton. En la resta de les parts, també hi ha dos baixos, l’un amb frases destacades (Lodovico), una mezzo (Emilia, és clar) que al final adquireix una decisiva col·laboració i dos tenors lírics lleugers, dels quals Cassio té la rellevància musical que li correspon en ser l’innocent detonant principal de la tragèdia. Som davant de dos compositors que han bastit dues òperes magnífiques des d’una visió, un caràcter i un moment històric diferents i de les quals podem gaudir en una mateixa temporada al Liceu: un Otello de Rossini que torna al Liceu –després d’una absència de més d’un segle– amb la veu de Gregory Kunde i un Otello de Verdi amb les veus d’Aleksandrs Antonenko i Stuart Neill. L’OTELLO DE ROSSINI TORNA AL LICEU DESPRÉS D’UNA ABSÈNCIA DE MÉS D’UN SEGLE 20 • REVISTA MUSICAL CATALANA CONSELLS PER ESCOLTAR I VIURE OTELLO Toscanini va dirigir en disc (1947) un Otello verdià que és un clàssic; superb protagonista: Ramón Vinay. Karajan va reunir el 1961 un tercet que es manté implacable en la memòria de l’afeccionat: Del Monaco, Tebaldi i Protti. canta l’Otello rossinià, una gesta inimaginable empresa anteriorment per Roberto Stagno, el primer Turiddu de la història. Dos films van donar a l’obra dimensions noves: el de Karajan de 1973 (amb un immens Jon Vickers) i el de Zeffirelli de 1985. La sort de l’Otello de Rossini ha estat menor, però després de la rehabilitació del seu cant ha trobat un dòcil testimoni en l’edició discogràfica d’Opera Rara el 1999: Ford, Futral, Lopera i Matteuzzi, amb David Parry al fossat. Les imatges, d’una producció de Zuric de 2012, malgrat els aires de modernitat li fan prou justícia gràcies al formidable equip: Bartoli, Osborn, Camarena i Rocha. Antonenko i Kunde posen ara al dia un personatge tan imponent. Kunde, en una demostració insospitada, també Dynamic va publicar l’any 2000 una edició de Martina Franca que recull els dos finals possibles: el feliç i el tràgic. Domingo va deixar diversos testimonis que el distingeixen pel seu penetrant concepte. 3 i 6 DE FEBRER AL LICEU OTELLO DE ROSSINI (VERSIÓ CONCERT) Anja Harteros i José Cura a la producció d’Otello de Verdi de la Deutsche Oper de Berlín. 21 REPORTATGE SI TOLDRÀ HAGUÉS COMPOST PER A HOLLYWOOD... EL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA I L’AUDITORI OFEREIXEN CONCERTS AMB BANDES SONORES QUE HAN FET HISTÒRIA. LA MÚSICA DE CINEMA ÉS CAPAÇ DE CONJUGAR SIMFONISME CLÀSSIC AMB RÍTMIQUES I OSTINATI D’ARREL POP, ELECTRÒNICA, INSTRUMENTS ORQUESTRALS I ÈTNICS I EL LIRISME MELÒDIC AMB ELS RECURSOS MÉS DURS DE LA CONTEMPORÀNIA. SÓN NOMÉS ALGUNS DELS ELEMENTS QUE SEDUEIXEN. S text Marc Timón · fotografies Joan Pujol-Creus (Palau de la Música) i L’Auditori uposem, per un instant, que els extraterrestres existeixen; suposem, també, que han baixat a la Terra amb els seus xamosos platets voladors i són capaços de parlar el nostre idioma –no cal que sigui l’anglès, pot ser el català; suposar és de franc–; suposem que no porten pistoles làser i que no ens vénen a pelar a tots –amb tota la literatura cinematogràfica que hi ha sobre el cas resulta difícil, però donem-los, durant aquestes línies, un vot de confiança. Suposem o no que tenen aquells ulls d’ametlla que hom ha imaginat que tenen, però sobretot suposem que tenen una oïda musical estratosfèrica perquè en el seu sistema educatiu la cultura és molt més important que no pas l’economia; i suposem, finalment, que com a grans melòmans que són de la música que es fa a tots els planetes de la Via Làctia ens han vingut expressament a visitar per preguntar-nos, fascinats: “què és la música de cine”? És curiosa la reacció que provoca la música de pel·lícules en l’intèrpret simfònic quan l’està tocant… Sempre se li dibuixa un somriure caracte- 22 • REVISTA MUSICAL CATALANA rístic al rostre; com més coneguda, més somriure. De vegades és el somriure del prejudici, pensant que aquella música és menor, comparada amb la gran literatura clàssica simfònica; altres cops, la rialleta és de complicitat, de certa màgia i il·lusió, d’identificació, fins i tot, i de gaudi de tocar allò que li és proper, allò que d’alguna manera ja ens pertany a tots. Així, és interessant remarcar com en moltes ocasions aquesta percepció no té res a veure amb la fisiologia pròpia d’aquella música, sinó amb el seu context, els referents, allò que representa, la seva comercialitat i les nostres zones de confort. Possiblement, si temes tan meravellosos com el del Sonetí de la rosada o el de la sardana Sol ixent d’Eduard Toldrà haguessin estat aplicats a algun film del gran Hollywood, aquests haurien estat mundialment reconeguts i haurien passat a l’eternitat (fortuna que, gràcies a Stanley Kubrick, sí que han tingut R. Strauss amb Així parlà Zaratustra al film 2001: una odissea de l’espai, o el mateix Beethoven en La taronja mecànica, per dir-ne alguns). La capacitat lírica i temàtica de mestres com Toldrà bé mereixeria tenir aquesta volada, L’estrena de l’Episodi VII de la saga Star Wars porta al Palau de la Música la seva banda sonora, creada per John Williams. però per desgràcia en aquest cas sí que l’hàbit fa el monjo. En altres paraules, el cinema té uns canals de difusió extremadament potents i la força amb què ens arriben les seves músiques (no totes, sinó les escollides, evidentment) fa que es converteixin en productes de masses, indissociables d’aquelles històries i personatges que representen. FETITXISME I IDENTIFICACIÓ El reconegut compositor de bandes sonores d’èxit com Gladiator o Pirates del Carib, Hans Zimmer, afirmava en una entrevista que la música de cinema és la música pop aplicada al gènere simfònic d’avui dia, i probablement no li falta raó. Com s’entén que aquest mateix públic que omple a vessar les sales dels concerts de música de pel·lícules com Star Wars o El senyor dels anells, ¿no acudeixi també a les cites dels grans Mahlers, Wagners, Holsts o Korngolds, entre d’altres, com a progenitors del seu objecte de delit? La resposta no rau en l’àmbit estrictament musical, sinó en altres elements exclusivament particulars de la música per a la imatge. En primer lloc, hi ha un important aspecte de fetitxisme i identificació: agrada anar a escoltar en directe aquells motius sonors que acompanyen aquelles aventures màgiques que a la pantalla ens fascinen. La música ens trasllada realitats i emocions no presents, ens transporta i, amb el seu poder programàtic, ens les fa reviure. En segon terme (com bé sap el nostre suposat extraterrestre), l’ésser humà, en general, no és gaire partidari d’abandonar la seva zona de confort, sinó que més aviat prefereix gaudir d’allò conegut i que se li presenta de manera més llaminera. Un tercer factor, aquest sí que musical, és que en el gènere s’han encunyat una sèrie de progressions harmòniques, textures paradigmàtiques i dibuixos rítmics que acaben conformant-li una estètica altament reconeixible. En alguns casos són harmonies provinents del pop, i en d’altres són extrapolacions del gran simfonisme clàssic o de l’òpera, com emprar la tècnica del leitmotiv, tasca que ha dut a 17 i 20 DE DESEMBRE ORQUESTRA CAMERA MUSICAE AL PALAU DE LA MÚSICA 23 9 i 10 DE GENER GLADIATOR LIVE AMB L’OBC A L’AUDITORI terme magistralment John Williams en la seva creació per a la gran pantalla (amb el risc de ser afusellat pels més dogmàtics, no és cap bestiesa afirmar que Star Wars o E.T. són monuments amb suficient material temàtic i desenvolupaments com per equiparar-se a una simfonia de Beethoven). Sigui quina sigui l’estètica, però, sempre gaudeix d’una agraciada simplificació respecte de l’original que fa aquesta música més digerible i abastable per a l’oient. Si bé Els planetes de Holst desborden cinematografisme pels quatre costats, en conjunt resulten més difícils d’abordar per qüestions d’extensió, de càrrega harmònica i d’orquestració. Més motius que expliquen l’auge d’aquest gènere avui dia provenen d’entendre que la nostra societat multimèdia i visual ja no en té prou, de simplement mirar i escoltar senyors tocant mudats dalt d’un escenari, sinó que reclama tota una performance amb pantalla gegant i projeccions incloses. Davant d’això, a les orquestres simfòniques se’ls ha obert una porta enormement dolça per complementar la seva oferta, una nova música que sense deixar de ser exactament la mateixa els aporta benvinguts ingressos i platees plenes. Seria bonic que més enllà de les exitoses produccions més populars també s’aventuressin amb bandes sonores no tan conegudes però amb un incontestable pes específic fora del film, dignes de formar part de qualsevol programa de qualsevol concert. De ben segur que joies com El violí vermell de John Corigliano podrien acabar reunint públics de les dues bandes. LES BANDES SONORES DEL FUTUR Sembla que el futur de les bandes sonores camina cap a una imposició d’allò textural i tímbric per sobre d’allò melòdic i simfonicoorquestral 24 • REVISTA MUSICAL CATALANA (que actualment es veu demodé), amb l’amenaça de l’ombra cada cop més allargada de la música samplejada substituint la real, perquè té un cost molt menor; tot i això, també hi ha qui creu que és qüestió de temps que torni el gran simfonisme de l’antic Hollywood i que s’endugui com una onada aquesta febre pels sons generats per ordinador per no-compositors que sovint han sabut trobar, amb traça, el seu lloc en la indústria pel domini que tenen de la tecnologia. Engendrar música de cinema no és només jugar amb la successió aleatòria d’uns sons o d’altres, sinó que consisteix a convertir-se en el millor jutge de la dialèctica entre la imatge i la música en un art anomenat cinema. L’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya interpretarà en directe la música original de Hans Zimmer i Lisa Gerrard per a la premiada Gladiator. LA NECESSÀRIA SIMBIOSI DE COMPOSITOR I DIRECTOR Per contra del que hom pot pensar, l’objectiu d’una banda sonora no és oferir una música brillant, sinó aquella que millor connoti la imatge segons la voluntat del director i del que demana el guió mateix. És per aquesta raó que moltes d’aquestes músiques, escoltades en un auditori sense el suport de la seva pel·lícula, poden resultar veritablement “infumables”, però és que no és la seva funció original. Alguns cops caldrà que subratlli l’acció, en d’altres que la contradigui, o que l’anticipi fent emergir elements no presents a la vista, o que proporcioni informació subliminar, o que simplement en dispari l’emocionalitat, en un joc de possibilitats apassionant. És en aquest joc creatiu que el colze a colze entre el director i el compositor esdevé fonamental per trobar una simbiosi perfecta que esdevingui el màxim d’orgànica possible, a la recerca que la música acabi respirant el mateix color que el guió, la fotografia i els personatges, de manera que hi quedi integrada de manera natural. Famoses han estat parelles de genis com Spielberg i Williams, Hitchcock i Herrmann o Burton i Elfman, que han trobat en aquest treball conjunt l’èxit final dels seus films i també de les bandes sonores respectives. CONCERTS A LA PEDRERA TEMPORADA 2015/16 JOSEP-RAMON OLIVÉ ESTHER PINYOL Baríton RICARD ROVIROSA Arpa Piano PROGRAMA DE CONCERTS 18·OCT·2015 17·GEN·2016 17·ABR·2016 Duets amb flauta i amb piano Obres de Berthomieu, Bozza, Rota, Bazelaire i Turina Recital amb marimba Obres de Grandjany, Tournier, Renié, Sanmartí, Brotons, Guinovart i Gasull Àries i duets d’òpera amb mezzosoprano Obres de Mozart, Rossini i Britten 15·NOV·2015 28·fEB·2016 Esther Pinyol, arpa Josep-Ramon Olivé, baríton Àries amb conjunt instrumental barroc Obres de Monteverdi, Handel i Bach 20·DES·2015 Ricard Rovirosa, piano Duet amb violoncel Obres de Beethoven i Schumann Esther Pinyol, arpa Josep-Ramon Olivé, baríton 15·MAI·2016 Ricard Rovirosa, piano Ricard Rovirosa, piano Concert amb quartet de corda Obres de Mozart i franck Recital Obres de Beethoven, Schubert, Liszt, Chopin, Casals i Albeniz 20·MAR·2016 19·JUN·2016 Recital de lied amb piano Obres de Strauss, Schubert, Butterworth i Mompou Concert amb grup de cambra Obres de Debussy, Ravel, Rousell i Barnes Josep-Ramon Olivé, baríton Esther Pinyol, arpa Amb la col·laboració de: Concert 12 € · Abonament 30 € www.lapedrera.com i taquilles Concerts a les 18 hores La Pedrera Pg. de Gràcia, 92 25 ACTUALITAT MÉS TEATRE LÍRIC CATALÀ REIVINDIQUEM EL LLEGAT D’ENRIC MORERA AQUEST 2015 ALGUNES ACCIONS DETERMINADES HAN RECORDAT EL 150È ANIVERSARI DEL NAIXEMENT D’ENRIC MORERA, HOME INDISPENSABLE PER CONÈIXER EL TEATRE LÍRIC CATALÀ. LA SEVA DEDICACIÓ I EL SEU CONVENCIMENT, AIXÍ COM LA VARIETAT DE LES OBRES I LA POPULARITAT QUE ASSOLÍ, ENS HAN DE CONVIDAR A TORNAR-LES A ESCOLTAR. A text Francesc Cortès. UAB · fotografies: Centre de Documentació de l’Orfeó Català quest títol, que evoca l’article escrit per Lluís Serrahima el 1959 tot reclamant cançons catalanes noves –el tret de sortida de la Nova Cançó–, Enric Morera l’hauria signat. El catalanisme que es forjava a final del segle XIX necessitava vies d’expressió per arribar al públic des de la manifestació musical llavors més influent sobre la societat: la lírica. És semblant al que s’esdevingué amb la Nova Cançó en temps de la Transició. Morera fou un dels impulsors amb més braó en la dèria per segellar la música amb trets de catalanitat. En els trenta anys que separen les estrenes de Jesús de Nazareth (1894) de Baixant de la Font del Gat (1926), el context sociopolític i els models musicals canviaren radicalment. Les sensibilitats eren diverses en estètica, políti- 26 • REVISTA MUSICAL CATALANA ca i cultura. Els públics s’acomodaren a l’aparició de nous corrents que trastocaren el món de l’espectacle –el cinema, els balls, les cupletistes o l’esport. Les estratègies culturals solcaven mars procel·losos: conjuntures com els fets del «Cu-cut!» del 1905 i la resposta col·lectiva que donà suport a Solidaritat Catalana expliquen l’èxit sense precedents de La Santa Espina (1907). Morera estava amatent a totes les oscil·lacions que buscaven amb immediatesa un llenguatge propi, adreçat a tots els estaments socials i registres culturals. En les més de quaranta obres de tipus líric temptejà diverses expressions. Morera s’interessà per una expressió espontània amb la força del que volia ser natural, aliè als discursos maximalistes. Després d’haver-se dedicat amb intensitat al món del teatre líric, podem entendre el seu esclat d’ira en veure’s bandejat de la programació del Festival Internacional de Música Contemporània l’abril de 1936 a Barcelona. L’enrabiada l’exterioritzà en l’opuscle Moments viscuts, en què buidà el pap sense eufemismes. Entre moltes expansions, Morera es dolia d’un acte públic del 1929 en el qual un orador havia sentenciat, tendenciosament, sobre el “nonat teatre líric català, que és de tanta transcendència, treure’l dels llims del desig per a fer-ne una forta i bella realitat”. NO POQUES DIFICULTATS El Teatre Líric Català no fou només un conjunt de temporades, iniciades el 1901, amb durades i èxit desiguals. Entre les quals van reeixir les organitzades pel pintor Lluís Graner entre 1905 i 1908. Els estudis de Minguet i Aviñoa centren aquelles empreses. El corrent, però, venia d’abans, i ben divers. És impossible unificar-lo. Les interessants i simbolistes propostes d’Apel·les Mestres no compartien llenguatge ni tampoc s’adreçaven al mateix públic que fruïa amb les gitaneries veristes de Vallmitjana, o amb la gresca provocadora de Mantua. Morera s’embrancà en totes aquelles aventures. Tenia molt clar el que no volia: una còpia del flamenquisme castís provinent de Madrid. Una altra cosa és que fluctués des de l’esteticisme d’avantguarda del teatre d’art parisenc, fins a les revistes del Paral·lel, on alguns volien guanyar el terreny de la pornografia també Retrat d’Enric Morera procedent del fons fotogràfic del Palau de la Música Catalana. L’ENREGISTRAMENT DE LA VIOLA D’OR Recuperada per l’Associació per a la Divulgació, l’Ensenyament i la Promoció de la Música Catalana (ADEP.CAT), el segell Discmedi ha publicat fa poc un enregistrament de La viola d’or, amb text d’Apel·les Mestres i música de Morera. La viola d’or s’estrenà l’agost de 1914, en temps de la Mancomunitat. L’obra sorgí d’una empresa impulsada per un terratinent de la Garriga –Fèlix Fages– i l’escenògraf Salvador Alarma. Aprofitaren l’interès de la colònia d’estiuejants pels espectacles a l’aire lliure. Fou un dels diversos projectes de “teatres de natura”, a semblança d’altres festivals iniciats feia poc a Europa: Beziers, Nimes, Verona o Ais de Provença. Va ser un èxit de públic, que hi acudí en una xifra entre els sis i set mil. S’hi implicaren actors com Enric Borràs i Josep Santpere. L’obra d’Apel·les Mestres és una de les més suggeridores del repertori català, absolutament singular, poètica i evocadora. Morera optà per compondre unes il·lustracions musicals escrites per a cobla. Agradaren al públic i solucionaren el problema acústic d’una representació al mig del bosc. per al català. Mai no es posaren d’acord. La premsa de l’època –amb poca propietat, mal anomenada “recepció”–, no va ajudar-hi gaire, interessada a interpretar-ho des de les ideologies respectives. El «Diario de Barcelona» es carregava el teatre en català; «La Veu de Catalunya» afavoria les manifestacions artístiques desinteressades, però arrufava el nas quan hi veia guany econòmic; «L’Esquella de la Torratxa» aplaudia les provocacions; la històrica «Revista Musical Catalana» es vantava que els coristes de l’Orfeó no fossin gent de teatre, perquè el fet de “disfressar-se” i “actuar” no el creien digne; «La Vanguardia» criticava la música massa sardanesca de les obres de Morera; «Joventut» exigia el tot o res davant de l’incipient teatre líric, no s’adonava que creixia sense recursos ni empares. Les obres de Morera abastaren des de la picada d’ullet sorneguera –sortosament– a Wagner amb La fada (1897), passant per la grandiloqüència èpica d’Emporium (1905), 27 Morera vist per Ramon Casas, en un dibuix procedent del fons del MNAC. fins als cuplets enrevistats que es cantaven a cafès i tavernes amb La Paula en té unes mitges (1923) o Baixant de la Font del Gat (1926). Morera també va provar sort un breu temps amb la sarsuela a Madrid: compongué Al cantar de la jota i El tío Juan –col·laborant amb Chapí. Necessitava fer bullir l’olla. El panorama a Catalunya era incert. Va posar música a Calderón de la Barca, de la mateixa manera que ho féu amb Pitarra, Verdaguer, Rusiñol, Guimerà, Sagarra, Carner, Apel·les Mestres, Massó i Torrents, Iglesias, Vallmitjana, Masriera, Marquina, Mantua o Viura. Pocs compositors catalans van moure’s amb una desimboltura tan diversa. Sense fer escarafalls, posava música al Pitarra catalanesc d’El ferrer del tall, i després es descordava amb “La Marieta de l’ull viu”. MÉS ENLLÀ DE LA CRISI La reiterada i enfadosa cantarella de la crisi i el fracàs del líric català és un lloc comú que convindria relativitzar en el temps. Un estudi centrat al voltant de 1898, de C. Lahera, ens ha demostrat la variabilitat i la inestabilitat de les temporades, amb uns percentatges de representacions en català que evidencien una diglòssia cultural envers el gènere en castellà i l’òpera forana. Diglòssia no és crisi, és un problema intern. Morera es va arruïnar quan va fer d’empresari, però mai com a compositor. El 1915 la revista «El Teatre Català» obria l’any amb una sentència d’actualitat colpidora: “Tothom se plany de la crisi, com en diuen, del Teatre Català... lo que passa és que’l nostre Teatre se troba en una crisi d’evolució ascencional a la que’s realitza en el pas de teatre de Regió a teatre de Nació.” MORERA ES VA Malgrat l’enfadosa ARRUÏNAR QUAN crisi de fa 101 anys –el VA FER 1914–, al Teatre PrinciD’EMPRESARI, pal es reposava L’alegria PERÒ MAI COM que passa de Morera, A COMPOSITOR amb text de Rusiñol, obra que arribà a unes 300 reposicions, juntament amb la seva paròdia El castell dels tres dragons. Mentre, al Teatre Espanyol triomfava Raquel Meller amb La corte del faraón i La carne flaca. Aquella dualitat provocava la reacció de l’esperit català noucentista, que buscava una “sana moral del catalanisme” per fer front a la cultura dels “toros, football, els cafès concerts, els boyscouts i els vaudevilles”. Pel mes de maig de 1914, el regidor de la Lliga Regionalista, Pere Muntañola, proposà que l’Ajuntament de Barcelona instituís una subvenció a dues obres de teatre català: per a una obra recitada i també per a una obra lírica. La qüestió palpitava. Potser no trobava la sortida, que seria barrada quan arribà la dictadura de Primo de Rivera. No tota la dissort s’hauria d’atribuir a les amenaces repressores. En una entrevista que «La Veu de Catalunya» dedicà a Joan Lamote de Grignon, a final d’agost de 1914, aquest opinava de manera idèntica a Morera. Amb un to més reposat, assegurava sobre el líric en català que “mentre en parlin només els músics que fan òperes, o les seves amistats, no tindrem teatre líric [...] la clàssica capelleta barcelonina és l’entrebanc més gros que trobarà el Teatre Català”. 28 • REVISTA MUSICAL CATALANA MÚSICA ANTIGA NOVA TEMPORADA 2015-16 A L’AUDITORI SIR JOHN ELIOT GARDINER: ANNA PROHASKA & IL GIARDINO ARMONICO: MISSA EN DO MENOR DE MOZART AFRICAN QUEENS 13 / DES / 2015 24 / GEN / 2016 DE 10€ A 52€ DE 10€ A 88€ KRISTIAN BEZUIDENHOUT I CHIAROSCURO QUARTET: MOZART FARINELLI: VALER SABADUS i CONCERTO KÖLN 31 / MARÇ / 2016 20 / ABRIL/ 2016 DE 10€ A 52€ CONCERTS DE BRANDENBURG: DE 15€ A 25€ PURCELL: THE FAIRY QUEEN AKADEMIE FÜR ALTE MUSIK BERLIN JORDI SAVALL · EL SO ORIGINAL 7 / JUN / 2016 19 / MAIG/ 2016 DE 10€ A 52€ DE 10€ A 52€ www.auditori.cat L'Auditori és un consorci de Principals mitjans patrocinadors Visiteu-nos a 29 NODES DIRIGIR UNA ORQUESTRA EL FUTUR A PUNT DE VELLES TENSIONS I MODERNES DISTENSIONS P er alguna curiosa raó, el direc· Què ha de tenir un director d’orquestra per ser bo? Quina és tor d’orquestra és algú del qual la seva funció? Carlos Calderón, doctor en humanitats, músic la gent es mofa fàcilment –cen· i historiador, reflexiona i detalla quines són les principals virtuts tenars de vídeos a Youtube ho testimonien–, i més encara que permeten que aquesta figura sigui tan rellevant a l’hora quan alguns s’encarreguen de donar forma i vida a una composició. d’autominimitzar-se i burlar-se de la seva pròpia professió. “Qualsevol pot fer-ho… text Carlos Calderón No em necessiten…”, diu Leonard Berns· text Mila Rodríguez Medina tein. “Què faig jo realment?... –es pregunta Riccardo Muti– Doncs res.” Naturalment, toritat, penetració psicològica per negoci· això no ens ho hem de prendre seriosa· Per a això recorre a quatre factors bàsics: ar amb grans grups, ha de ser un mestre de ment. Ambdós, immediatament, capgiren gestualitat, coneixement històric i con· la seva gestualitat, posseir un immens co· la provocació per treure’n un concepte: textual de l’obra, domini de la forma i de neixement, una profunda percepció dels dirigir és “fer sonar cent instruments –cal’estructura, i control de les variables de significats de la música i un “extraordina· dascun amb la seva pròpia voluntat–, com si la musicalitat; i es disposa atent per a un ri” –uncanny– poder de comunicació. En fos un de sol i una sola voluntat”, ens diu un misteriós factor X, que ja comentarem... resum, ha de convèncer un gran grup de pragmàtic Bernstein; mentre que un meta· Aquesta mediació pot consistir, simple· persones de provada solvència que ell en físic Muti parafraseja Toscanini dient: “És ment, a “posar a punt” quelcom que l’or· “sap” més que tots ells junts. I això només treure sentiments de l’ànima dels músics.” questra coneix a la perfecció, o a realitzar és el principi... A sobre, això només garan· Entre l’autoburla i l’autobombo ens podem tot un procés creatiu personal que, preferi· tiria una experiència diguem-ne “correc· quedar igual. blement, ha de sorgir en consens amb la ta”, sense embadaliments mateixa orquestra. Poste· ni epifanies. UNA TASCA COMPLEXA I TENSA riorment el director inter· CONDUIR UNA Per què aquesta tensió entre allò obvi i vindrà entre l’orquestra i el ORQUESTRA UNA DOBLE MEDIACIÓ allò indemostrable? Dirigir una orques· públic per donar espai als “ÉS TREURE ELS Hi ha tensió, sens dubte, tra és complex, sens dubte, però tant com imponderables misteriosos SENTIMENTS DE entre qui enrareix l’aire practicar una cirurgia o estudiar teolo· que abans esmentàvem. L’ÀNIMA DELS tot agitant braços i acon· gia, per dir alguna cosa. Per què, doncs, En altres paraules, el que MÚSICS”, DIU MUTI. segueix també agitar els ens veiem en algun moment atrapats per l’oient rep durant el con· cors i ments d’un auditori l’estranya sospita del tipus “això puc fercert és tan sols la punta de variat. Només resulta possible un mot per ho jo”?. No cal dir que qualsevol que vagi l’iceberg. Aquell dia no necessàriament es definir-lo: mediador. El director intervé al metge –o vagi a missa– no pensa que produirà tot allò planejat; les coses poden entre l’obra artística i l’orquestra; i alhora, pugui operar a cor obert ni redactar encí· empitjorar o millorar i és aquí on direc· entre l’orquestra i l’oient. Doble mediació, cliques en llatí, però en canvi la professió tors –fins i tot els instrumentistes– apel· doncs: entre l’art i els intèrprets; entre de director d’orquestra es presta a aquesta len a factors X quasimàgics que poden fer aquests i el jo anònim. Durant hores, el tensió incomprensible. derivar l’execució tant en desastre com director fa de mediador, assajant i con· Si allarguem la definició, la tensió es· en experiència sublim; tant en mediocre vencent –autocràticament o democràti· devé insuportable. Vegem-ho: un director rutina com en simple execució correcta. cament– de la seva particular concepció. “ideal” –Bernstein dixit– ha de posseir au· Un Bernstein al·ludeix a l’“amor”(!) com 30 • REVISTA MUSICAL CATALANA deutsche grammophon/s. lauterwasser Herbert von Karajan. “DEU REGLES D’OR PER AL JOVE DIRECTOR” DE RICHARD STRAUSS (1925) a factor absolutament necessari i Maria João Pires pondera en un 99% aquell fac· tor X que està més enllà de la partitura: la resta cal buscar-ho, inventar-ho. UN PROCÉS COMUNICATIU Tot això ens porta al centre del problema de la direcció orquestral: la comunicació d’una concepció sonora. Un director és algú que s’ha preparat per posseir –en la seva audició interior– un “model” mental sonor com a projecte comunicatiu. Es pressuposa que està escoltant aquesta “sonoritat” prè· viament al seu cap –igual que el violinista, el cantant i qualsevol instrumentista– i tota la parafernàlia tècnica està orientada a aconseguir que aquell particular model es realitzi. En produir-se l’esdeveniment sonor pot, instantàniament, comparar-lo amb el seu model mental i... només així!, corregir, avançar i continuar el seu pro· cés creatiu fins a aconseguir allò desitjat; ja sigui en l’assaig o en el concert; i dur a terme el pla i incorporar-hi els impondera· bles. Com deia Furtwängler: es pot assajar molt, però “l’ambient” del concert és el que acaba d’aclarir i suggerir. Va haver-hi un temps en què aquesta creativitat pogué ser imposada amb aires dictatorials, però l’època dels “tiranosau· res” –Toscanini, Karajan, etc.– sembla que s’ha extingit. El director d’orquestra d’avui dia busca l’acord i, generalment, s’espera que no guanyi més diners que tota l’orquestra en conjunt... Des de l’ama· bilitat d’un Abbado fins als riscos gerenci· als d’un Rattle, des de la memòria de Du· damel a la imaginació de Nelsons; i des de la historicitat persuasiva de Harnoncourt fins a les seductores metàfores amb què Carlos Kleiber convencia l’orquestra, la direcció orquestral sembla haver deixat les fases autocràtiques per passar a ser l’exemple d’un treball en equip. En aquest procés creatiu, hi participa també un al· tre protagonista que, assegut a la sala de concerts, davant de l’Hi-Fi o amb la seva playlist, ja sap que el “mite” del director podria ser només màrqueting; un perso· natge que d’un temps ençà –enregistra· ments i filmacions pel mig; discografies completes i Blu-rays a la mà; blogs, You· tube i streaming a un clic– ha elevat la seva capacitat perceptiva i el seu judici crític per fer-se un model mental propi. Ens referim –ja ho sap el lector–, a l’oient: veritable final de tota aquesta cadena de mediació. Recorda que no fas música per al teu propi plaer, sinó per al plaer dels qui escolten. No has de suar mentre dirigeixes. Només el públic ha de sentir calor. Dirigeix Salome i Elektra com si fossin obres de Mendelssohn: música de fades. No miris als metalls, poden animarse; una mirada per a l’entrada serà suficient. Al contrari, vigila sempre les trompes i les fustes. Si pots sentirles, és que toquen massa fort. Si creus que els metalls no toquen prou fort, fes que toquin dues vegades més piano. No és suficient que puguis escoltar cada paraula del cantant que tu ja saps de memòria. El públic ha de poder seguir el text sense esforços; si no, s’adormirà. Acompanya els cantants de manera que puguin cantar sempre sense esforç. Quan creguis haver assolit el màxim prestissimo, marca el tempo dues vegades més ràpid. Si segueixes aquestes regles acuradament, amb els teus magnífics dots i la teva gran capacitat, seràs el favorit dels qui t’escoltin. 31 ENTREVISTA VIOLÍ DE VALENT LINA TUR BONET EL AVALADA PER UNA BRILLANT TRAJECTÒRIA, LA VIOLINISTA EIVISSENCA ENLLUERNA AMB LA SEVA VERSIÓ DE LES SONATES DEL MISTERI DE BIBER, UNA OBRA DE GRAN COMPLEXITAT QUE, DESPRÉS D’HAVER-LA INTERPRETADA ÍNTEGRAMENT EN UN SOL DIA, ACABA D’ENREGISTRAR. text Albert Torrens fotografies Pablo F. Juárez ALBERT TORRENS: Com arriba una nena nascuda a Eivissa –que és una comunitat petita– a convertir-se en violinista de projecció internacional? LINA TUR: En realitat, em vaig criar a Cartagena. El meu pare, clarinetista professional, em va ensenyar a solfejar abans que a llegir, a banda de transmetre’m el més important: l’amor per la música. En aquella ciutat amb prou feines érem tres alumnes de violí i teníem com a mestre un aficionat que suplia els coneixements amb l’estimació cap a l’instrument. El meu primer professor pròpiament dit va arribar més tard del que és habitual. I encara més tard, després de guanyar un premi nacional, vaig marxar a Friburg a estudiar amb Chumachenco, després que em fascinés un concert seu que vaig sentir per ràdio. Ella em va ensenyar la tècnica necessària per aconseguir allò que, fins llavors, havia adquirit més aviat per intuïció. Després van venir el màster en violí modern a Viena i, paral·lelament, els meus inicis en la música antiga. 32 • REVISTA MUSICAL CATALANA AT: El seu repertori abasta més de quatre-cents anys d’història de la música, però quines són les seves preferències personals? Per què no ha volgut especialitzar-se? LT: Precisament perquè les meves preferències inclouen compositors d’èpoques molt diverses: Monteverdi i els venecians del Seicento, Biber, Bach, Beethoven, Brahms, Bartók, Ravel, Ysaÿe... Com podria renunciar a cap d’aquests? Per això, no puc limitar-me a un estil. AT: Quina és la seva visió de la música antiga i dels criteris historicistes i els repertoris als quals s’estan aplicant? LT: Pel que fa a l’instrument, crec que no es pot obviar que les cordes de tripa es van fer servir fins ben entrats els anys cinquanta del segle XX, de vegades fins i tot més tard. Pel que fa a l’estil, crec que és molt interessant abordar el Romanticisme, per exemple, des d’abans, des d’una visió del Barroc i el Classicisme, que no pas fer-ho des del segle XXI, per entendre millor d’on ve. 2 i 3 DE DESEMBRE SONATES DEL ROSARI DE BIBER A L’AUDITORIO DE VALLADOLID La violinista d’Eivissa s’ha convertit en una artista de projecció internacional. 33 ENREGISTRAMENTS DE GRAN QUALITAT Aquest enregistrament d’una obra tan especial com són les Sonates del rosari (o del misteri) de Biber és tan sols l’última entrega d’una sèrie de magnífics enregistraments a què Lina Tur ens té acostumats ja fa uns quants anys. El va precedir, per pocs mesos, un disc de sonates i concerts de Vivaldi amb el seu propi grup, Musica Alchemica, i, encara abans, una selecció de sonates per a violí i continu de Bach, Händel i Jacquet de la Guerre. En formació de trio ha publicat –també aquest 2015– els Sei terzettini de Boccherini amb membres del conjunt La Ritirata, per al segell Columna Música. 34 • REVISTA MUSICAL CATALANA 19 i 20 DE DESEMBRE FATTO PER LA NOTTE DI NATALE AL TEATRO CARLOS III D’EL ESCORIAL 30 DE MARÇ AMB IVÁN MARTÍN A L’AUDITORIO NACIONAL DE MADRID les coses. Per altra banda, també tenia una necessitat íntima de col·laborar i dialogar amb altres arts, i el nom del grup reflecteix aquest anhel de sublimar el material, tant humà com artístic, en l’“or” com a metàfora de la música en majúscules. Tinc l’enorme sort de comptar amb músics de molt diverses procedències però de molt alt nivell, als quals ens agrada assajar i treballar de valent. Parlem poc, la música és el llenguatge amb què ens comuniquem. CREAR I GAUDIR AT: Si bé ja ho havia fet abans, des del 2005 exerceix la docència de manera regular. Quins aspectes l’atreuen d’aquesta activitat? LT: L’ensenyament és l’últim pas en el procés d’aprenentatge i és la manera d’agrair el que hem après. Jo hi dedico molta energia i m’agradaria no perdre mai el contacte amb les noves generacions. M’obsessiona fer-ho bé, ser generosa i reivindicar la música com a mitjà de coneixement, perquè no es converteixi només en un esport de competició. AT: Vostè ha publicat diversos discos. Com viu els projectes de gravació? LT: Gaudeixo de totes les parts del procés, ja que tinc molts interessos i sóc molt curiosa. M’agrada tot el que tingui un component creatiu i una gravació pot ser-ho força. Sempre vull arribar-hi molt preparada, però alhora deixar que tot passi de la manera més intuïtiva possible. Lina Tur lidera des de fa deu anys el seu propi grup, Musica Alchemica. En realitat, la música es pot fer de moltes maneres i des de moltes òptiques, sempre que la interpretin grans artistes. No crec en veritats absolutes. AT: Després d’haver format part d’alguns dels millors grups de música antiga del món, què la va motivar a crear, l’any 2004, el seu propi grup, Musica Alchemica? LT: Va ser precisament tot allò que he tingut la sort d’aprendre amb grans intèrprets, a més de tenir la possibilitat que alguns d’ells s’hagin unit a nosaltres. Va arribar un moment en què vaig sentir la voluntat de trobar i transmetre un llenguatge propi, d’expressar més directament la meva visió de AT: Com va sorgir el projecte de gravar les Sonates del misteri o Sonates del rosari de Biber amb el segell Panclassics? LT: Ja feia temps que les interpretava –les vaig arribar a fer totes en un sol dia, a Viena, una experiència increïble!– i molta gent m’havia demanat o suggerit que les enregistrés, de manera que, quan el segell m’ho va oferir, em va semblar una idea magnífica. Van ser sessions esgotadores, perquè vam tenir poc temps, però molt màgiques –al mes de febrer, en un monestir envoltat de neu i sota la lluna plena–, ja que tots els músics estaven realment implicats i la força de l’obra va transcendir. AT: Les Sonates del misteri són definides com “l’obra més insòlita de la història de la música”. Per què? LT: És molt poc comú que una composició musical faci servir tantes scordature, a banda que és plena de fantasia combinada amb un grau enorme de coneixement i força expressiva, que destil·la divinitat i humanitat a parts iguals. És una obra que transforma, no deixa ningú indiferent. COMPROMISOS DE FUTUR Valladolid (el 3 de desembre) serà el proper escenari que podrà gaudir de la interpretació de Lina Tur amb les Sonates del rosari de Biber. Després presentarà altres repertoris a El Escorial, Munic i, ja fora d’Europa, en un bon nombre de ciutats americanes en una gira que tindrà lloc el febrer de 2016. També l’han convidat a tocar totes les Sonates i Partitas de Bach al Festival de Montreal en el mes de juny. Això amb formacions de cambra i al capdavant de Musica Alchemica, combinat amb les classes que imparteix al Conservatori de Saragossa i al Conservatori Katarina Gurska de Madrid. AT: Com definiria l’scordatura per tal d’entendre les dificultats que planteja per a l’intèrpret? LT: És un concepte complex, però es podria comparar amb el que passaria si mecanografiéssim en un teclat al qual estem acostumats i les paraules resultants fossin completament diferents, amb altres lletres, fins a quinze maneres diverses! Això obliga l’intèrpret a estar escoltant constantment unes notes diferents de les que està executant. Cal acostumar-s’hi, però no és impossible i el resultat sonor i simbòlic és fascinant. AT: El llibret que acompanya els discos porta textos seus i l’embolcall d’aquesta edició està especialment cuidat. ¿Vostè també ha participat en el disseny? LT: D’acord amb la dimensió multidisciplinària de Musica Alchemica, vaig pensar que una obra de tanta riquesa iconogràfica no podia quedar sense ser il·lustrada visualment. Després de treballar amb algun fotògraf, al segell li va agradar la meva pròpia feina gràfica. Pel que fa als textos, he estudiat l’obra a fons, perquè crec que només així es pot interpretar. Vaig consultar diversos experts que em van animar a explicar la meva visió i versió personal de l’obra. AT: Quant de temps i energies li absorbeix un projecte d’aquestes dimensions? LT: Un projecte així requereix tota la teva energia i sempre que puc reservo aquesta energia per a obres d’aquesta importància, que ens fan créixer. És un luxe dedicar-se a una cosa que repercuteix tant en un mateix. 35 26 DE DESEMBRE CONCERT DE SANT ESTEVE DE L’ORFEÓ CATALÀ AL PALAU DE LA MÚSICA L’Orfeó Català i els cors de l’Escola Coral són els protagonistes des de fa més de cent anys del Concert de Sant Esteve cada any al Palau de la Música Catalana. 36 • REVISTA MUSICAL CATALANA DOSSIER MÚSICA I NADAL ENTRE EL SACRE I EL PROFÀ Ja abans de Crist el solstici d’hivern era celebrat en diverses cultures amb rituals i músiques pensats per a l’ocasió. En ple segle XXI, la música nadalenca manté la seva vigència, des de l’àmbit més culte i litúrgic al més popular i laic. text E Pep Gorgori l naixement de Jesús és un fet cabdal en el calendari litúrgic cristià, només igualat per la seva mort i resurrecció. És al voltant d’aquests dos moments vitals que s’estructuren les celebracions de tot l’any, cosa que queda reflectida en la música litúrgica. El Nadal, però, va més enllà. No es tracta només del que passa dins les esglésies, sinó que la potència del relat –que només es narra en dos dels quatre evangelis, el de Mateu i el de Lluc– ha impregnat també la música popular. Aquesta, al seu torn, ha acabat influint en el que s’escolta dins les esglésies. Per copsar la dimensió de la música del Nadal dins la litúrgia, doncs, cal tenir una pers- pectiva al més àmplia possible i per això proposem fer un breu recorregut històric que comença fins i tot abans de l’Imperi Romà. EL NADAL, ABANS DE CRIST Al llarg de tota la seva expansió, l’Imperi Romà va tenir l’habilitat de fer seus alguns costums, ritus i tradicions dels pobles que envaïa. No ens ha d’estranyar, doncs, que entre aquests costums hi haguessin les celebracions vinculades al solstici d’hivern, que acabarien sent les anomenades Saturnalia. Són el precedent immediat del Nadal cristià. Duraven una setmana, en què els senyors convidaven els esclaus a la seva taula i la gent 37 L’adoració dels Reis Mags (1609) de Rubens. 38 • REVISTA MUSICAL CATALANA es feia regals. Tanmateix, també trobem celebracions del solstici que són anteriors, i en altres continents. El mateix passa amb la figura del Messies, que està present en moltes altres tradicions. Segons un mite neoassiri del segon mil·lenni abans de Crist, el fill d’Ea, Atharasi, ve al món en forma humana per salvar-lo de la destrucció. Els escrits s’hi refereixen com a “home”, “savi”, “gran savi” o “llavor de la Humanitat”. De fills de mare verge mortal, en trobem a l’Àsia Menor (Atis, fill de Cibeles), Síria (Adonis, fill de Mirra) o Alexandria (Eó, fill de Koré). Finalment, també hi ha diferents divinitats vinculades estretament a la data del 25 de desembre. És el dia del naixement de Mitra, mentre que a la Grècia clàssica veiem com el mes dedicat a Dionís comença al voltant del que per a nosaltres seria el 24 de desembre. L’expectació per l’arribada del Messies és present a l’Antic Testament, especialment al llibre d’Isaïes. Probablement aquests textos recullen influències de religions més antigues del Pròxim Orient que ja parlen del naixement virginal d’un déu, envoltat de ramat, que desapareix tres dies, és fet presoner, mor i ressuscita. Els pares de l’Església, molts segles després, veuran en aquestes creences paganes part de la preparació divina per a l’anunci i l’arribada de Crist. Com veiem, doncs, la celebració del solstici d’hivern ve de molt lluny, i això sí, sempre ha tingut en la música un aliat imprescindible. Amb aquests ingredients arribem al 25 de desembre del que per a nosaltres seria l’any zero. En realitat, aquesta data no es va determinar com a data del naixement de Jesús fins a la segona meitat del segle IV dC. No va ser fàcil establir-la: fins al segle III aquesta qüestió no havia suscitat gaire interès. Al contrari, el papa Fabià (236-250) va arribar a qualificar de sacrílegs aquells que volguessin determinar amb exactitud quin dia va néixer Crist. Un cop establerta la data, però, va esdevenir el referent imprescindible de l’any litúrgic de què parlàvem al començament. LA MÚSICA NADALENCA EN LA LITÚRGIA CRISTIANA En la litúrgia cristiana, la música comença a preparar el Nadal des de més de quatre setmanes abans del 25 de desembre. En efecte, els quatre diumenges previs al Nadal configuren l’Advent, que és l’inici de EL CANT DE LA SIBIL·LA El còdex de Sant Marcial de Llemotges, datat entre els segles IX i X, recull per primer cop una melodia vinculada a les profecies de la sibil·la d’Eritrea sobre el naixement de Crist. El text procedeix dels albors del cristianisme, en què es va incloure en els Oracula Sibilina. Des de llavors van passar per la ploma d’Eusebi de Cesarea i sant Agustí per acabar integrantse en la litúrgia. La versió cantada es podia escoltar en l’ofici de matines de Nadal en monestirs francesos, italians i espanyols, i se’n l’any litúrgic i el temps de preparació espiritual per Tot i això, algunes celebracions a mig camí entre a l’arribada de Déu fet home. Això es reflecteix en la el sacre i el profà van tenir tanta popularitat que van música. Com explica Juan Carlos Asensio en la seva acabar integrant-se, almenys durant un temps, en el monografia sobre el cant gregorià, “les grans fases de calendari litúrgic. És el cas dels drames litúrgics nal’any litúrgic eclipsaven qualsevol celebració ferial”. Per dalencs o de casos com el Cant de la Sibil·la (vegeu el la solemnitat que representaven, Nadal i Pentecosta requadre que acompanya aquest article), que va pasvan associades a un seguit de ritus i melodies que “se sar de ser vist com una profecia de l’adveniment de sumen al ja complicat calendari del culte”. Crist a ser prohibit com a celebració pagana després La riquesa de les melodies gregorianes de Nadal del Concili de Trento. reflecteix al mateix temps la voluntat de celebració i No és, però, l’únic exemple de músiques nadalenla crida a la preparació dels creients per rebre el fill de ques que traspassen les fronteres entre el sacre i el Déu. Algunes d’aquestes composiciprofà amb total naturalitat. FrancisLA CELEBRACIÓ DEL ons, com Adeste fideles, han transco Guerrero, per posar un exemple, SOLSTICI D’HIVERN cendit fronteres de temps i espai i és pioner en l’ús de la llengua verVE DE MOLT LLUNY, I són avui tonades populars pròpies nacla en lloc del llatí en cançons de SEMPRE HA TINGUT EN del temps de Nadal. temàtica religiosa, però amb esperit LA MÚSICA UN ALIAT La manera de celebrar el Napopular, lluny de les melodies d’esIMPRESCINDIBLE dal, però, ha anat canviant amb el glésia i del gregorià. Entre aquestes temps. No és fins a sant Gregori, per exemple, que cançons, moltes celebren l’arribada del Messies, en s’estableix la celebració de quatre misses aquell dia: castellà de l’època i fins i tot amb aires de dansa. El la de vigília, la del gall, la de l’aurora i la del dia. De mateix passa amb les ensaladas de Fletxa, són obres la mateixa manera, posteriorment s’hi va afegir una per anunciar o per celebrar el naixement de Jesús en missa, la vuitena, el dia 1 de gener, que està dedicada què es mescla contínuament gregorià, polifonia, moa la circumcisió, Maria o la família. nodia, dansa i diferents idiomes, tant llatí com castellà, català, francès... FERVOR POPULAR Els exemples se succeeixen al llarg de tota la històAmb el pas dels segles sembla que les celebracions naria. Ja en època romàntica, és l’òpera la que influeix dalenques impulsades per l’Església no són suficients, en la música sacra, fins que al principi del segle XX el i van apareixent –reapareixent, en realitat– festes papapa Pius X ha de posar les coses a lloc amb un motu ganes vinculades al naixement de Jesús. Per exemple, proprio que recorda que la música pròpia de l’Església en època medieval trobem la festa dels bojos, o la fesés el gregorià. El que no pot aturar, però, és el fervor ta de l’ase, en què es duien a terme algunes activitats, popular al voltant de Nadal, que com passava ja en fins i tot dins les esglésies, que van acabar sent prohièpoca medieval es tradueix en tonades i celebracions bides i durament castigades. Totes aquestes celebramés o menys distants dels cànons eclesials. cions anaven acompanyades de músiques que, en no Així arribem als nostres dies, en què els ‘Messies’ formar part de la litúrgia i procedir participatius, les nadales cantades per infants amb de la tradició oral, no han queveus estridents i les cançons nadalenques versionades dat recollides en cap dels per estrelles del pop conviuen amb aquells qui assisllibres en què a partir del teixen a les misses i oficis cantats en què es conserva segle XI es va començar a la tradició gregoriana i la polifonia pròpia del temps fer constar per escrit el litúrgic i els qui assisteixen al Cant de la Sibil·la o esrepertori. colten l’Oratori de Nadal de Bach. El Cant de la Sibil·la enregistrat per Jordi Savall i Montserrat Figueras. van compondre fins a cinquanta versions, algunes de les quals en llengua vernacla. Fruit del Concili de Trento i la consegüent introducció del nou breviari romà el 1568, que omet la lectura del Sermo de symbolo, el Cant de la Sibil·la va quedar abolit. L’arrelament popular d’aquesta tradició litúrgica, però, va fer que algunes congregacions se saltessin la prohibició i mantinguessin viva la tradició fins als nostres dies, en què la UNESCO l’ha declarada patrimoni immaterial de la Humanitat. La permissivitat del Concili Vaticà Segon pel que fa a la música que es pot interpretar dins les esglésies va obrir la porta perquè aquest cant es pugui tornar a escoltar cada cop en més recintes sagrats. 39 EL NADAL EN GRANS OBRES Per celebrar el Nadal, la música té obres de tots els gèneres, del gregorià a la cançó popular i el folklore, de la polifonia a cappella fins a obres monumentals amb un enorme desplegament de mitjans. Proposem una selecció d’obres nadalenques que es poden considerar obres mestres i també peces injustament oblidades, així com alguna descoberta que estem segurs que no us decebran. text Xavier Chavarria ORATORI DE NADAL DE BACH, MÉS QUE UNA COL·LECCIÓ DE CANTATES Per crear l’Oratori de Nadal Bach va reutilitzar músiques d’obres que havia compost anteriorment. 40 • REVISTA MUSICAL CATALANA El que Bach (1685-1750) va batejar com a Oratori de Nadal consisteix en un recull de sis cantates independents per ser interpretades en sis dies diferents de les festes de Nadal de 1734 i 1735 durant els serveis litúrgics a les dues esglésies principals de Leipzig, Sant Tomàs i Sant Nicolau. Les tres primeres cantates estan destinades als tres primers dies de Nadal (25, 26 i 27 de desembre) i parlen del naixement de Jesús, de l’anunciació als pastors i de l’adoració dels pastors, respectivament; la quarta cantata està destinada al dia de Cap d’Any, el de la circumcisió i l’adjudicació del nom a Jesús; la cinquena correspon al primer diumenge després de Cap d’Any i parla del viatge dels Reis i la trobada amb Herodes, i la sisena cantata està dedicada a l’Epifania. Per tant, som davant d’una obra no pas de concert (com tota la resta que comentem aquí), sinó pensada per sonar durant la litúrgia, i en un espectre de deu dies. Bach demana els efectius habituals per a aquest tipus de gènere: solistes, cor i un conjunt instrumental nodrit. Els textos utilitzats (sempre en alemany) provenen de tres fonts: el relat nadalenc es basa en els evangelis de Mateu i Lluc; els poemes espirituals dels cors i àries van ser probablement proveïts per Picander, llibretista habitual de Bach; i els corals pertanyen als himnes cantats pel poble en la tradició luterana. Un element singular d’aquesta obra és la considerable reutilització que Bach va fer de músiques pertanyents a obres pròpies compostes anteriorment (una pràctica, recordem-ho, habitual i ben acceptada a l’època). L’Oratori de Nadal combina passatges festius i de gran brillantor amb episodis íntims, de recolliment i de tendresa. Una obra singular que conté moments emocionants i de gran bellesa, i que permet un ús concertístic flexible sense perdre la coherència i l’esperit. EL MESSIES DE HÄNDEL, MÚSICA DE NADAL? Georg Friedrich Händel (16851759) tenia 56 anys quan va compondre El Messies. Corria l’any 1741 i passava per un moment delicat, d’incertesa i neguit: feia uns anys que el públic havia girat l’esquena a la seva música i els constants desafiaments i enfrontaments amb l’aristocràcia i la noblesa anglesa li passaven factura en forma de boicots i escàndols diversos. Fou aleshores que el virrei d’Irlanda William Cavendish li va encarregar un oratori que havia d’estrenar-se l’hivern de 1742 a Dublín, els beneficis del qual anirien destinats a obres de beneficència. Aquest oratori va ser LA INFÀNCIA DE CRIST, L’INICI DE L’ORATORI ROMÀNTIC El Messies. Tot i les seves considerables dimensions, El Messies va ser compost en només tres setmanes, entre el 22 d’agost i el 12 de setembre, tal com figura en les anotacions del manuscrit. L’estrena va ser el dia 9 d’abril de 1742 al New Music Hall de Dublín, i va ser molt ben rebut pel públic, cosa que va donar confiança i seguretat a Händel. La recaptació va passar de les quatre-centes lliures (una fortuna, a l’època), que van ser distribuïdes entre tres institucions benèfiques. Händel va tornar a Londres l’agost de 1742 i el mes de març següent El Messies va ser estrenat al Royal Covent Garden amb una acollida freda i distant del públic. Händel va haver de canviar el títol de l’oratori per tal d’assossegar les crítiques que l’acusaven de profanar un tema sagrat en un lloc tan poc idoni com el teatre i amb uns intèrprets que no tenien res a veure amb la litúrgia: a Londres El Messies es va estrenar amb el títol de Sacred Drama. Però a poc a poc l’obra es va anar imposant i va acabar sent acceptada pels londinencs, especialment quan es va començar a interpretar regularment cada any al Foulding Hospital, un hospici per a nens orfes que rebia els guanys íntegres de la recaptació. Va ser el llibretista d’El Messies, l’escriptor Charles Jennens, qui va plantejar l’estructura de l’obra en tres parts, la primera sobre la Nativitat, la segona sobre la Passió i la tercera referida a la Resurrecció. Per tant, no es pot considerar El Messies una obra estrictament nadalenca, tot i l’hàbit d’interpretar-la exclusivament en aquest temps de l’any. L’únic oratori que va compondre Hector Berlioz (18031869) és L’enfance du Christ, op. 25, una obra en tres parts –trilogia sacra, en paraules de l’autor– que aplega tres episodis concrets de la història del naixement de Jesús, i amb música escrita en èpoques diferents: “El somni d’Herodes”, compost entre maig i juliol de 1854; “La fugida d’Egipte”, que ja s’havia estrenat a Basilea l’any 1852, i “L’arribada a Saïs”, acabada l’abril de 1854. Un Berlioz insòlit, desconegut, a qui l’esperit de Nadal amanseix i que sembla donar treva a l’estil abraonat, desafiador i potent d’obres coetànies. Berlioz reprèn la tradició barroca de posar música als grans episodis bíblics i hi incorpora un solista que fa de narrador (récitant) i diversos personatges (calen fins a sis solistes), dels quals només Herodes té relleu dramàtic i psicològic. Una obra de concepció intimista i arcaïtzant, amb una orquestra nodrida però transparent i amb passatges de caràcter pastoral, quasi angelical, de gran bellesa i dolçor, com el cèlebre “Adéu dels pastors a la Sagrada Família”, punt culminant d’una obra que es va estrenar completa el 10 de desembre de 1854 a la sala Herz de París, dirigida pel mateix compositor, amb una acollida molt favorable del públic. A CEREMONY OF CAROLS, EL NADAL MÉS ÍNTIM Ja en ple segle XX, el compositor anglès Benjamin Britten (1913-1976) va compondre una de les més commovedores i emotives visions musicals sobre el misteri de la Nativitat que s’hagin escrit mai. A ceremony of carols és el Nadal íntim, recollit i auster que tots hem enyorat en més d’una ocasió, i que sembla anar en direcció contrària als temps que vivim. Música que per la seva senzillesa i simplicitat (no pas estilística ni de llenguatge musical, sinó d’alè i esperit) ens reconcilia amb un passat idealitzat, amb alguna cosa d’ancestral, gairebé màgica. A ceremony of carols, op. 28 és un recull de nou nadales d’origen medieval i renaixentista harmonitzades per Britten a tres veus blanques i acompanyament d’arpa, amb un llenguatge molt característic i allunyat dels esclats festius d’altres obres nadalenques. Va ser composta l’any 1942, Georg Friedrich Händel, autor d’ El Messies. Berlioz va reprendre la tradició barroca de posar música als grans episodis bíblics. 41 UN RETAULE DE MÚSIQUES D’INSPIRACIÓ NADALENCA Curiosament, alguns dels compositors més destacats de la història no van escriure mai cap obra relacionada amb el temps de Nadal: Haydn, Mozart o Beethoven no s’hi van interessar gens, tot i haver compost obres de tots els gèneres musicals. En segles anteriors, i més enllà d’obres polifòniques i motets breus, trobem poques obres de grans dimensions de temàtica nadalenca: al segle XVII la Messe de minuit pour Noël de Marc-Antoine Charpentier, i l’Oratori de Nadal i la Història de la Nativitat de Heinrich Schütz; en llenguatge barroc tardà trobem els Villancicos al nacimiento de Nuestro Señor Jesucristo de Luigi Boccherini. No és fins al Romanticisme que el Nadal és explicat a través d’obres de grans dimensions, moltes de les quals simfonicocorals; a part de les ja comentades, són remarcables: La cantata Von Himmel Hoch (De dalt del cel), per a soprano, baríton, cor mixt a cinc veus i orquestra, de Felix Mendelssohn (1831). L’Oratori de Nadal, per a cinc solistes, cor mixt, corda, arpa i orgue, de Camille Saint-Saëns (1858). L’estel de Betlem, op. 164 de Josef Rheinberger. Tres obres de Max Bruch: La fugida de la Sagrada Família, op. 20, Cant dels tres Reis Mags, op. 21 (1863) i Salutació a la Santa Nit, op. 62 (1893). L’estel de Betlem, un oratori escrit el 1884 per Friedrich Kiel, molt exitós a l’època. Christnacht, himne oratori per a la festa de Nadal compost per Hugo Wolf el 1889. 42 • REVISTA MUSICAL CATALANA On Christmas Night de Ralph Vaughan Williams. Ja en ple segle XX trobem curiositats com: Lauda per la Natività del Signore, composta per Ottorino Respighi l’any 1930. A child of our time, un oratori dramàtic i emocionant escrit per Michael Tippett entre el 1939 i el 1941. Le mystère de la Nativité del suís Frank Martin (1959), i menció especial mereix (encara que sigui una peça a quatre veus a cappella) A boy was born, una joia de joventut de Benjamin Britten sofisticadíssima i deliciosa. També hi ha òperes ambientades en temps de Nadal, com Koliadko (Nit de Nadal) de Rimski-Kórsakov (1895), ballets com El trencanous de Txaikovski, i obres estrictament instrumentals, com el cèlebre Concerto grosso núm. 8 de l’opus 6, “Fatto per la notte di Natale” d’Arcangelo Corelli. Alguns autors catalans també han evocat el Nadal amb obres de grans dimensions, com Joan Lamote de Grignon, que el 1906 va compondre l’oratori La Nit de Nadal; i més recentment Albert Guinovart, autor de la cantata Els pastorets, per a cor infantil i orquestra, amb textos de Jordi Galceran, una obra que sembla haver-se instaurat com a tradició nadalenca al Gran Teatre del Liceu. en plena Segona Guerra Mundial, en el viatge amb vaixell que Britten va fer des dels Estats Units cap a Anglaterra, tornant cap a casa; en una de les escales del trajecte, a Halifax, Nova Escòcia, Britten va comprar un llibre que contenia textos de nadales antigues que el van fascinar i li van inspirar aquesta obra, la primera que l’autor anglès va escriure per a veus infantils. I és que Britten (que sempre va sentir una profunda nostàlgia per la innocència de la infantesa) tenia una predilecció especial per les veus blanques, i en aquesta obra són un factor clau (no tan sols tímbric) per expressar alguna cosa d’especial: simplicitat, innocència, puresa, humilitat, conceptes que van més enllà de la música i del text. UNA CANTATA DE NADAL, EL MISSATGE ECUMÈNIC DE HONEGGER Una altra obra nadalenca sorprenent i insòlita, concebuda també en plena Segona Guerra Mundial i injustament oblidada és Une cantate de Nöel, l’última obra de grans dimensions que va compondre el suís Arthur Honegger (18921955). Una obra per a baríton solista, cor de nens, cor mixt i gran orquestra amb orgue, iniciada a París en plena ocupació nazi, a final de 1940, i acabada en plena malaltia del compositor el 25 de gener de 1953. L’encàrrec inicial fet pel poeta Cesar von Arx, per a una celebració religiosa a Selzach, va quedar en no res i no va ser fins al 1950 que Honegger va recuperar tota aquella música per respondre a la petició de Paul Sacher, director i fundador de l’Orquestra de Cambra de Basilea, de compondre una obra per commemorar el vint-i-cinquè aniversari d’aquesta formació. L’estat de salut de Honegger li va impedir acabar l’obra a temps, i no va ser estrenada fins al 12 de desembre de 1953. Més enllà de l’argument nadalenc, Une cantate de Nöel és una obra amb vocació internacional, universalista, amb un marcat caràcter ecumènic que reivindica la reconciliació de les dues Europes i la pau mundial just acabada la guerra. EL PESSEBRE: LA PAU I LA FRATERNITAT SEGONS PAU CASALS Hi ha músiques que per vocació, gènesi, contingut i circumstàncies tenen un vincle indestriable amb l’ideal de pau i l’esperit de fraternitat. I una d’aquestes és l’oratori El pessebre de Pau Casals (1876-1973), que va més enllà de la simple evocació del temps nadalenc perquè vehicula a través de la narració musical de la història de la Nativitat de Jesús, el clam per la pau del seu autor, la seva idea de fraternitat universal, d’entesa i de diàleg entre tots els pobles, el seu vehement desig de pau i de al·locució en favor de la pau (transmesa per ràdio als concòrdia. cinc continents) que emocionà profundament tots els L’oratori El pessebre va ser compost en unes cirdiplomàtics. L’èxit apoteòsic d’aquell acte va engrescar cumstàncies molt complicades, enmig d’un món ple Casals a endegar un pelegrinatge per la pau arreu del de convulsió i de guerres. Acabada la món i va reprendre la composició Guerra Civil, Pau Casals es va exiliar del gran oratori que havia deixat L’ORATORI EL PESSEBRE a Prada de Conflent, a la Catalunya DE PAU CASALS VA SER EL abandonat anys enrere. El pessebre Nord. L’esclat de la Segona Guerra BUC INSÍGNIA DE LA SEVA seria el buc insígnia de la seva croaMundial i l’ocupació nazi de França da per la pau. CROADA PER LA PAU van agreujar la seva situació. Casals El pessebre es va estrenar a se sentia sol i aïllat. El mes de maig de 1943, un gran Acapulco (Mèxic) el 17 de desembre de amic seu, el poeta Joan Alavedra (també exiliat a Pra1960 com a homenatge al país que havia da) el va animar a posar música a un poema seu de caofert asil incondicional a tants compatriràcter nadalenc titulat El pessebre que havia guanyat la otes. Ell mateix el va dirigir tot i tenir 84 Flor Natural als Jocs Florals de Perpinyà. Casals es va anys. Va ser un èxit apoteòsic. Pau Casals enamorar d’aquells versos tan tendres i al·legòrics i va va convertir el seu oratori en un estendard imaginar-los en forma d’oratori. Va treballar-hi durant de pau i fraternitat universal. En una data dos anys i va enllestir les tres primeres parts de l’obra. molt especial, va arribar a Catalunya: l’11 de setembre de 1966 es va Acabada la guerra, però, decebut, trist i frustrat, Cainterpretar a Sant Miquel de Cuixà en sals es va negar a acceptar concerts en cap dels països un concert memorable, que va ser una “còmplices” amb el feixisme de Franco. I El pessebre va contundent manifestació de llibertat i quedar oblidat en un calaix més de deu anys. de catalanitat en plena dictadura franquista. L’any 1958 Casals va ser convidat a la seu de l’ONU El pessebre va ser interpretat en trenta-sis ciutats per fer-hi sentir el seu missatge de pau i el seu extrade quinze països d’arreu del món. ordinari art musical. Després del concert va fer una Pau Casals, autor de l’oratori El pessebre. A l’esquerra, Benjamin Britten. 43 MÚSIQUES MODERNES NOUS ESPAIS PER A LA MÚSICA DE SEMPRE Morning Glory? És un nou cicle que un diumenge al mes, a l’hora del vermut, porta la música clàssica a la Sala Apolo: mentrestant, al Foyer del Gran Teatre del Liceu s’inicia el cicle de concerts Músiques Sensibles, que introdueix diferents estils de música moderna en un dels temples de la música clàssica. ¿Està naixent un nou fenomen que busca nous espais per apropar la música a la gent? text Miquel Gené · fotografia Imma Casanellas 44 • REVISTA MUSICAL CATALANA UNA ALTRA RELACIÓ AMB LA MÚSICA La variació de l’espai on té lloc l’esdeveniment musical fa reconfigurar el sistema de relacions que s’estableix en tot concert i posa a la llum, alhora que qüestiona, una sèrie de valors que regeixen aquestes relacions. “No es tracta de substituir els auditoris, sinó d’obrir nous espais i, sobretot, proposar pràctiques que presentin una alternativa al format de concert tradicional.” El públic que s’apropa als concerts no és el mateix que ho fa a les sales habituals de música clàssica. L’espai, l’horari, la disposició del mobiliari i l’ambient que s’hi crea en crida un tipus i en rebutja altres tipus, i el resultat acaba sent una mescla heterogènia d’esperits curiosos provinents de diversos àmbits. D’altra banda, l’intèrpret es troba en un espai net de prejudicis i obert a allò que vulgui imaginar, cosa que es tradueix en una major llibertat a l’hora de triar el repertori i en noves possibilitats de com presentar-lo. Aquests dos elements generen dinàmiques sorprenents i positives: “Cada artista té la seva personalitat i, alliberats de tot protocol, han fet seu l’escenari de maneres molt diverses. La idea és que cada proposta escènica s’adeqüi a cada concert i que el públic deixi d’estar acostumat al fet que tot transcorri de manera previsible.” El cicle Morning Glory? contribueix a la reconceptualització no només d’un espai, sinó, i sobretot, d’un gènere musical que sovint, i amb raó, és acusat d’immobilisme i de no deixar-se tocar pels temps en els quals viu. “Enteníem que per desenvolupar una iniciativa que qüestioni les fórmules tradicionals havíem de repensar tant la forma com el fons.” De manera similar, però en un sentit contrari, el cicle Músiques Sensibles proposa introduir diferents estils de música moderna dins d’un dels temples catalans més sagrats de la música clàssica, el Gran Teatre del Liceu. Tot i que entre els objectius de Músiques Sensibles no figura la reflexió entorn de la relació espai-música-intèrpret-públic, sinó la sensibilització cap a entitats de l’àmbit de l’ajut social, els organitzadors juguen de manera conscient a deslocalitzar la música moderna dels seus entorns habituals i a recontextualitzar-la en un nou espai. Mitjançant aquesta operació, l’espai receptor, el Foyer del Liceu, es veu resignificat a través d’uns sons, d’unes maneres de fer i d’un públic que, en un principi, li són aliens, i que introdueixen idees entorn de la música allunyades de les que s’associen amb la música clàssica. D’altra banda, els intèrprets són consagrats dins d’un dels santuaris de la “gran música”, el qual no deixa de tenir una forta càrrega de solemnitat i seriositat, i prenen un valor que, per uns instants, els apropa a una espècie d’Olimp de la música. Com veiem, la reflexió entorn dels espais i els seus usos ens permet veure’ls com a entitats carregades d’idees i significats. El pensament postmodern obre escletxes i proposa reflexions crítiques entorn d’aquestes idees i significats, tal com explica Frederic Montornés en la introducció de l’exposició “Espècies d’espais”, basada en l’obra de Georges Perec i que fins al 31 de gener es pot visitar al MACBA de Barcelona: “Perec [...] ens proposa sistemes susceptibles de ser reapropiats per concebre, a partir de tot allò que suggereixen, una nova jerarquia i altres formes de presentació en contextos diferents.” Tot plegat, molt recomanable. may / zircus H i va haver un temps en què el pes de les tradicions marcava com havien de ser les coses. A final del segle XX la postmodernitat va arribar per posar en qüestió aquestes idees. La seva mirada crítica ha obert, des d’aleshores, multitud de portes a propostes alternatives a allò establert. Amb aquesta idea sorgeix el cicle (What’s the Story) Morning Glory?, una proposta musical que té com a base del plantejament la reflexió sobre les relacions que s’estableixen entre espai, música, intèrpret i oient. Maitane Beaumont, una de les creadores de l’esdeveniment, és clara en les seves intencions: “El cicle neix de la necessitat de reivindicar que la música clàssica no ha de ser necessàriament allò que alguns ens volen fer creure.” La proposta és senzilla: programar un cicle de música clàssica en un espai tradicionalment consagrat a la música moderna com la Sala Apolo de Barcelona, en horari de diumenge al migdia, amb butaques i tauletes baixes, músics a peu pla i la possibilitat de prendre un aperitiu mentre s’escolta el concert. El resultat és de llarg abast. (WHAT’S THE STORY) MORNING GLORY? El cicle (What’s the Story) Morning Glory? ofereix un espai més distés que no pas la sala de concerts per gaudir de la música clàssica. L’entorn de l’Apolo, discoteca i sala de festa nocturna, l’horari de diumenge al matí, la disposició de l’espai amb butaques i tauletes baixes i la possibilitat de prendre un aperitiu mentre s’escolta el concert fa apropar-hi un públic divers, moltes persones que no trepitgen habitualment els auditoris de música clàssica: “Pots trobar-te ulleres de pasta, abrics de pell, famílies, despistats, públic fidel als concerts de cambra i simfònics, oïdes curioses i veïns del barri.” L’espai no només atreu un nou públic, sinó que també possibilita que l’intèrpret repensi tant el seu repertori com la manera de presentar-lo i la relació que vol establir amb l’oient. La segona edició dels Morning Glory? s’iniciarà el 17 de gener amb una Batalla de cordes entre Isabel Villanueva (viola) i Pau Codina (violoncel). El 24 de gener serà el torn per a Marc Heredia al piano. El 31 de gener es programarà l’obra col· laborativa d’Steve Reich In C, interpretada pel Morning Glory Ensemble. El 7 de febrer tancarà el cicle la guitarra barroca de Xavier Díaz-Latorre amb Sons i danses de palau. MÚSIQUES SENSIBLES La tercera edició del cicle Músiques Sensibles continua amb la seva aposta de vincular música i responsabilitat social. El cicle vol donar a conèixer entitats poc conegudes de l’àmbit de l’ajut social i les tasques que realitzen: Associació Casal Infantil La Mina, Associació de Familiars de Malalts Mentals del Barcelonès Nord, Centre de Serveis Can Pedró, Petits Somriures i Baixem al Carrer. A nivell musical, aposta per veus emergents del panorama català i noms internacionals consolidats. Clams, Marion Harper, Miquel Vilella, Pau Alabajos, Judit Neddermann, Namina, Renaldo & Clara, Anna Roig i l’Ombre de Ton Chien, Alela Diane & Ryan Francesconi, Sanjosex, Cesk Freixas, Enric Verdaguer i Nick Mulvey integren el cartell d’aquesta edició, que s’haurà desenvolupat del 23 d’octubre al 3 de desembre al Foyer del Gran Teatre del Liceu. Tota la informació a www.musiquessensibles.com. 45 EL COMPOSITOR OLIVER MESSIAEN POSANT MÚSICA A LA CREACIÓ El 2 de desembre va fer 66 anys de l’estrena a Boston, sota la direcció de Leornard Bernstein, d’una de les obres més emblemàtiques d’Olivier Messiaen: la Simfonia Turangalila, obra que serà la protagonista al Palau de la Música amb Gustavo Dudamel. Una oportunitat per gaudir d’un compositor que ha marcat la història de la música. EXPRESSAR L’AMOR UNIVERSAL Religió, colors, ocells... i molt d’amor. Si alguna cosa caracteritza la música de Messiaen són aquestes quatre constants. Home de profunda fe catòlica, gairebé totes les seves obres adquireixen una religiositat intensa, més enllà del misticisme conceptual o del pietisme carrincló, fixant-se en els instants de presència divina de la litúrgia: les quatre tetext Sergi Moreno-Lasalle • il·lustració Roger Pibernat ofanies de Crist (Naixement, Transfiguració, Pentecosta i Revelació) i aquells moments que transmeten amor. Poc li interessen els i hi ha cap figura que plani sobre la música del segle XX amb un llenguatmoments dramàtics de la Passió ni els catage molt personal, contemporani, però alhora ancorat en la tradició i que, clismes apocalíptics. Per a Messiaen, la deamb tot, ha merescut el més gran respecte fins i tot de les escoles més ramostració absoluta d’aquest amor universal dicals, aquest és Olivier Messiaen (1908-1992). Autor d’obres monumenés la mateixa Creació: la natura, la llum, els tals, bastides, però, amb una pàtina íntima i delicada, Messiaen transmet colors i el cant dels ocells, i a partir d’aquí fa en les seves creacions un món personal i universal a parts iguals que el fa veritables recerques en el món del timbre i un dels més grans compositors de la història. del ritme: crea acords únics, amb semàntica pròpia, i transcriu els cants de les aus (esdeUN LLENGUATGE MODAL PROPI vindrà de fet un ornitòleg eminent!). Messiaen nasqué a Avinyó en el si d’una família culturalment refinada. La seva La seva música apareix a l’oient com una mare, Cécile Sauvage, poetessa, havia predit en els seus poemes l’avenir musical amalgama d’instants elevats, estàtics, intemdel seu fill. El seu pare, Pierre, traductor de Shakespeare, li transmeté l’avidesa per porals i d’altres de filigranes contrastants, la lectura i la fantasia. La infantesa de Messiaen transcorre entre vivament rítmics, impetuosos. RELIGIÓ, COLORS, Avinyó, Grenoble (durant la Gran Guerra) i finalment París, on el En els seus inicis, Messiaen OCELLS... I MOLT compositor acompleix els estudis musicals amb mestres de la catebeu de fonts diverses: la tradigoria de Dupré, Emmanuel i Dukas, de qui hereta, respectivament, ció organística i la predilecció D’AMOR, LES la llarga tradició organística francesa, l’interès pels modes grecs i per l’òpera de Gluck, Mozart CONSTANTS DE LA orientals i l’exquisidesa en l’orquestració. Amb 22 anys és nomenat MÚSICA DE MESSIAEN i Wagner, però també és un organista de La Trinité de París, càrrec que ocuparà fins a la mort gran admirador de Debussy i i des d’on comença a desenvolupar una tasca creativa ingent. Ja aleshores crea un de les aportacions rítmiques d’Stravinsky i llenguatge modal propi que el caracteritza i que li donarà anomenada internacional. Bartók. Això i el coneixement que té dels moFet presoner pels alemanys durant la Segona Guerra Mundial, de retorn a París comdes grecs i orientals, especialment els indis pagina l’activitat compositiva amb l’ensenyament a les noves generacions de compoi les seves estructures rítmiques complexes, sitors, entre els quals destaquen Boulez i Stockhausen. el fan creador d’una tècnica única i personal Entre els seus alumnes també hi ha la pianista virtuosa Yvonne Loriod, que escom els modes de transposició limitada. A devindrà la seva segona muller i principal intèrpret i destinatària de les seves obres. diferència dels modes i escales tradicionals, Retirat a un poblet del Delfinat, és al final de la seva vida que escriu les seves obres que es poden transposar fins a dotze vegamés corprenedores i significatives. des, els seus modes no es poden sinó trans- S 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA UNA DISCOGRAFIA IMMENSA No és gens difícil trobar bones versions de les seves obres magnes. A parer personal, les millors són les de Deutsche Grammophon, que a banda d’editar una integral d’obres pel centenari de l’autor, disposa de bellíssims enregistraments sota el lideratge de Boulez, Chung (Turangalila) o Barenboim (Quattuor). Per al repertori pianístic, el millor és cercar directament les gravacions d’Yvonne Loriod a l’antic segell Erato. Brilliant té un excel·lent cofre de vuit discos amb la integral d’obres per a orgue. 7 DE GENER AL PALAU DE LA MÚSICA posar entre un i sis cops. A partir d’aquestes escales poc convencionals crea acords característics i, en l’evolució posterior, aplica la mateixa metodologia a altres paràmetres. PURA POESIA... Resulta molt difícil confondre una obra de Messiaen amb la de qualsevol altre. La millor manera d’entrar en el seu univers sonor és amb el Quattuor pour la fin des temps, una obra escrita i estrenada en el camp de preso- ners de Silèsia on estigué reclòs l’hivern de 1941 amb els instruments de què disposava entre els seus companys reclosos. A banda de ser una de les obres de cambra més impactants del segle XX, tota ella respira poesia. Messiaen contribueix enormement al catàleg contemporani de pianistes (Vingt regards sur l’enfant Jésus, Catalogue des oiseaux...) i organistes (Les corps glorieux, Livre d’orgue...), però és en la grandiloqüència de les obres orquestrals que trobem el seu bo i millor. La Simfonia Turangalila és l’obra central d’un tríptic dedicat a l’amor universal i no deixa impassible ningú. Des canyons aux étoiles magnifica els paisatges de Utah i els connecta amb el més enllà. Les seves dues obres més grans pertanyen al terreny vocal: La transfiguration de Notre Seigneur Jésus-Christ és un oratori coral amb textos de sant Tomàs d’Aquino i l’òpera Saint François d’Assise glossa vida i obra del sant en un espectacle iniciàtic similar al Parsifal de Wagner. 47 Anna Cuatrecasas al costat del piano Clementi que té a casa seva. L’ÀNIMA DEL SO UNA HISTÒRIA D’AMOR RERE UN CLEMENTI ALGUNS INSTRUMENTS ESPECIALS NO SEMPRE SÓN PROPIETAT DE MÚSICS, MUSEUS, SALES DE CONCERTS O FUNDACIONS. DE VEGADES ESTAN EN CASES PARTICULARS. CASES ON, TOT I QUE ELS PROPIETARIS NO SIGUIN MÚSICS, SONEN TAL COM ES MEREIXEN QUAN, AMB CLEMENTI PEL MIG FENT D’ALCAVOTA, ALGÚ SE N’ENAMORA. text Josep Barcons Palau · fotografies Quim Roser 48 • REVISTA MUSICAL CATALANA S i en comptes d’estar escrita, aquesta història fos exno), hi consta també l’adquisició d’“1 paravent con 24 gravados”, plicada amb dibuixos animats, seria d’aparició oblide “2 pedestales imperio” i d’algunes antiguitats més que aquesta gada un fotograma amb els ulls vius i espurnejants gestora jubilada manté avui en un pis serè i lluminós a l’Eixamde Marina Rodríguez Brià saltant de les òrbites enple Dret de Barcelona, ple de col·leccions de llibres clàssics i d’obtre els rínxols radiants i els carnosos llavis carmí. jectes antics. D’un total de 25.038 pessetes, l’import més elevat La vinyeta se situaria al final d’una concatenació era el d’allò que l’albarà consigna com a “piano antiguo”, que en de converses enllaçades: en el decurs d’un sopar, costà 8.870. Anna Cuatrecasas (dona elegant i amb classe, de cabells curts I tant si n’era, d’antiguo, el piano! I, més que antic, era una color panotxa, amb gust per la cultura i posat alhora senyoríraresa avui notablement valorada. L’instrument que va comprar vol i planer) explica casualment a Mercè Borràs (amiga comuna el senyor Cuatrecasas –un acabalat industrial pioner en el tracde Cuatrecasas i de Rodríguez) que el piano que tament de la mandioca i la iuca a la farinera faL’OBRA DE CLEMENTI tota la vida ha vist a casa és un piano de la marca miliar situada al barri del Clot– era un piano de ESTÀ INJUSTAMENT Clementi. Tal com li ho explica, la Mercè s’exaltaula, o allò que els anglesos en diuen un square RELEGADA A UN ta i –talment un personatge de Maitena– avisa piano. Quan el va comprar, el 1948, feia gairebé SEGON TERME esverada la Marina, que porta una colla d’anys un segle que havien anat caient en desús, substiMALGRAT LA SEVA dedicada a estudiar la vida i l’obra de Muzio Cletuïts pel piano de cua o pel piano vertical. Però menti. I això inclou tant llegir els milers de car- INDUBTABLE QUALITAT entre l’últim terç del segle XVIII i la primera meites esparses, com resseguir els seus multiples viatges per l’Europa de la primera meitat del XIX, com estudiar-ne i interpretar-ne la música, segons ella “injustament relegada a un segon terme malgrat la seva indubtable qualitat, reconeguda per Beethoven”. Però això no és cap novel·la gràfica susceptible de ser animada… I les vinyetes i el toc caricaturesc que podien arribar a tenir queden en la imaginació d’una improbable saga sobre músics, lutiers i instruments presentada en alguna edició futura del Saló del Còmic. EL REGAL DEL PARE Engeguem-ho bé. Tot va començar el març de 2014, quan la Marina i l’Anna es van trobar per primer cop. Bé; no: tot va començar el març de 1948 quan un piano Clementi va arribar a casa de la família Cuatrecasas. Bé; tampoc: tot va començar, realment, molts anys abans. Més d’un segle i mig abans. El 1824 va sortir de la fàbrica de pianos Clementi & Co. del Cheapside londinenc un instrument que 124 anys més tard aniria a parar al pis que Ignasi Cuatrecasas (afeccionat a les antiguitats) tenia al carrer de Provença, davant per davant de La Pedrera. Amb l’ajuda del seu cosí, més gran que ella, Anna Cuatrecasas rememora que “el pare el va regalar a la mare l’any que jo vaig néixer. Suposo que com a objecte decoratiu, perquè ningú de la família no era músic.” A l’albarà (emmarcat al rebedor, al costat del pia- QUI ERA CLEMENTI? Tots els pianistes el coneixen: en un moment o altre de la seva formació han tocat una de les seves sonatines. Nascut a Roma el 1752 i mort a Evesham (Anglaterra) el 1832, era quatre anys més gran que Mozart i sobrevisqué cinc anys més que Beethoven. Al llarg de la seva longeva existència, Muzio Clementi mantigué una activitat frenètica al voltant del piano. Aquesta dedicació en cos i ànima al seu instrument –per al qual compongué tant de manera pedagògica com amb una escriptura netament virtuosística– li aportà una distinció i un reconeixement notables al seu temps. Fins al punt de ser enterrat al claustre de l’abadia de Westminster amb l’epítet de “pare del pianoforte”: es diu que el legato (que Chopin va heretar a través de John Field) i les endimoniades notes dobles van ser obra seva. Avui fóra un dinamitzador, promotor, enginyer i emprenedor d’èxit, amb una ment profundament inquieta i uns coneixements vastíssims. Als 13 anys ja era organista titular d’església i aviat féu carrera com a virtuós viatjant per tot Europa i arribant a competir amb el mateix Mozart en un duel a la cort de l’emperador Josep II que acabà en taules. Veient que la interpretació era un camí poc honorable (fins al punt de costar-li un matrimoni!), es dedicà també a la direcció, a la docència i a la composició. Però no es quedà amb això, sinó que fundà una editorial de música (fou l’editor de Beethoven a la seva Anglaterra d’adopció) i estigué al capdavant d’una casa de fabricació de pianos. 49 nes Zumpe fes el primer prototipus de piano de taula cap al 1760, cases com Broadwood, Beck, Pleyel, Érard i tantíssimes d’altres van anar fent guanyar octaves a l’instrument, van anar millorant-ne el mecanisme, van anar dotant-lo d’un so més ferm i potent i van acabar fent evolucionar el moble inicial –d’entrada senzill i fàcilment manejable, hereu directe del clavicordi– cap a una caixa robusta, molt més difícil de transportar i que acabà de condemnar-lo. Amb més o menys octaves, i més o menys versàtils, el cert és que aquests instruments foren un bon reclam per als salons de la burgesia de l’època. I, a imitació de la més alta aristocràcia (com Carlota d’Anglaterra, La pianista Marina Rodríguez Maria Antonieta de França i Caterina de Rússia, que en Brià tocant el Clementi tenien diversos), els utilitzaven per a l’exercici propi i d’Anna Cuatrecasas. per amenitzar tota mena de vetllades. I mentre no es tocaven, n’hi havia prou de baixar la tapa i utilitzar-los com a taula o com a escriptori. tat del segle XIX se’n van fabricar una infinitat. Eren instruments Després d’anys d’investigar sobre la figura de Muzio Clemenlleugers, versàtils, fiables i econòmics, fabricats de manera conti, Marina Rodríguez Brià se sap bé tota aquesta història. I Anna siderablement artesanal i sovint per encàrrec: vet aquí les diverCuatrecasas, ara també. Abans de conèixer la Marina i tot el que gències entre els múltiples prototipus que hi ha, personalitzats s’amagava rere aquests instruments, va tenir la sensibilitat de tant a nivell sonor com en termes d’acabats. El que ens ocupa, fer restaurar allò que per a ella era “només un moble” de fusta per exemple –diu la Marina il·lusionada–, “té la preciosa però al qual “volia donar veu”. Un moparticularitat de tenir les quatre cantonades ro- QUAN NO ES TOQUEN, ble que havia vist sempre a casa, que havia tocat dones i un so que s’assembla més al dels pianos de SE N’ABAIXA LA TAPA I de petita i que –com la resta d’objectes adquirits 1800 que no pas al dels de 1830”. pel pare– la connecta de manera molt especial ES PODEN UTILITZAR COM A TAULA O COM al caliu de la família. Va ser Jaume Barmona RECUPERAR I DONAR VEU AL “MOBLE” qui, després de “moltes hores, perquè estava força A ESCRIPTORI Ara bé: la variabilitat de models, preus i marques malmès”, va retornar l’esplendor a aquest instruno era una simple qüestió d’atenció al consumidor. Ens hem de ment que serva el pas del temps en els solcs de les seves tecles de situar als febrils anys de la Revolució Industrial, a l’Anglaterra marfil. Avui els dits de la Marina s’hi passegen amb entusiasme, de final del segle XVIII i principi del segle XIX. Els gremis, vinmentre l’Anna escolta amb afecte com el seu original moble Cleguts a menys, ja no podien imposar les directrius tradicionals menti fa aflorar les melodies de Clementi de manera original. sobre la manera de fer les coses. I per això, enmig d’una trepidant pugna per les patents i d’una cursa frenètica per les innoPER SABER-NE MÉS: vacions de tota mena, els canvis se succeïen ràpid i la tecnologia www.clementisociety.com | www.friendsofsquarepianos.co.uk avançava a tot drap. Fruit d’aquests avenços, després que Johanwww.marinarodriguezbria.com 50 • REVISTA MUSICAL CATALANA CLEMENTI EN UN CLEMENTI És un acte de justícia històrica escoltar Clementi en un Clementi. I més si pensem que les seves mans potser van revisar el so d’aquest piano, profundament dolç, delicat i “amb un fràgil equilibri entre els greus i els aguts”. Marina Rodríguez Brià va gravar aquest disc a mitjan 2014 amb el piano d’Anna Cuatrecasas, i l’ha editat aquest 2015 en un segell propi. Un petit bombó a l’abast de qui en vulgui gaudir! 51 La Sala Daurada, amb capacitat per a 1.764 espectadors, té una meravellosa acústica afavorida per la seva forma rectangular. 52 • REVISTA MUSICAL CATALANA ESCENARIS DEL MÓN MUSIKVEREIN DE VIENA L’ATMOSFERA MÀGICA D’aquí a pocs dies s’hi celebrarà l’acte musical més escoltat del planeta: el Concert d’Any Nou de l’Orquestra Filharmònica de Viena. Com sempre, es farà a la mítica Sala Daurada, amb una acústica llegendària. V iena és per tradició i per història la ciutat més musical del món. Grans compositors de final del segle XVIII i del segle XIX van viure i van estrenar les seves obres a la capital austríaca. De fet, els vienesos presumeixen de la seva tradició lírica –el Theather bei der Hofburg, obert el 1749, va acollir les primeres representacions de l’Orfeo ed Euridice, Le nozze de Figaro i Così fan tutte– i es mostren orgullosos de l’esplendor de l’Òpera de Viena. Però, curiosament, la ciutat no va disposar d’una sala específicament dedicada a la música fins al 1829, i la més famosa de totes, que va obrir portes el 1870, és el Musikverein de Viena; la seva Sala Daurada, coberta de flors, acull cada 1 de gener el tradicional Concert d’Any Nou de l’Orquestra Filharmònica de Viena, l’esdeveniment clàssic de més difusió de l’any, amb una audiència d’espectadors milionària repartida per tot el planeta. Qualsevol melòman sent una profunda emoció en trepitjar la Sala Daurada del Musikverein. La imaginació vola, perquè al seu escenari van viure triomfs, i també fracassos, gegants de la música com Johannes Brahms, Anton Bruckner, Gustav Mahler, Richard Strauss, Anton Webern o Leonard Bernstein. Podríem oferir molts text Javier Pérez Senz altres noms cèlebres, perquè allà ha sonat, com si es tractés d’una banda sonora memorable de la història, la millor música dels últims 140 anys. I els millors intèrprets, de Wilhelm Furtwängler a Simon Rattle, de Josef Krips a Mariss Jansons, de Leonard Bernstein a Gustavo Dudamel, en una llista que inclou les veus i els solistes instrumentals més rellevants. D’entrada, convé precisar que l’expressió “Musikverein” té doble significat, en al·ludir tant a la sala de concerts, situada a la cèntrica Karlsplatz, com a l’entitat propietària de l’edifici que en va fer possible la construcció: la Gesellschaft der Musikfreunde in Wien (Societat d’Amics de la Música de Viena), fundada el 1821. UN EDIFICI AMB HISTÒRIA La Gesellschaft der Musikfreunde in Wien, per la seva trajectòria i la seva ambició artística, té molts punts en comú amb l’Orfeó Català: en destaquen la construcció d’una sala de concerts... (el Musikverein i el Palau de la Música Catalana) i la creació d’una revista musical que encara s’edita. I aquesta relació entre contingut i continent va quedar plasmada de forma imponent en l’edifici d’estil clàssic construït per l’arquitecte danès Theophil Hansen. UN PLATÓ DE LUXE La fabulosa acústica –considerada una de les millors del món– i el seu encant visual han convertit la sala vienesa en un plató de luxe, un centre d’enregistraments essencial per a les emissores de ràdio i televisió i les grans multinacionals del disc. Veure en acció Karl Böhm dirigint les simfonies de Mozart, Claudio Abbado recreant la majestuosa sonoritat de Bruckner o el mediàtic Leonard Bernstein interpretant al capdavant de la Filharmònica de Viena les integrals simfòniques de Beethoven, Brahms, Schumann i Mahler, són alguns dels tresors melòmans que han estat filmats en la màgica atmosfera de la Sala Daurada. 53 1 3 L’edifici té un estil neorenacentista, dintre de l’“estricte historicisme” del seu creador, oposat al més romàntic dels arquitectes de l’Òpera de Viena. Exteriorment juga amb els colors vermell i ocre, i al seu interior enclou diverses sales. Les obres van començar el 1867 i el concert inaugural a la gran sala va tenir lloc el 6 de gener de 1870, tot provocant l’admiració dels espectadors pel luxe de la decoració, amb tonalitats clares i revestiments d’or, així com per la seva meravellosa acústica, afavorida per la forma rectangular del recinte. MAJESTUOSITAT I ESPECTACLE En les dues sales principals es deixa sentir la influència grega clàssica, especialment en les cariàtides de la Grosser Sal del Musikverein, també coneguda com a Sala Daurada, amb capacitat per a 1.764 espectadors, als quals se sumen unes 300 places dempeus, i en les columnes jòniques de la sala de cambra, amb capacitat per a 695 persones, que va ser batejada amb el nom de Sala Brahms en honor del concert que hi van oferir el 1870 la cèlebre pianista Clara Schumann i Johannes Brahms, que va ser director artístic de la Societat d’Amics de la Música de Viena. Al fons de la Sala Daurada, dominant tot l’escenari, està situada l’espectacular consola de l’orgue; davant hi ha el cercle de l’orquestra, que ocupa tota l’amplària de la sala. Les localitats es reparteixen en platees, llotges i galeries. A la platea, els seients estan disposats en una columna central i dos laterals, amb un total de tren54 • REVISTA MUSICAL CATALANA 1 L’edifici del Musikverein vist des de l’exterior. Està situat a la cèntrica Karlsplatz de Viena. per visitar a Viena: ha estat declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. 2 Detalls de la rica decoració del sostre. Per a més informació: www.musikverein.at www.wien.info/es 3 La Sala Daurada s’omple de pètals i d’esperit festiu sempre que l’Orquestra Filharmònica de Viena hi celebra el concert del primer de gener. 4 El Palau de Schönbrunn, un altre gran atractiu 1 DE GENER CONCERT D’ANY NOU 2 A RITME DE VALS Tothom creu que es tracta d’una tradició més que centenària, però la veritat és que el famosíssim Concert d’Any Nou es va celebrar per primera vegada el 31 de desembre de 1939, sota la batuta de Clemens Kraus, que el va dirigir fins a la seva mort, excepte en dues edicions, en les quals se’n va encarregar Josef Krips. A partir del 1954, el concertino de la Filharmònica de Viena, el simpàtic i elegant Willi Boskowski, va assumir-ne la direcció durant 24 anys: va ser ell qui va introduir el 1958 el costum d’acabar el concert amb el més emblemàtic vals de Johann Strauss fill, A la vora del bell Danubi blau, i la Marxa Radetzky, la més coneguda peça del pare dels Strauss. La popularitat del concert es va multiplicar a partir del 1959, en començar a ser retransmès per televisió. Després de la retirada de Boskowski el 1979, Lorin Maazel, llavors director de l’Òpera de Viena, va dirigir el concert fins al 1987, any en què l’orquestra va convidar Herbert von Karajan i va decidir convidar cada any un director diferent, i obrir així una galeria per la qual han desfilat Claudio Abbado, Carlos Kleiber, Seiji Ozawa, Nikolaus Harnoncourt, Georges Prêtre, Riccardo Muti, Mariss Jansons, Franz Welser-Möst, Daniel Barenboim i Zubin Mehta. UNA CIUTAT QUE RESPIRA MÚSICA A Viena la música és a molts racons. Aquests són alguns dels més importants per tenir en compte: Wiener Staatsoper És l’ànima de la vida melòmana vienesa i, com a gran teatre de repertori, aixeca el teló diàriament amb una gran agenda d’òperes i ballets anual que alterna constantment noves produccions i reposicions. Compta amb una orquestra de luxe al fossat –la Filharmònica de Viena està formada per músics de l’Òpera– i solament es pren un respir a l’agost, encara que en període estival acull festivals i concerts extraordinaris. www.wiener-staatsoper.at Theater an der Wien Després de la seva reforma, l’antic Theather an der Wien és tècnicament un dels escenaris més ben equipats de la ciutat. La seva oferta combina dansa, concerts i una sofisticada temporada d’òpera, amb atenció al repertori barroc i contemporani. www.theater-wien.at ta-dues files, als quals se sumen els seients de divuit llotges, nou a cada costat. Un dels seus elements més emblemàtics són les cariàtides, còpia de les de l’Acròpolis d’Atenes, situades sota la galeria, que hi foren col·locades el 1911. Una de les experiències més curioses és fer una visita guiada matinal pel Musikverein el mes d’agost, en període de vacances; és tot un espectacle veure-hi dotzenes d’operaris dedicats a restaurar, netejar i donar lluentor als majestuosos llums de cristall, els tapissos de les llotges, les pintures i l’artesania de fusta o el centenari parquet. UNA PASSIÓ RENOVADA I VIVA Centre de la vida simfònica vienesa al costat de la modernista Konzerthaus –construïda el 1913–, el Musikverein acull els més prestigiosos cicles de concerts, especialment l’ofert per la llegendària Orquestra Filharmònica de Viena, que és la formació titular de l’Òpera Estatal de Viena i compagina la seva activitat operística amb un cicle anual de dotze concerts filharmònics i diverses gires internacionals. També la Simfònica de Viena, el Concentus Musicus Wien i les formacions de la Ràdio Austríaca hi ofereixen cicles regulars. I, naturalment, no hi ha orquestra de qualsevol racó del món que no somiï a actuar, encara que solament sigui una sola vegada, en aquesta històrica sala. Les reformes en el conjunt de l’edifici han estat nombroses: des de la realitzada el 1911, que va suposar la inclusió de diverses estàtues de grans compositors, fins a les intervencions fetes entre els anys 1984 i 1987. Més ambicioses van ser les obres de renovació dutes a terme entre 2001 i 2004, tot destacant-hi la construcció d’espais oberts al jazz i altres músiques, com la Gläsernen Saal (Sala de Cristall), amb capacitat per a 380 espectadors, una plataforma de llançament per a les noves generacions d’artistes. Aquí va debutar la soprano Anna Prohaska, per exemple. La petita Metallenen Saal (Sala de Metall) acull concerts infantils. Dues sales dedicades a conferències i activitats pedagògiques mantenen viva la passió per la música en tots els seus vessants. Volksoper És el paradís per als amants de l’opereta i els musicals, amb un repertori popular que atreu legions de turistes. És el lloc ideal per gaudir amb els grans títols de Johann Strauss i Franz Léhar. www.volksoper.at Konzerthaus La segona gran sala de concerts de Viena, inaugurada el 1913, ofereix una major varietat de gèneres, amb una molt interessant oferta de jazz i músiques del món que completa les temporades de música simfònica, de cambra i òperes en concert. www. konzerthaus.at 4 55 ACCENTS CLÀSSICA J. S. BACH Variacions Goldberg (arr. Dmitri Sitkovetski). Britten Sinfonia. Dir.: Thomas Gould. El noble art de la transcripció, que tantes alegries proporciona als oients familiaritzats amb les obres compostes originalment per a un instrument o per a un conjunt instrumental diferents (del de la nova versió), coneix una fita especialment notòria amb aquest enregistrament de les Variacions Goldberg de J. S. Bach. Una obra de circumstàncies, que va ser composta sota premisses no gens fàcils de complir, com la d’assegurar l’entreteniment nocturn d’un comte amb tendència a l’insomni. Titulades amb el nom de qui en fou el primer intèrpret, el clavecinista Johann Gottlieb Goldberg, aquestes variacions per antonomàsia reben un tractament orquestral obrat per la intel·ligència musical de Dmitri Sitkovetski, que abans de fer la transcripció per a orquestra de cordes ja va dedicar a Glenn Gould la transcripció per a trio. Les textures que aporten els instruments de la Britten Sinfonia, dirigida amb mestria per Thomas Gould, proporciona una dimensió nova a la partitura: substitueix la sonoritat original per una no menys fantasiosa, en què el contrapunt freqüent busca explicitar-se i les diverses línies melòdiques s’entrellacen d’una manera estranyament familiar. Jacobo Zabalo 56 • REVISTA MUSICAL CATALANA chris christodoulou Harmonia Mundi. 2015 CLÀSSICA JOHANNES BRAHMS The Piano Concertos Daniel Barenboim, piano. Staatskapelle Berlin. Dir.: Gustavo Dudamel. Deutsche Grammophon, 2015 Els Concerts per a piano de Johannes Brahms, imponents en envergadura i summament contrastants en factura, són erigits en rigorós directe per dos dels referents de la interpretació i la direcció musical com són Daniel Barenboim, que en aquesta ocasió ocupa el lloc de solista, i Gustavo Dudamel al capdavant de l’Staatskapelle de Berlín. Comparable en certs aspectes a la Primera Simfonia, el Concert per a piano en Re menor, op. 15 funciona com una contundent declaració de principis, un cop de puny damunt la taula, en aquest cas primerenc. Una obra especialment atrevida en les escomeses inicials i en molts passatges en què el piano es reivindica davant de les masses sonores. En la gravació que comentem, aquest protagonisme no enfosqueix la fantàstica prestació orquestral. Certament, el lirisme del Segon Concert per a piano, aquí no cal buscar-lo, però la violència postbeethoveniana –una mica desconcertant, de bon començament– és modulada amb mestratge captivador. A voltes s’esdevé que obres aparentment menors –com aquesta, que viu a l’ombra de la seva modèlica germana– arriben a despertar una admiració captivadora quan un es lliura a escoltar-les desacomplexadament. Del superb Concert en Si bemoll major, compost per Brahms uns vint anys després, podem ratificar aquí el punt d’equilibri idoni que hi aconsegueix Dudamel, tot evitant que un desplegament orquestral merescudament luxuriós prengui les regnes del tot. Per la seva banda, el mestre Barenboim carrega d’intensitat cadascuna de les seves intervencions; permet degustar el complex rerefons de l’escriptura brahmsiana. Jacobo Zabalo CLÀSSICA FELIX MENDELSSOHN, FRANZ SCHUBERT Simfonia núm. 5, “Reforma” i Simfonia núm. 8, “Inacabada” Orquesta Nacional de España. Dir.: Ton Koopman. INAEM, 2015. Una exquisida presentació –embolcall ben pensat i un text d’allò més informatiu– per donar a conèixer dues versions de simfonies de Mendelssohn i Schubert, versions de gran coherència interpretades per l’Orquesta Nacional de España, sota la direcció de Ton Koopman. Aposta interessant, el fet d’encarregar al director i organista neerlandès –expert en interpretacions d’època– la direcció de l’esmentat conjunt simfònic. El resultat és fins i tot més agradable del que s’esperava: la Reforma de Mendelssohn, composta per commemorar la revolució espiritual de Luter, és una de les més lluïdes i profundes del jove prodigi, massa recordat per la seva mozartiana lluminositat o pel redescobriment de J. S. Bach. En aquesta peça, com en la simfonia coral Lobgesang –que commemora la invenció de la impremta de Gutenberg, sense la qual la traducció luterana de la Bíblia no hauria pogut contribuir amb èxit a la Reforma– demostra una intel·ligent inventiva, digna d’un més gran reconeixement. Koopman hi imprimeix ritmes àgils, però sense precipitar el conjunt en l’abisme de la revolució que, en efecte, Mendelssohn no va fer. Els embats, amb tot, són ferotges quan pertoca i de gran precisió, tant de les cordes com en els solistes de vents. L’excel·lent presa de so revela els detalls que serva aquesta simfonia fantàstica. A propòsit de la Inacabada de Schubert, obra molt més coneguda i programada, el modus operandi hi és semblant: sense pressa però dinàmicament, les diferents textures que dibuixen els grups orquestrals de manera contrastant en els dos moviments confirmen –en contra del seu sobrenom– la fama d’obra acabada, tancada sobre si mateixa com a díptic, i, per tant, molt predisposada al gaudi. camille schelstraete Jacobo Zabalo CLÀSSICA EDVARD GRIEG Concert per a piano en La menor. Peces líriques. Javier Perianes, piano. BBC Symphony Orchestra. Dir.: Sakari Oramo. Harmonia Mundi, 2015 Javier Perianes ha donat sobrades mostres d’una clarividència interpretativa fora del comú en la seva aproximació a peces de caire intimista, melodies només aparentment lleugeres en què tant compta (és a dir, repercuteix en l’ànim de l’oient) allò que objectivament se sent, com, sobretot, el que es pot intuir en el secret vincle entre notes i en el mateix silenci. Les diferents sèries de Peces líriques compostes per Edvard Grieg tematitzen i sobreïxen en aquesta comunicació d’allò inefable. En la versió de Perianes reben, com era d’esperar, el tractament que més hi convé: un tacte, una discreció, que en qualsevol cas evita els extrems de l’embafament i l’asèpsia. Prèviament a la selecció de peces per a piano sol, l’oient trobarà en aquest enregistrament una versió excel·lent de l’únic Concert per a piano que va compondre Grieg, una obra de lirisme ja majestuós i plenament romàntica, que incorpora així mateix temes amb reminiscències a la natura nòrdica. L’orquestra de la BBC, dirigida pel finlandès Sakari Oramo es desplega contundent o sòbria segons els requeriments de la partitura. Una versió de gran interès, que emana vivacitat; no en va l’enregistrament va tenir lloc durant una interpretació en viu al londinenc Barbican, l’octubre del 2014. Jacobo Zabalo 57 ACCENTS CLÀSSICA ROBERT SCHUMANN Concert per a violí en Re menor. Trio per a piano núm. 3, op. 110. Isabelle Faust, violí. Jean-Guihen Queyras, violoncel. Alexander Melnikov, piano. Freiburger Barockorchester. Dir.: Pablo Heras-Casado. harmonia mundi Mircea Eliade deia que als grans creadors se’ls valora més el caràcter extraordinari de la seva creativitat en estudiar-ne les peces menors. Certament, no és el Concert per a violí en Re menor de Robert Schumann una obra especialment imaginativa malgrat l’exigència enorme que suposa per al solista, ni tampoc se sol programar amb la freqüència del Concert de Beethoven, anterior en composició, o el de Brahms, posterior. I, amb tot, condensa una fogositat única, difícil de vehicular: s’imposa a la força el tema del primer moviment, irromp des de l’orquestra una veu que no cessa, que acompanya o entreteixeix el discurs. Pot no conèixer un desenvolupament notable, però l’absència de modulacions és suplerta amb un poder que es vol indestructible fins al moviment lent, i per descomptat en el ressorgir celebratiu del “Finale”. Continuen plovent els elogis sobre Isabelle Faust amb un mereixement alarmant, cosa que recentment justificà al Palau de la Música amb aquest mateix Concert, conjunt orquestral i director. Aquesta gravació és el primer i sensacional lliurament d’un projecte organitzat pels enfants terribles Harmonia Mundi, els virtuosos Jean-Guihen Queyras, Alexander Melnikov i l’esmentada –aquí protagonista– Isabelle Faust, dirigits pel versàtil i entusiasta Pablo Heras-Casado al capdavant de la Freiburger Barockorchester. Els concerts per a instruments solistes de Schumann seran acompanyats en cada cas per un dels apassionats i complexos trios per a piano i cordes que compongué. Una propina, un gest de bon gust, el fet d’incloure-hi, a més, un DVD amb la filmació en directe del concert realitzat a l’auditori de la Berliner Philharmoniker. Jacobo Zabalo 58 • REVISTA MUSICAL CATALANA quim roser Harmonia Mundi, 2015. PIANO MUZIO CLEMENTI Preludis i Sonates per a piano, op. 10 núm.1, op. 25 núm.5-6, op. 49 núm.1-6 Marina Rodríguez Brià, fortepiano Clementi & Co 1824. UltraMarina Creations, 2015. Interpretar música de Muzio Clementi amb un dels seus pianos va més enllà d’una mera curiositat. La pianista Marina Rodríguez és una gran estudiosa de l’obra i biografia del compositor, a més de ser una profunda coneixedora d’instruments com l’harmònium, el clavecí o el pianoforte. Anna Cuatrecasas té en propietat un piano Clementi que, després d’una acurada restauració, ha deixat de ser –mitjançant aquest enregistrament, tal com explica la propietària– un moble de luxe silenciós. Si en el seu primer enregistrament dedicat a Clementi, Marina Rodríguez va utilitzar un piano Slocker de 1831 del Museu de la Música de Barcelona, ara aquesta nova gravació de Sonates de Clementi apareix amb un Clementi & Co. L’instrument, de so càlid, equilibrat i de gran bellesa, recull, doncs, tota l’essència i la frescor que brolla de les tres Sonates precedides de tres Preludis (improvisacions que segueixen el costum de l’època, extretes del mètode The art of playing on the Pianoforte) i d’una selecció de les breus i suggestives danses Monferrinas procedents del Piemont italià. Un disc interessant no només per la música i la destresa interpretativa, sinó pel poc habitual fet de poder escoltar un instrument en perfectes condicions com és aquest Clementi & Co. Lluís Trullén PIANO GLENN GOULD The Sound of Glenn Gould. bill cooper Obres de Händel, Bach, Haydn, Mozart, Beethoven, Wagner, Brahms, Schönberg, Grieg, Strauss, Sibelius, Skriabin, Berg, Hindemith i Gould. Sony Classical, 2015 L’11 de setembre passat el segell Sony Classical publicava, en format de caixa recopilatòria, 81 cedés amb la discografia completa que Glenn Gould (1932-1982) va enregistrar en els seus 27 anys de relació amb Columbia, del 1955 al 1982. El recull presenta un llibre de 416 pàgines amb notes originals de Gould mateix, fotografies, informació discogràfica i un assaig introductori a càrrec de Kevin Bazzana, musicòleg canadenc i biògraf de Gould, i ens dóna accés a altres facetes de Gould, com la de compositor o escriptor. Glen Gould va abandonar els escenaris l’any 1964 i es va dedicar, des d’aleshores, a explorar les possibilitats de l’estudi de gravació per deixar fixades les seves interpretacions. Molt interessat en els mitjans electrònics d’enregistrament, va desenvolupar una estètica pròpia de la gravació, tot convertint l’estudi i els seus recursos en un element més per tenir en compte en la recreació de les obres, i a ell mateix, tal com defensa Bazzana, en un “artista de la gravació”. Un exemple d’això el trobem en els enregistraments de la música per a piano de Jean Sibelius, en els quals experimenta amb una tècnica que anomena “orquestració acústica”, que consisteix en la mescla de gravacions de diferents micròfons disposats en llocs diferents durant la interpretació per subratllar elements estructurals i emocionals de les peces. La recopilació de Sony ens permet tenir accés al treball d’investigació de gairebé trenta anys que Gould va dur a terme en estudi i que, junt al seu piano, es van fusionar per formar un nou instrument a través del qual ens ha llegat interpretacions sense les quals avui no es pot entendre l’evolució en enregistrament d’obres cabdals del repertori pianístic. Miquel Gené DVD MANON LESCAUT Giacomo Puccini Kristine Opolais. Jonas Kaufmann. Christopher Maltman. Maurizio Muraro. Benjamin Hulett. Royal Opera House Covent Garden Orchestra. Royal Opera Chorus. Dir. escènic:Jonathan Kent. Dir. musical: Antonio Pappano. Dir. televisiu: Jonathan Haswell. Sony Classical, 2015. Avui dia les novetats discogràfiques i videogràfiques vénen precedides per la possibilitat de trobar-les en línia –ja sigui de franc, de pagament o de manera piratejada– abans que estiguin disponibles pels canals de venda habitual. Aquest, que és un dels principals problemes a què s’enfronta la indústria discogràfica als nostres dies, té l’avantatge de fer bullir l’olla quan es tracta de promoure un producte que d’avançada ja es preveu que serà un èxit absolut. En el cas del tenor del moment, Jonas Kaufmann, que sembla que tot el que toqui es converteixi en or, l’avala l’excel·lència musical i artística i aquell punt d’estrella de cinema que l’envolta. És el cas també d’aquesta gravació de Manon Lescaut de Puccini, que ja va causar sensació en l’estrena a la Royal Opera House Covent Garden de Londres en la nova producció de Jonathan Kent que sembla estar feta a mida per a la soprano protagonista, la letona Kristine Opolais, exuberant i alhora bella i de cutis prou juvenil com per donar vida a la figura adolescent de Manon Lescaut. La química, tant vocal com escènica entre aquesta i el Des Grieux de Kaufmann és més que evident, potenciada per la magnífica i enginyosa lectura de Jonathan Kent. Aquesta Manon Lescaut, contemporània dels nostres dies, ens retrata la figura d’una jove díscola que, impulsada per un germà ludòpata, és “afillada” per Geronte de Revoir, un home gran i poderós, proxeneta, que la consent a canvi que aquesta cedeixi a les seves perversions sexuals. Una Manon “conilleta” de «Play Boy» tan fidel a la realitat dels nostres dies que ofereix a la vista actual l’impacte que aquesta història devia causar en els lectors de l’Abbé Prevost de la seva època. El binomi Opolais-Kaufmann, que fa vibrar, tant musicalment com escènicament, està secundat per uns esplèndids Christopher Maltman com a Lescaut i Maurizio Muraro com a Geronte de Revoir i una bona cort d’intèrprets secundaris. Antonio Pappano és un director efervescent i en Puccini això es tradueix de la millor de les maneres possibles, en una versió plena de frescor i brillantor, tan pròpia de la música de Puccini, amb una orquestra titular del teatre del Covent Garden de Londres de sonoritat fascinant. Mercedes Conde Pons 59 COL·LECCIÓ PRIVADA DESCOBRIM “EL TRESOR” DISCOGRÀFIC DE LES PERSONALITATS MÉS RELLEVANTS DEL MÓN DE LES ARTS. PIANO MUSSORGSKI/ SCHUMANN GESTOR CULTURAL Joan Oller Quadres d’una exposició. Fantasia, op. 17. Paul Lewis, piano. Harmonia Mundi. 2015 Director de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana. L’advertència de Leonard Bernstein, al dors de la caràtula, resulta especialment adequada en el cas dels Quadres d’una exposició, l’obra que Módest Mussorgski va compondre sota l’influx de les pintures de Viktor A. Hartmann: “La música no descriu mai les coses. La música no fa sinó existir.” La particular alquímia de l’art musical va més enllà de la simple representació, que, al mateix temps, val a dir que tampoc no assoleix. Paul Lewis és ben conscient de l’originalitat del seu art i ens n’ofereix una versió límpida i clarivident, molt allunyada de l’afectació o els excessos interpretatius. Això no impedeix que la partitura brilli en els seus moments més lluminosos o que se sentin, de manera tremenda, els ressons de catacumba. La imaginació musical del compositor va poder ser atiada per aquelles pintures, però no hi ha dubte que tot el que suggereix la música –la seva immediatesa afectiva– està bàsicament connectat amb vivències anímiques, cosa que sant Agustí ja va intuir. Aquesta reivindicació sensacional de la música pura, sense floritures, es completa amb una versió de la complexa Fantasia, op. 17 de Robert Schumann, obra en què els moviments en principi van ser traduïts pel compositor en imatges, cosa que finalment va declinar. La llibertat de la imaginació és màxima en la música precisament per la seva capacitat per al·ludir, per significar sense necessitat d’imaginar realitats finites o emprar-hi conceptes. Jacobo Zabalo Fa només quatre anys que va iniciar la seva revolució al Palau de la Música. La confiança generada fa que quedin enrere els anys foscos dels antics gestors. Un govern complex però eficaç, que busca sempre el consens, ha fet avançar en molts aspectes el Palau de la Música fins a situar-lo com la sala de concerts més excitant del panorama nacional. Pel que fa a programació artística, s’hi han multiplicat per dos el nombre de concerts en quatre anys i s’hi han millorat les ràtios d’autofinançament (fins a arribar a sufragar aproximadament en un 90% els costos artístics amb els ingressos per taquilla). Amb orgull penja del suro del seu despatx una fotografia preciosa fent-se una abraçada amb Arvo Pärt (el compositor més interpretat del món), al costat de la còpia dels programes amb què Richard Strauss i la Filharmònica de Berlín van inaugurar la sala modernista. Tota una declaració d’intencions. Del seu període al capdavant primer de l’Orquestra Simfònica del Vallès i després de l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya, li ha quedat una enorme passió per la música simfònica de gran format. Si és ben coneguda la seva inclinació envers les Simfonies de Bruckner (per Eugen Jochum i l’Staatskapelle Dresden) i les Simfonies de Mahler (per Leonard Bernstein), no pot amagar que el seu disc de capçalera inclou els Quatre darrers lieder de Richard Strauss per Jessye Norman, la Gewandhaus de Leipzig i Kurt Masur (Philips). La música de cambra li permet gaudir de l’essència de la música; el plaer de la sinceritat i la proximitat. Així, les Sonates Kreutzer i Primavera de Beethoven en la versió d’Itzhak Perlman i Vladimir Ashkenazy (Decca) i les Suites de Bach en la lectura fresca i moderna de Jean-Guihen Queyras (Harmonia Mundi) ocupen un lloc preferent en la seva discoteca. Sens dubte, Queyras i la integral de les Suites de Bach van ser presents al Palau en un recital històric. jack liebeck Xostakóvitx és un altre dels seus amors. Col·leccionista de les simfonies amb l’OBC i dels seus quartets amb el Quartet Casals (sempre en directe), s’emociona amb la frustració d’un compositor incomprès i obligat a acatar un règim implacable i sanguinari. D’aquest compositor tria el seu Concert per a violí núm. 1 en la versió de David Oistrakh, la Filharmònica de Leningrad i Ievgueni Mravinski (Praga); introspectiu, emotiu i vehement. Les dues Goldberg de Glenn Gould (1955 i 1981, Sony) són un fons d’armari necessari per agafar distància dels problemes que a tots ens persegueixen. Al seu costat hi ha les Simfonies de Sibelius. Amant de l’austeritat orquestral i de la personalíssima paleta de recursos sonors del finlandès, Joan Oller també és un dedicat pare i extrombonista que gaudeix de la natura perdent-se per la muntanya (mentre, segur, canta la Simfonia alpina d’Strauss). Un Wotan que guia amb prudència i reflexió; gràcies per deixar-me créixer al teu costat! Per Víctor García de Gomar 60 • REVISTA MUSICAL CATALANA VOCAL JUAN DIEGO FLÓREZ Italia Tots els grans tenors de la història de l’òpera des que existeix el fonògraf han volgut deixar la seva empremta en la interpretació del repertori popular italià, les conegudes cançons napolitanes, i també d’altres no originaris del sud d’Itàlia que han omplert les nostres oïdes d’ençà que Caruso en popularitzà un gran nombre. El peruà Juan Diego Flórez ja havia fet una incursió al seu repertori natural, el sud-americà, però essent com és un dels grans intèrprets del bel canto italià dels nostres dies, era inevitable que tard o d’hora oferís la seva pròpia versió d’un repertori, no per amable i aparentment concessiu, banal des del punt de vista de la interpretació. Flórez, conscient d’aquest fet, posa al servei de cançons tan conegudes i belles per un igual, com Torna a Surriento, Musica proibita, Non ti scordar di me i O sole mio, el seu esplèndid estil belcantista i el seu timbre peruà, amb generosos i inesperats aguts en comptades i ben adients ocasions. El volum surt del que és convencional amb la inclusió de cançons més antigues, com Vaghissima sembianza i d’altres més modernes, com Volare (Nel blu, dipinto di blu) o Arrivederci, Roma, tot fent d’aquesta una aposta diferent en el mercat “pop” dels tenors. Una aposta que el públic català podrà gaudir de primera mà en el concert que el cantant oferirà al Palau de la Música Catalana el proper 3 de febrer de 2016. El tenor peruà, que com sempre es mostra en plena forma, és acompanyat per uns músics de claríssima solvència i alguns solistes de renom, com la mandolina d’Avil Avital. Mercedes Conde Pons jim rakete Cançons napolitanes i populars italianes. Avi Avital, mandolina. Ksenija Sidorova, acordió. Craig Ogden, guitarra. Filarmonica Gioachino Rossini. Dir.: Carlo Tenan. Decca, 2015 VOCAL CHRISTIAN GERHAHER Mozart Arias Freiburger Barockorchester. Dir.: Gottfried von der Goltz. Àries de Don Giovanni, Le nozze di Figaro, Così fan tutte i Die Zauberflöte. Simfonia núm. 36, “Linz”. Sony Classical, 2015. Conegut fins ara com a consumat liederista, el baríton alemany Christian Gerhaher aborda en aquest cedé les àries per a baríton de les òperes més conegudes de W. A. Mozart, és a dir, la trilogia Mozart-Da Ponte, integrada per Don Giovanni, Le nozze di Figaro i Così fan tutte, a més del singspiel Die Zauberflöte (La flauta màgica). En un ordre aparentment aleatori, el cantant interpreta les àries de personatges icònics com Don Giovanni i el comte d’Almaviva, Leporello i Figaro, o Papageno i Guglielmo, tot oferint així un mosaic atractiu de les diverses personalitats dramàtiques dibuixades musicalment per Mozart. Així, el CD defuig el catàleg de repertori i ens permet observar les diferències entre el Don Joan que estima totes les dones en un sentit sensual i sense fer distincions i el comte d’Almaviva, un intent de Don Joan que, tanmateix, s’estima la comtessa. També ens permet acostar-nos al Papageno, un hedonista sense pretensions, que no busca res més que el gaudi immediat i més prosaic, i als simpàtics Leporello i Figaro, que senten una relació d’amor-odi cap als seus patrons molt interessant des del punt de vista dramàtic. Christian Gerhaher troba el to adequat per a cada interpretació, amb un timbre ideal per al repertori mozartià i una magnífica capacitat de dibuixar musicalment el text. Actualment no hi ha orquestra que interpreti millor el repertori mozartià que la Freiburger Barockorchester, i aquí, amb el seu líder Gottfried von der Goltz, ho demostren novament amb una versió vibrant i plena de vida de la Simfonia núm. 36, “Linz”. Recollint el pensament de Harnoncourt, evocat en les notes del disc, segons el qual la música de Mozart és eminentment teatral, incloent-hi les simfonies –motiu pel qual es justifica la inserció seccionada dels moviments de la simfonia entre les àries que ocupen el cedé–, no podem evitar recordar el magnífic pensament de Joan Maragall, el qual defensava que el drama musical –segons que l’entenia Wagner– es trobava veritablement desplegat en el Don Giovanni de Mozart. Mercedes Conde Pons 61 ÒPERA ANTONIO CALDARA La concordia de’pianieti. La Cetra Barockorchester i Vokalensemble Basel. Dir.: Andrea Marcon. Archiv Produktion (DG). 2014 No és habitual, a hores d’ara, escoltar una primera gravació absoluta d’una obra musical –un componimento teatrale o “composició teatral”, creada per ser interpretada a l’aire lliure més que no pas una òpera en sentit estricte– com La concordia de’pianieti, amb àries de gran vistositat, i menys encara essent enregistrada per un director tan afermat en el panorama de la interpretació de música antiga com és Andrea Marcon, que dirigeix aquí La Cetra Barockorchester i el Vokalensemble Basel. Composta per Antonio Caldara en el marc de la cort de l’emperador Carles VI, en honor de la seva esposa –apareix esmentada amb el nom d’Elisa– La concòrdia dels planetes és una representació al·legòrica molt del gust del Barroc, en què els protagonistes, al·ludits com a planetes, es comporten i s’interrelacionen segons el nom dels déus grecs a ells assignats (Venus, Mart, Mercuri, Saturn...) per celebrar la proximitat del naixement del fill dels monarques. La partitura denota un virtuosisme que els cantants reunits en aquesta gravació afronten amb seguretat, essent el resultat –producte d’una important cerca musicològica per part del director, Andrea Marcon– de gran rellevància. Reivindicar figures com Antonio Caldara permet copsar la feina de compositors un pèl oblidats però que contenen molt per gaudir-ne encara, més enllà de prejudicis i dels grans noms que justificadament –en termes generals– ens han arribat. Jacobo Zabalo 62 • REVISTA MUSICAL CATALANA LLIBRE JOHN ELIOT GARDINER La música en el castillo del cielo. Un retrato de Johann Sebastian Bach. Traducció al castellà de Luis Gago. Acantilado. Barcelona, 2015. 921 pàgines. Hi ha diverses maneres d’acostar-se a aquest llibre, si bé mirarem de resumir-les en tres. La primera parteix de l’admiració vers els dos protagonistes del llibre: Johann Sebastian Bach i John Eliot Gardiner, músics admirats per motius diversos però que tenen una connexió amb tres segles i mig de distància: la de l’amor per un mateix tipus d’expressió musical. La segona pot ser des de la curiositat que hom pot sentir per com un músic que coneix a fons la música de Bach i que ha fet una lectura personalíssima de la seva extensa obra, s’acosta ara al personatge, un pèl hermètic a ulls de la història i autor d’algunes de les partitures més immortals de la història de la música occidental. I una tercera pot ser des d’un punt de vista erudit, que qui vulgui conèixer més a fons la obra de J. S. Bach aprofitarà gràcies a l’acostament personalíssim que Gardiner ofereix d’aquest vehicle documental. Totes aquestes maneres d’acostar-se al dens volum de 921 pàgines són complementàries, però no necessàriament simultànies. Perquè si bé aquest llibre permetria l’audició puntual de cada obra esmentada per tal d’entendre què vol dir Gardiner amb cada explicació succinta, aquest procés també pot alentir molt la lectura d’un llibre que, en el seu estil, esdevé àgil i de mengívola lectura. Una virtut que Gardiner defensa combinant anècdotes personals amb una capacitat excel·lent d’anar del més general al més particular sense que el discurs se’n ressenti, i que Luis Gago conserva a la perfecció en la traducció castellana. Així, la lectura d’aquest volum esdevé àgil i aporta, més enllà de dades concretes, una cartografia magnífica d’una època, d’una societat i d’una cultura, que és, en definitiva, el que ens ajuda a entendre l’enigmàtic J. S. Bach. La divisió en capítols és àgil i prou ordenada, si bé evita el factor cronològic, no sempre encertat en llibres com aquest, que ens acosten al Bach més humà i menys pietós, i el fa un personatge encara més fascinant i atractiu a la vista de la seva obra musical. Mercedes Conde Pons 1 Núm. 348 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 9 8 7 6 5 4 3 2 1 1 2 3 4 5 6 7 8 9 X E R R A 10 11 Solucions Núm.347 A S S E U Miquel Gené Verticals 1. Instrument del flamenc, popularitzat pel grup de Paco de Lucía, i provinent del Perú. Pot ser un refresc o un músic interpretant una nota i la seva immediata superior de forma alternativa i a gran velocitat. | 2. Posaríeu notes a la partitura. Ravel, Respighi o Ruera. 3. Que es nota (o fins i tot: que és nota). Simfònica de Quito Sense Clavicordi. |4. La més trencada de la cançó. Figura ludolingüística que es llegeix en vertical i que, per exemple, va generar el nom de les notes musicals. | 5. Orquestra de Gandesa Dominical. Antonio Salieri. Cal mantenir-la per sonar a to amb la resta d’instruments (s’esmuny per l’11 horitzontal). | 6. Deuen, però desordenadament. Do antic fent la vertical. Tomaso Albinoni. 7. Part central de la Neila. Carro petit per transportar faristols (cap per amunt). | 8. Terra, completament desordenada. Pensi, defensi, argumenti, expliqui lògicament. | 9. La soprano i el tenor es reconcilien i ho fan intensament. Udol vocàlic. | 10. Lliga Regional de Rapers Palindròmics. La major. Li falta al qual. | 11. Alcaldessa lleidatana o esposa del paer (cap amunt). Esclat incomplet, és clar. A R J A T B V A Q P U T E T P A No fa gaire, en aquestes pàgines, Xavier Chavarria signava una reflexió entorn de la figura de Robert Schumann en què confessava el seu no amor per ell. En una línia de pensament similar, però en sentit contrari, s’expressa la biografia de Martin Geck dedicada no només a narrar els fets destacats de la vida i l’obra de Robert, sinó a justificar-los. Una posició expressada sempre a la defensiva davant dels possibles escèptics i a l’atac quan es tracta d’establir comparacions amb noms com els de Mendelssohn, Brahms o Liszt. El relat, tot i passar de puntetes per la vida quotidiana dels Schumann, ens permet resseguir de manera minuciosa l’atestat d’històries personals per tots conegudes, com el període des que Robert coneix Clara fins que acaben els plets entre aquest i el pare d’ella. I com tot això, l’amor entre Clara i Robert, i molt més, també els mons imaginats per ell, plens de Florestans, Chiaras, Eusebius i doctors Rars, es trasllada a la seva música de manera inevitable. Música que l’anàlisi de Geck ens presenta dins d’una estètica del trencament, la fragmentació i l’aforisme que necessita una reconstrucció de l’oient i que situa Robert dins l’art romàntic radical de Schlegel, Hoffmann, Jean Paul o Heine. Que ens porta del “jo” al “nosaltres” a través dels lieder, en els quals introdueix la seva visió de l’art com a entitat múltiple, diversa i sovint contradictòria. I que proposa, en la música de cambra, una tercera via a les ja existents i enfrontades música programàtica i música absoluta. Geck intenta fer un lloc a Schumann al panteó dels noms il·lustres. Ho fa d’una manera massa partidista que, a vegades, enterboleix anàlisis interessants que no només relacionen el text amb el context, sinó que doten de contingut tots dos en la seva múltiple i diversa interpenetració. T R E N C A N O U S Alianza Música, 2014. D E R E E L T S O L MF E R R AA M C NE B A B DL R C ON E R OL F L IA C O NU C O R AN Martin Geck. 300 pàgines. Horitzontals 1. Recull de cançons. 440. | 2. La part central d’un cànon. Cordòfon amb mànec que s’esmuny amunt per l’11 vertical. | 3. Ball-cançó tradicional català, més aviat del sud (4 paraules, obviant l’apòstrof). | 4. Toco sense cap ordre. Mi major. Cordòfon simfònic. 5. El solista de Pere i el llop de Prokófiev (en femení). Pergolessi, Purcell o Pachelbel. 6. Miguel, el cantant de rock que va versionar la Novena. Un faristol desplegat. Claudio Abbado. | 7. Limiten en Tartini. Serpentó. Teresa Berganza, per als amics. Mi major. 8. Locals de menjar on toquen músics passavolants i s’hi passegen venedors de roses. 9. Introdueixi la canya al tudell (del revés). Roberto, Romberg o Rota. Antonio Caldara. 10. Nin-non, nena. El ball còsmic de la Companyia Elèctrica Dharma (del revés i en plural). | 11. Cal per tocar el violí. Concepte que dóna nom a un corrent musical propi de finals del XIX i inicis del XX (Albéniz, Bartók, Sibelius...). La major. P A N E S T S T S O T E R E B A R R T N A E E R A M I F I S Robert Schumann. Hombre y músico del Romanticismo 10 ROBERT SCHUMANN MÚSICA ENCREUADA 11 LLIBRE per Eduard V. Patsi 63 CATALUNYA MÚSICA TRANSMISSIONS EN DIRECTE DESEMBRE Dimarts 1 de desembre De les 20.30 a les 21.50 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE MÚSICA ANTIGA 2015-16 “Mozart, primers concerts d’un geni” Wolfgang Amadeus Mozart: Concert per a pianoforte en Re, KV 175. Concert per a pianoforte en Do, KV 246. Concert per a pianoforte en Si b, KV 238. Arthur Schoonderwoerd, pianoforte. Ensemble Cristofori. (80m) Dijous 3 de desembre De les 19.30 a les 21.45 h (en directe) Sala de Concerts de la Ràdio Danesa de Copenhaguen TEMPORADA DE L’ORQUESTRA SIMFÒNICA NACIONAL DANESA 2015-16 Georg Friedrich Händel: El Messies, oratori en tres parts, HWV 56 (adaptació W. A. Mozart). Maureen McKay, soprano. Anne Stéphany, mezzosoprano. Mauro Peter, tenor. Christof Fischesser, baix. Cor Nacional de Concerts Danès. Orquestra Simfònica Nacional Danesa. Dir.: Fabio Luisi. (120m) Dissabte 5 de desembre De les 19.00 a les 22.10 h (en directe) Òpera Metropolitana del Lincoln Center de Nova York TEMPORADA DEL MET 2015-16 Giacomo Puccini: La bohème, òpera en quatre actes. Ramón Vargas, Levente Molnar, Ana María Martínez, Alexey Lavrov, Christian van Horn i John Del Carlo. Cor i Orquestra de l’Òpera Metropolitana de Nova York. Dir.: Paolo Carignani. (120m) Dilluns 7 de desembre De les 18.00 a les 20.30 h (en directe) Teatro alla Scala de Milà TEMPORADA DEL TEATRO ALLA SCALA DE MILÀ 2015-16 Giuseppe Verdi: Giovanna d’Arco, òpera en un pròleg i tres actes. Anna Netrebko, Francesco Meli, Carlos Álvarez i Dmitri Beloselski. Cor i Orquestra del Teatro alla Scala de Milà. Dir.: Riccardo Chailly. (120m) Dissabte 12 de desembre De les 19.00 a les 22.20 h (en directe) Òpera Metropolitana del Lincoln Center de Nova York TEMPORADA DEL MET 2015-16 Giuseppe Verdi: Rigoletto, òpera en tres actes. Željko Lučić, Nadine Sierra, Piotr Beczala, Dmitri Ivaixtxenko i Nancy 64 • REVISTA MUSICAL CATALANA Fabiola Herrera. Cor i Orquestra de l’Òpera Metropolitana de Nova York. Dir.: Roberto Abbado. (140m) Raquel Lojendio, soprano. Barbara Kozely, mezzosoprano. Gustavo Peña, tenor. Geert Smits, baríton. Cor Madrigal. Cor Lieder Càmera. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Jan Willem de Vriend (principal director convidat). (90m) Diumenge 13 de desembre De les 11.00 a les 13.00 (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC 2015-16 Jean Sibelius: Finlàndia, poema simfònic, op. 26. Kullervo, poema simfònic, op. 7 Tuija Knihtilä, soprano. Juha Uusitalo, baix baríton. Cor Acadèmic Masculí d’Hèlsinki. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Ari Rasilainen. (90m) Diumenge 20 de desembre De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC 2015-16 “La màgia de Broadway per Nadal” Musicals i repertori internacional de Nadal. Nina, veu. Julia Möller, veu. Ignasi Vidal, veu. Gerónimo Rauch, veu. Cor de Cambra de Granollers. Cor Infantil i Cor Jove Amics de la Unió. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Alfonso Casado. (90m) Diumenge 24 de gener De les 11.00 a les 13.00 (en directe) Auditori de Barcelona GENER Dissabte 2 de gener De les 20.00 a les 22.50 h (en directe) Royal Opera House Covent Garden de Londres TEMPORADA DE LA ROYAL OPERA HOUSE 2015-16 Piotr Ílitx Txaikovski: Ievgueni Onieguin, op. 24, òpera en tres actes. Dmitri Hvorostovsky, Nicole Car, Michael Fabiano, Oksana Volkova, Ferruccio Furlanetto, Diane Montague, Catherine Wyn-Rogers, Jean-Paul Fouchécourt, David Shipley i James Platt. Cor i Orquestra de la Royal Opera House. Dir.: Semyon Bychkov. (180m) Dissabte 26 de desembre De les 19.00 a les 21.00 h (en directe) Palau de la Música Catalana Dissabte 9 de gener De les 19.00 a les 22.35 h (en directe) Òpera Metropolitana del Lincoln Center de Nova York CONCERT TRADICIONAL DE SANT ESTEVE 2015 Cors de l’Escola Coral de l’Orfeó Català. Mercè Pi, Glòria Fernàndez, Glòria Coma, Buia Reixach i Esteve Nabona, directors. Orfeó Català. Cor de Cambra del Palau de la Música. Dir.: Josep Vila i Casañas. (120m) TEMPORADA DEL MET 2015-16 Gaetano Donizetti: Anna Bolena, òpera en dos actes. Sondra Radvanovsky, Ildar Adbrazakov, Jamie Barton, David Crawford, Stephen Costello, Tamara Mumford i Gregory Schmidt. Cor i Orquestra de l’Òpera Metropolitana de Nova York. Dir.: Marco Armiliato. (185m) Dissabte 16 de gener De les 19.00 a les 21.50 h (en directe) Òpera Metropolitana del Lincoln Center de Nova York TEMPORADA DEL MET 2015-16 Georges Bizet: Les pêcheurs de perles (Els pescadors de perles), òpera en tres actes. Diana Damrau, Mathew Polenzani, Mariusz Kwiecien i Nicolas Testé. Cor i Orquestra de l’Òpera Metropolitana de Nova York. Dir.: Gianandrea Noseda. (135m) Diumenge 17 de gener De les 11.00 a les 13.00 (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC 2015-16 Ferran Sor: obertura del ballet Cendrillon. Ludwig van Beethoven: Simfonia núm. 9 en Re m, op. 125. TEMPORADA DE L’OBC 2015-16 Enric Granados: “Intermezzo” de l’òpera Goyescas. Franz Liszt: Concert per a piano i orquestra núm. 2, en La, S. 125. Gustav Mahler: Simfonia núm. 5, en Do # m. Nicholas Angelich, piano. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Pinchas Steinberg. (90m) Diumenge 24 de gener De les 18.00 a les 20.30 h (en directe) Gran Teatre del Liceu 53a EDICIÓ DEL CONCURS INTERNACIONAL DE CANT FRANCESC VIÑAS – CONCERT FINAL Recital dels guanyadors dels principals premis d’aquesta convocatòria. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Gueràssim Voronkov. (150m) Divendres 29 de gener De les 20.03 a les 22.00 h (en directe) Philharmonie de Munic TEMPORADA DE L’ORQUESTRA SIMFÒNICA DE LA RÀDIO DE BAVIERA 2015-16 Richard Strauss: Don Quixot, op. 35, variacions fantàstiques sobre un tema de caràcter cavalleresc. Antonín Dvořák: Simfonia núm. 9, en Mi m, “del Nou Món”, op. 95. Yo-Yo Ma, violoncel. Orquestra Simfònica de la Ràdio Bavaresa. Dir.: Mariss Jansons. (90m) Diumenge 31 de gener De les 11.00 a les 13.00 (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC 2015-16 Gustav Mahler: Simfonia núm. 3, en Re m. Christiane Stotjin, contralt. Cor Femení Voxalba. Cor Aglepta. Cor Infantil Sant Cugat. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Pablo González (90m) GAUDEIX DE LA MILLOR INFORMACIÓ MUSICAL A LA REVISTA MUSICAL CATALANA 20€ PER UN ANY (PAPER) 10€ PER UN ANY (DIGITAL) 25€ PER UN ANY (PAPER + DIGITAL) ARA AMB UNA BANDA SONORA EXCLUSIVA EN CADA VERSIÓ DIGITAL Com a subscriptor de la Revista Musical Catalana té dret a un 20% de descompte en la compra de dues entrades per concert, a les Taquilles del Palau de la Música Catalana, per als següents cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música de la temporada 2015-16: Palau 100 Grans Veus, Bach, Piano, Cambra i Constel·lació, Simfònics, Tardes, Cantates de Bach, Cicle Coral Orfeó Català, Concert de Sant Esteve, Intèrprets Catalans, Concerts Familiars, El Primer Palau, Orgue al Palau, Estiu al Palau, ECHO Rising Stars i ONCA. Només cal presentar el darrer rebut de la subscripció. Al nostre web hi trobarà altres promocions i descomptes per gaudir de l’àmplia oferta musical catalana al millor preu. Més informació: www.revistamusical.cat/subscripcions 65 MELÒMANS extraordinàriament confortable que és la música de Debussy, Ravel... I hi ha també la música simfònica coral. Vaig cantar a l’Orfeón Pamplonés durant anys i em trobo escoltant música simfonicocoral clàssica amb molta freqüència. SD: He llegit que el Requiem de Mozart el commou particularment... IG: Sí. Però no només el de Mozart, sinó el de Maurice Duruflé, la Missa Solemnis de Beethoven, la Novena... El Requiem de Gabriel Fauré també m’agrada molt... Tinc molts rèquiems, a casa. SD: L’òpera també li agrada. IÑAKI GABILONDO PERIODISTA “SERIA MERAVELLÓS SABER TOCAR EL PIANO” Va cantar a l’Orfeón Pamplonés i forma part del Consell Assessor del Teatro Real de Madrid. Estimat per la seva rigorosa i fina capacitat d’anàlisi de l’actualitat, és menys conegut el seu amor per la música clàssica i l’òpera. text Sílvia Díez · fotografia Prisa Radio “Escolto música cada dia des que tinc memòria. Ho faig cap a la tarda-vespre i sempre sense fer res més, perquè la música: o l’escoltes o no l’escoltes”, em diu Iñaki Gabilondo. SÍLVIA DÍEZ: Com escull el que escolta? IÑAKI GABILONDO: M’he adonat que és més la música la que m’escull a mi. Hi ha dies que arribo a casa convençut que escoltaré una peça i la poso i sento que no, que no em desperta el que jo esperava. I això em sembla meravellós: demostra que la trobada entre creador i oient és màgica i misteriosa. SD: Quina funció diria que té la música més enllà de gaudir-la? IG: La música és un joc de sensacions i emocions que no tenen cap necessitat de ser explicades ni cal buscar un “per què passa”. Però intentant trobar una resposta a la pregunta, diria que la música et col·loca en aquesta frontera entre la realitat visible i la invisible. Com deia Eugenio Trias, company meu a la universitat, la música em situa allà on les grans preguntes que un es fa com a ésser humà no tenen resposta; allà per on es passeja la poesia, la transcendèn- 66 • REVISTA MUSICAL CATALANA cia i totes aquestes coses que són reals, però que no se situen en el món tangible... A més de la bellesa que em transmet, la música em transporta allà on la racionalitat s’atura i comença tot aquell món secret del qual no se sap gairebé res, però que intueixes. I a mi en aquest lloc m’agrada molt ser-hi, perquè em sembla un lloc on el teu món s’amplia. És un lloc que em completa com a persona. Amb la música viatjo a aquest lloc. SD: Quins compositors l’ajuden més a viatjar? IG: Tinc compositors que m’acompanyen de manera més o menys habitual i regular, i després tinc enamoraments inesperats dels quals al principi no m’adono fins que un dia finalment veig que fa vint dies que escolto un determinat tipus de música que ni tan sols sé com m’ha atrapat. Hi ha tants gèneres, que em resulta difícil contestar! Richard Strauss és un dels que és amb mi de forma habitual. És el món de la complexitat harmònica, de les sumptuoses i exuberants orquestracions que m’acompanyen molt. Però després hi ha un altre tipus de territori en el qual em sento també IG: És clar, sí. Diria que sóc un malalt de l’òpera [riu]. Sempre que puc viatjo per veure una òpera. Abans anava molt al Liceu, a Milà, a Florència, a París, a Londres... Fins i tot diria que és el que més m’agrada. SD: Què diria a qui es vulgui introduir en l’òpera? Als meus fills els vaig dir que anessin a escoltar Verdi i Puccini, però com a bonic recomanaria La ciutat morta de Korngold. Pel que fa als cantants, jo vaig ser un gran devot d’Alfredo Krauss per la seva extraordinària tècnica. Sempre em va emocionar. SD: ¿Toca algun instrument? IG: No, ni de bon tros! Vaig començar amb el piano i vaig fer solfeig fins a llegir partitures a primera vista. Llegia molt bé. Però quan l’hora del col·legi em va coincidir amb la del conservatori i no podia compatibilitzar-ho, ho vaig deixar, una cosa que sempre m’ha sabut greu. Per a mi seria meravellós saber tocar el piano. Si em diguessin quin somni m’agradaria fer realitat, seria aquest. I si em preguntes què hauria volgut ser si no fos periodista, diria sense dubtar: director d’orquestra. Quan veig un gran director en acció, penso: “Això deu ser com estar al cel.” Em desperta una gran sensació. SD: Amb quin director es quedaria? IG: A mi m’ha impressionat molt Claudio Abbado, perquè té sempre un punt místic. A l’Auditorio de Madrid dirigint la Segona de Mahler amb la Filharmònica de Berlín i l’Orfeón Donostiarra em va atrapar com un imant tota la nit. Va ser impressionant. M’agrada molt el punt misteriós que té la música, que et diu tant sense dir-te res en concret. A mi no hi ha res que m’agradi tant ni per aproximació. Potser el mar... I el vi. Sé que, a més del món de la raó –el món en el qual jo em moc i hi crec–, hi ha altres espais sense explicació que m’atreuen molt i és allà on la música m’acompanya. 67 68 • REVISTA MUSICAL CATALANA