Revista Musical Catalana. Núm. 351 Juny - Juliol 2016
Editorial / FESTIVALS D'ESTIU Mercedes Conde Pons / En portada: Juan de la Rubia. “L’orgue és una gran màquina capaç d’emocionar”. Javier Pérez Senz / NOVES TEMPORADES Afers exteriors: Edat d'or del quartet de corda. Víctor Medem / Actualitat: Florence Foster Jenkins. La diva quixotesca. Marc Busquets Figuerola / Reportatge: Oficis musicals en perill d'extinció? Canvis associats a les noves tecnologies. Ana Maria Dávila / Patrimoni: Inventari de Fons Musicals de Catalunya (IFMuC). Els tresors del patrimoni musical català. Albert Fontelles / Entrevista: Joshua Bell. Un artista infatigable. Albert Torrens / Dossier: Música i Medicina. Quan art i ciència van de bracet. L’experiència clínica de la musicoteràpia. Melissa Mercadal, Dra. Patrícia Martí i Augé i Dra. Catherine Clancy Abercrombie / Cites imprescindibles: Festival Castell de Peralada. 30 anys de fidelitat a l'òpera i la dansa. Mercedes Conde Pons / L'ànima del so. Xavi Lozano. Entre pitos i flautes. Josep Barcons / El compositor. Alberto Ginastera. Nacionalisme, rebel·lió i estètica. Sergi Moreno-Lasalle / Escenaris del món.Barbican Centre. La gran torre cultural a Londres. Miquel Gené / Accents / Col·lecció privada: Khatia Buniatishvili. Víctor García de Gomar / Música encreuada. Eduard V. Patsi / Música a la ràdio / Melòmans: Diana Garrigosa. Presidenta de la Fundació Pasqual Maragall. Sílvia Díez
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
598003 771887 9 JUNY· JULIOL 2016 | 4€ 00351 REVISTA MUSICAL CATALANA NÚM. 351 351 JOSHUA BELL Un artista infatigable MÚSICA I MEDICINA De bracet per guarir les persones FESTIVALS D’ESTIU Tota la informació sobre les millors cites estivals Juan de la Rubia BACH I L’ORGUE, UNA MANERA D’ENTENDRE EL MÓN EDITORIAL PLÁCIDO DOMINGO va tornar a Barcelona el mes d’abril passat per participar en tres de les funcions al Gran Teatre del Liceu de Simon Boccanegra de Verdi, en què ell actuava en el paper protagonista, escrit per a baríton. Aquestes representacions servien per celebrar el cinquantenari del seu debut a l’escenari de La Rambla, en què el tenor es va presentar a Espanya per primer cop, un llunyà 1966, amb una companyia d’òpera mexicana i tres títols del seu país d’adopció, Mèxic, on va créixer. La seva vinculació amb Barcelona, però, va més enllà de les vint-i-quatre temporades en què ha participat al llarg d’aquests cinquanta anys: el tenor i la seva família hi van residir entre els anys 1972 i 1980. La presència de Domingo a Barcelona va suposar una revolució mediàtica, sostinguda per la fita sense precedents que suposa celebrar cinquanta anys de trajectòria musical vinculada a un teatre, i actuant sempre com a protagonista d’una òpera. Va rebre nombrosos homenatges durant els dies que va ser a Barcelona, tot destacant-ne el del mateix Gran Teatre del Liceu amb un sopar de gala que va servir per recaptar fons per a la restauració de la façana del Gran Teatre del Liceu, les obres de la qual és previst que s’iniciaran aquest proper mes de setembre. L’altre homenatge destacat, Plácido Domingo el va rebre de la revista espanyola especialitzada «Ópera Actual», que va fundar fa vint-i-cinc anys Roger Alier i que actualment celebra, doncs, les noces d’argent. Plácido Domingo en rebia el guardó com a fundador i president del concurs de cant Operalia, un dels més importants a nivell internacional, en uns premis que també van guardonar la soprano tarragonina Sara Blanch com a jove talent de l’òpera. La dita revista va aconseguir aplegar en una foto única molts dels cantants d’òpera de l’Estat espanyol de diverses generacions. En aquest acte van coincidir Jaume Aragall, Teresa Berganza, Montserrat Caballé, Josep Carreras, Plácido Domingo i Joan Pons, juntament amb alguns dels cantants actuals més importants, com Ainhoa Arteta, ​​ Josep Bros, joan tomàs Mercedes Conde Pons Directora Isabel Rey, María José Montiel, Stefano Palatchi, Celso Albelo, Simón Orfila, Borja Quiza o Davinia Rodríguez. L’any passat la «Revista Musical Catalana» va publicar un article, en el número 344, dedicat al tenor espanyol, en què Rubén Amón donava les claus per entendre el seu magnetisme: “Domingo predisposa cap a un estat de devoció.” Una devoció que mira més enllà de les seves pròpies limitacions –que les té– i dels seus detractors –que també en té. Perquè ningú no ha d’oblidar que l’art és un fenomen vinculat a les emocions i que, com a tal, no ha de ser complaent ni provocar complaença. I és potser per això, perquè Domingo no busca la perfecció, sinó l’expressió i, sobretot, perquè no ha deixat mai d’intentar superar-se a si mateix, el fet pel qual és un cas únic en la història de l’òpera. Tant de bo que tant ell i els artistes que avui dia són reconeguts arreu del món per l’honestedat com realitzen la seva professió, siguin una inspiració per a les veus del futur. COL·LABOREN EN AQUEST NÚMERO Albert Fontelles-Ramonet Músic format a l’ESMUC, intèrpret de la Cobla Marinada i divulgador musical especialitzat en el patrimoni musical català, ens descobreix l’Inventari de Fons Musicals. Dra. Melissa Mercadal Psicòloga i musicoterapeuta. Directora del Màster en Musicoteràpia a l’Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC). És l’autora i coordinadora del dossier Música i Medicina. Albert Torrens Periodista i una de les veus habituals de l’emissora de ràdio Catalunya Música, entrevista el violinista Joshua Bell. Javier Pérez Senz Periodista, crític musical i escriptor especialitzat en el món de la música, parla amb l’organista Juan de la Rubia, que ha presentat el seu disc Bach. Marc Busquets És periodista, crític d’òpera i Màster en Perfomings Arts Administration per la New York University. Reflexiona sobre el fenomen Florence Foster Jenkins. WWW.REVISTAMUSICAL.CAT Núm. 351 • Juny-Juliol 2016 5a Època • Any XXXII www.revistamusical.cat facebook.com/ revistamusicalcatalana twitter.com/RevistaMusCat Consell Editorial: Rafael Argullol, Pere Artís, Josep M. Busquets, Salvador Cardús, Benet Casablancas, Jaume Comellas, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Albert Guinovart, Carles Guinovart, Lluís Millet i Loras, Ramon Muntaner, Antoni Pallès, Àlex Robles Fitó, Antoni Ros Marbà, Àlex Susanna i Josep Vila i Casañas. Edita: Sàpiens Publicacions (Sàpiens, SCCL) Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana Conceptualització i realització editorial: Àrea de desenvolupament i nous projectes: Sàpiens Publicacions (Sàpiens, SCCL) www.sapienspublicacions.cat Director de l’àrea: Gerard Birbe gbirbe@sapienspublicacions.cat Coordinació: Sílvia Díez Direcció: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Disseny editorial: Albert Bernat Redacció: Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 Impressió: Rotocayfo (Impresia Ibérica) Consell de Redacció: Josep Barcons, Mercedes Conde Pons, Elena Cuesta, Sílvia Díez, Javier Pérez Senz i Pere Romanillos. Col·laboren en aquest número: Josep Barcons Palau, Marc Busquets, Dra. Catherine Clancy Abercrombie, Mercedes Conde Pons, Ana M. Dávila, Sílvia Díez, Albert FontellesRamonet, Víctor Garcia de Gomar, Miquel Gené, Dra. Patrícia Martí i Augé, Víctor Medem, Dra. Melissa Mercadal, Sergi Moreno-Lasalle, Javier Pérez Senz, Mila Rodríguez, Quim Roser, Albert Torrens, Lluís Trullén, Jacobo Zabalo i Eduard V. Patsi. Il·lustració: Roger Pibernat Distribució UDL Libros Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Membre de l’APPEC Membre de CEDRO Versió digital: iQuiosc.cat FESTIVALS D’ESTIU ................................. 6 EN PORTADA JUAN DE LA RUBIA “L’orgue és una gran màquina capaç d’emocionar” ......................................................... 10 NOVES TEMPORADES ....................... 14 ACTUALITAT FLORENCE FOSTER JENKINS La diva quixotesca ............................................... 20 REPORTATGE OFICIS MUSICALS, EN PERILL D’EXTINCIÓ? Canvis associats a les noves tecnologies ............ 24 PATRIMONI INVENTARI DE FONS MUSICALS DE CATALUNYA (IFMuC) Els tresors del patrimoni musical català ........... 28 Publicitat: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Portada: Juan de la Rubia. Foto de Quim Roser EDITORIAL ..................................................... 3 ENTREVISTA JOSHUA BELL Mariona Carulla i Font, presidenta c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 93 295 72 00 Palau de la Música Catalana, telèfon d’atenció al client: 902 442 882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat www.orfeocatala.cat Amb el suport de: Els articles publicats a la «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. Un artista infatigable ......................................... 30 DOSSIER MÚSICA I MEDICINA Quan art i ciència van de bracet ............... 34 L’experiència clínica de la musicoteràpia .................................... 38 34 thinkstock A ues t revistq a té a sonorabanda Escolt . a Spota-la ify 50 CITES IMPRESCINDIBLES FESTIVAL CASTELL DE PERALADA 30 anys de fidelitat a l’òpera i la dansa ............. 42 L’ÀNIMA DEL SO XAVI LOZANO Entre ‘pitos’ i flautes ............................................ 46 ALBERTO GINASTERA Nacionalisme, rebel·lió i estètica ....................... 50 barbican centre EL COMPOSITOR ESCENARIS DEL MÓN 46 BARBICAN CENTRE La gran torre cultural a Londres ....................... 52 ACCENTS ...................................................... 56 MÚSICA ENCREUADA ....................... 63 MÚSICA A LA RÀDIO .......................... 64 MELÒMANS Presidenta de la Fundació Pasqual Maragall ................................................ 66 josep barcons DIANA GARRIGOSA FESTIVALS D’ESTIU CHRISTIAN GERHAHER A LES NITS DE CLÀSSICA DE GIRONA 6 • REVISTA MUSICAL CATALANA JUNY-JULIOL WILLIAM CHRISTIE A LES NITS DE CLÀSSICA DE GIRONA jim rakete / sony classical NITS DE CLÀSSICA DE GIRONA APOSTA PER LA PRODUCCIÓ PRÒPIA El festival Nits de Clàssica de Girona tindrà lloc del 25 de juny al 19 de juliol a diversos espais del barri antic de la ciutat, així com també a l’Auditori, amb varietat de formats i propostes d’interès, moltes de les quals úniques en l’oferta musical de l’estiu. Una de les seves premisses és el suport als joves talents locals i, en aquest sentit, hi destaca, darrere el títol “Obertura!”, la col·laboració amb Joventuts Musicals de Girona, oferint les actuacions del pianista del Pla de l’Estany Marc Serra, l’organista gironí Pau Riuró i el quintet de vent Proyecto Beta. Nits de Clàssica donarà oficialment el tret de sortida amb l’actuació única a l’Estat de Les Musiciens du Louvre, dirigits pel seu fundador, Marc Minkowski, amb una lectura dramàtica i teatral de l’Stabat Mater de Pergolesi i altres obres de Mozart i Bach. Hi destaca també l’actuació de William Christie i el seu conjunt Les Arts Florissants, que clourà el festival en l’única actuació a l’Estat amb un viatge al pietisme bachià mitjançant algunes de les seves obres més extraordinàries, com la cantata Weichet nur, BWV 202 o bé la Cantata del Cafè, BWV 211. Entre aquestes dues cites, hi actuaran La Real Cámara, amb Emilio Moreno i els germans Pablo i Aarón Zapico, amb obres d’Arcangelo Corelli i Francisco José de Castro; el clavicembalista d’origen iranià Mahan Esfahani, que oferirà un programa heterogeni amb obres de Martinů, Harrison, Saariaho i Bach, entre d’altres, mentre que Diego Ares inicia un projecte de llarg recorregut amb el festival, en què interpretarà, també al clavicèmbal, una selecció de Sonates del pare Antoni Soler, originari d’Olot, corresponents a diversos períodes compositius. Enguany començarà amb les Sonates amb influència d’Scarlatti. Un altre clavicembalista, fitxatge d’Harmonia Mundi per repassar el catàleg bachià per a clave, Andreas Staier, recalarà a Girona per oferir la seva versió de les cabdals Variacions Goldberg de J. S. Bach. En un altre programa únic a l’Estat, l’actuació del baríton alemany Christian Gerhaher, acompanyat per Gerold Hubert al piano, oferirà un dels millors Liederabends possibles en un programa íntegrament dedicat als lieder de Franz Schubert. El conjunt Ars Nova de Barcelona, sota la direcció de Mireia Barrera, interpretarà unes misses polifòniques al Claustre del Monestir de Sant Daniel, mentre que la Jove Orquestra Nacional de Catalunya i la Coral Polifònica de Puig-reig, sota la Després de gairebé dues dècades de programació ininterrompuda, el Festival Nits de Jazz a Platja d’Aro acredita més de 130 concerts i un currículum d’actuacions amb formacions com La Vella Dixieland, Llibert Fortuny, Raynold Colom, Divinas, Barcelona Big Blues Band & Dani Nel·lo, Big Mama, etc. Nits de Jazz forma part d’Estereofònics (www.estereofonics.com), la marca que des de l’any 2015 aplega tots els festivals i espectacles musicals que es fan a l’estiu a Castell d’Aro, Platja d’Aro i S’Agaró, i que enguany proposa setanta concerts en només 120 dies (del 15 de maig al 17 de setembre) amb múltiples gèneres, del jazz a la clàssica. www.nitsdejazz.com JULIOL 10a EDICIÓ DEL BANC SABADELL VIJAZZ PENEDÈS 2016 direcció de Pablo González, oferiran la Simfonia núm. 9, “Coral” de Beethoven junt amb fragments d’obres de Mahler i Mozart. Finalment, el pianista sabadellenc José Menor clourà el projecte iniciat l’any 2012 per Hèctor Parra i Nits de Clàssica de Girona de confegir un nou àlbum per a piano inspirat en algunes imatges de diversos artistes plàstics. El programa es completarà amb obres d’Enric Granados, de qui enguany es commemora el centenari de la mort. www.auditorigirona.org Lluís Companys de Castell d’Aro. El Festival presenta un cartell integrat per formacions i solistes del país, com The Mellow Sound Jazz Quartet, la Sant Andreu Jazz Band, Ignasi Terraza Trio, Monica Green, i l’Orquestra Nacional d’Andorra amb Laura Simó. L’activitat continua amb la Juliend Silvand Bumpy Roof Band –New Orleans, blues i swing ple d’energia, espontaneïtat i vitalitat–, Bruno Oro amb La Dream Big Band, Supersax Project, The Hanfris Quartet amb La Big Band Jazz Maresme i Rocio Seligrat Quartet. L’edició d’enguany del Banc Sabadell Vijazz Penedès 2016 se celebrarà els dies 1, 2 i 3 de juliol a Vilafranca del Penedès amb l’americana Dee Dee Bridgewater i el camerunès Richard Bona com a caps de cartell de la desena edició. Dee Dee Bridgewater, de forta i efervescent personalitat i uns sorprenents dots vocals, guanyadora de tres Grammy, és una artista dominant, amb uns encants que sedueixen la seva audiència. En una carrera que es remunta als anys seixanta, Bridgewater ha acompanyat moltes de les grans figures de la música, com Dizzy Gillespie, Max Roach o Sonny Rollins. El seu darrer treball, Dee Dee featfer’s, és un tribut commovedor a Nova Orleans en el desè aniversari de l’huracà Katrina, música que portarà amb el seu quintet estel·lar. JUNY-SETEMBRE 19è FESTIVAL NITS DE JAZZ A PLATJA D’ARO Del 25 de juny al 2 de setembre tindrà lloc la dinovena edició del Festival Nits de Jazz a Platja d’Aro, amb un total de deu concerts, que presenta com a principal novetat l’ampliació, tant del nombre d’actuacions, com de les dates del programa i dels escenaris. El gruix del programa es continua desenvolupant a la Platja Gran de Platja d’Aro (zona del Cavall Bernat), amb vuit concerts gratuïts –amb servei de seient per a mil espectadors–, cada divendres, del 8 de juliol al 26 d’agost, a partir de les 23 h. Enguany, però, s’hi afegeixen escenaris, com l’exterior de l’espai cultural de la Masia Bas de Platja d’Aro (en la inauguració el 25 de juny) i la plaça de MÒNICA GREEN A LES NITS DE JAZZ DE PLATJA D’ARO 7 RAQUEL ANDUEZA AL FEMAP I AL FESTIVAL DE TORROELLA Per la seva banda, Richard Bona conjuga el virtuosisme d’un Jaco Pastorius, la fluïdesa vocal de George Benson i el sentit de la música i l’harmonia de João Gilberto, tot meravellosament combinat amb la cultura africana. Amb la formació Mandekan Cubano, el cantant, compositor, baixista i líder camerunès de la banda presenta un concert de fusió amb un repertori impregnat de la música africana tradicional cubana, tot maridat deliciosament amb l’encant de les paraules Mandekan. http://vijazzpenedes.com JULIOL-AGOST 6a EDICIÓ DEL FEMAP El Festival de Música Antiga dels Pirineus encara la sisena edició amb 28 municipis entorn dels Pirineus participant-hi activament i un total de 43 concerts, trets que el situen com el més gran festival de música antiga a Europa. Enguany aplega grups musicals d’Espanya, Itàlia i França i ofereix, a més dels concerts, activitats complementàries, com ara un curs de divulgació i un altre de perfeccionament per a músics, a més de tallers i concerts de caràcter social. El Festival, que celebra gran part dels concerts en espais petits, com són claustres o esglésies de les poblacions pirinenques associades, aposta per la producció de concerts amb músics del país. Així doncs, enguany s’inaugura a la Seu d’Urgell amb una producció pròpia liderada pel violinista lleidatà Joan Espina i un conjunt de músics locals, que interpretaran Les quatre estacions 8 • REVISTA MUSICAL CATALANA d’Antonio Vivaldi. L’Acadèmia del FeMAP, amb el prestigiós violinista i gran coneixedor de la interpretació historicista Hiro Kurosaki, oferirà una visió àmplia dels estils musicals de l’època barroca, des de Händel a Rebel, passant per Purcell. També hi actuarà la Capella de Ministrers, que dirigeix Carles Magraner, amb un programa entorn de la figura de Ramon Llull. La formació Il Coro d’Arcadia i María Cristina Kiehr, sota la direcció d’Alessandro Ciccolini, oferiran un viatge per Nàpols i Venècia a través de les cantates per a soprano, violí i baix continu d’Alessandro Scarlatti i Antonio Vivaldi, mentre que La Companyia Musical oferirà un programa inèdit fruit de les investigacions musicològiques i la recerca patrimonial de Bernat Cabré; es tracta d’una mostra variada i extensiva de la música del Barroc a Catalunya, des de Pere Riquet fins a Francesc Valls. Cal destacar també la participació de nombrosos grups i solistes del país, com Gli Incogniti, Antoni Madueño, Harmonia del Parnàs i Marian Rosa Montagut, Barcelona Ars Nova i Mireia Barrera, Musica Reservata de Barcelona amb Juan de la Rubia a l’orgue positiu, el Qvixote Quartet i Carles Canut, Raquel Andueza i Jesús Fernández Baena, l’Ensemble O Vos Omnes i Xavier Pastrana, l’Acadèmia 1750, Rafael Ruibérriz i Alfonso Sebastián i La Ritirata. Des de Bossòst a Sant Joan de les Abadesses. www.femap.cat JULIOL-AGOST BRAD MEHLDAU AL FESTIVAL DE JAZZ DE L’ESTARTIT-COSTA BRAVA La tercera edició del Festival de Jazz de l’Estartit-Costa Brava, proposta artística que complementa la programació de la música clàssica BRAD MEHLDAU 16 DE JULIOL A L’ESTARTIT del Festival de Torroella de Montgrí, és la nova proposta musical creada el 2014 per Joventuts Musicals de Torroella de Montgrí, amb la voluntat de dinamitzar la presència d’aquest gènere musical entre la població local i oferir una oferta de categoria internacional durant l’estiu a la Costa Brava. Té el seu antecedent en els concerts de jazz que des de finals de la dècada de 1980 va anar programant en el Festival de Torroella de Montgrí, per on han passat músics com Stéphane Grappelli, Tete Montoliu i Lluís Vidal. Des del trasllat del Festival davant de les illes Medes, pel seu escenari han passat músics i artistes internacionals: Avishai Cohen, Dave Holland, Perico Sambeat, Chano Dominguez, Martirio, Horacio Fumero, David Xirgu, Jordi Sabatés, Llibert Fortuny i The Excitements, entre d’altres. Enguany el nom més destacat del Festival és, sens dubte, el pianista Brad Mehldau, que arriba a la plaça Llevantina de l’Estartit amb un programa junt amb John Scofield a la guitarra i Mark Guiliana a la bateria. L’estrena del Festival, però, serà a càrrec del cantant de soul Myles Sanko, natural de Ghana però crescut a Cambridge. I Cecile McLorin hi arribarà després de guanyar, fa cinc anys, el concurs més prestigiós del món en l’àmbit jazzístic, el Thelonious Monk Jazz Competition. El seu darrer volum va ser guardonat amb un Grammy com a millor àlbum de jazz vocal el 2016. També hi actuarà el saxofonista James Carter amb el seu Organ Trio, format per Gerard Gibbs i Leonard King. Els músics del país igualment hi tindran una forta presència, ja que hi participarà el Gabriel Amargant Quintet –amb Gabriel Amargant al saxo i clarinet i Marco Mezquida al piano, juntament amb Albert Sanz, Javier Colina i Al Foster, amb el seu programa O que será– i Joan Chamorro i el seu equip de músics, en què destaca la presència d’Ignasi Terraza, Andrea Motis i, com a novetat, el trompetista Joan Mar Sauqué. Per últim, el David Mengual Slow Quartet col·laborarà amb la veu de Carme Canela. L’Espai Fringe obrirà diversos espais a les jam sessions protagonitzades per joves valors del món del jazz. www.festivaldetorroella.cat/ca/programacio/jazz-festival-lestartit JULIOL-AGOST SET SEGLES DE MÚSICA EN EL 36è FESTIVAL TORROELLA DE MONTGRÍ El Festival de Torroella de Montgrí se celebrarà a la localitat empordanesa del 30 de juliol al 19 d’agost. Des del Llibre vermell de Montserrat (del segle XIV) a la música d’Arvo Pärt i Toru Takemitsu, acull tretze concerts, més un de familiar, que tindran lloc principalment a l’Espai Ter, tret del concert amb els cants del Llibre vermell, que serà a l’església de Sant Genís. Fidel al seu segell, el Festival aplega diverses propostes amb el denominador comú de la interpretació amb criteris històrics. Hi actuaran grups com l’Ensemble Micrologus –que oferirà el ja esmentat Llibre vermell de Montserrat–; l’Acadèmia 1750, amb direcció de Massimo Spadano i amb la col·laboració del violinista Giuliano Carmignola –en un programa vienès amb obres de Haydn, Mozart i Schubert–; la Capella Napolitana Antonio Florio, amb un programa dedicat a la Salve Regina en versió de Pergolesi o de Vivaldi; els Gabrieli Consort, sota la direcció de Paul McCreesh, amb obres d’autors barrocs anglesos dedicades a la Mare de Déu; Il Giardino Armonico i Giovanni Antonini, que tornen a Torroella amb obres dels segles XVI i XVII; Jordi Savall i Andrew Lawrence-King a l’arpa i salteri amb el seu programa “La viola cèltica”, i, per últim, la soprano Raquel Andueza i el seu grup, La Galanía, que interpretaran danses i cançons d’amor del segle XVII, música profana i festiva d’origen espanyol. de l’Orquestra Simfònica del Vallès, sota la direcció de Rubén Gimeno, i l’actuació del pianista Lukas Geniusas, guanyador del segon premi del Concurs Chopin de Varsòvia 2010 i el segon premi del Concurs Txaikovski 2015. A més, el Festival es compromet amb la celebració del centenari d’Enric Granados programant l’òpera Follet, redescoberta recentment a Lleida, a càrrec de l’Orquestra de Cadaqués i el Cor de Cambra de l’Auditori Enric Granados de Lleida, dirigits per Jaime Martín. www.festivaldetorroella.cat El Festival s’inaugurarà amb un doble recital a càrrec de dos joves talents vocals, premiats recentment en importants concursos internacionals. Són el tenor samoà Pene Pati, guanyador del Concurs de Cant Montserrat Caballé 2014 i segon premi d’Operalia 2015, i la mezzosoprano nord-americana J’Nai Bridges, guanyadora del darrer Concurs de Cant Francesc Viñas. En completen la programació, el recital de violí i piano de Viktoria Mullova i Katia Labèque, amb obres de Mozart, Schumann, Ravel, Takemitsu i Pärt, els recitals de Nikolai Lugansky i el pianista bilbaí Joaquín Achúcarro –en la seva cita anual amb el públic de Torroella des del 1993–, el concert 6è Festival de Música Antiga 01/07 La Seu d’Urgell 02/07 Puigcerdà 03/07 Berga LA SCHUBERTÍADA A VILABERTRAN 2016 S’OBRE AL MÓN Amb els ulls posats en el vint-icinquè aniversari l’any vinent, la Schubertíada a Vilabertran presenta una nova edició entre el 18 d’agost i el 3 de setembre de 2016, en què destaca el retorn de veus històriques per al festival, com la soprano Juliane Banse, el baríton Matthias Goerne, la participació de la Camerata 432 –ensemble instrumental fundat en el marc de la Schubertíada– i la Més informació i venda d’entrades a: HOTEL + ENTRADA a www.femap.cat www.packsturisticsfemap.cat Vine, viu i escolta els Pirineus 2016 Vivaldi Quatre Estacions Concert Inaugural AGOST-SETEMBRE Reserva el teu pack dels Pirineus 01/07 2 7/08 presentació de nous artistes, com el pianista Daniel Kharitonov, la pianista Noelia Rodiles i la soprano Anna Lucia Richter. La Schubertíada a Vilabertran ja mira cap al 2017, en què se celebrarà el vint-i-cinquè aniversari de la creació del que és un dels festivals de lied més importants d’Europa. La soprano alemanya Juliane Banse serà l’encarregada d’inaugurar la vint-i-quatrena edició acompanyada al piano per Wolfram Rieger amb lieder de Brahms, Duparc i Schubert. El baríton Matthias Goerne hi oferirà dos recitals, el primer amb lieder de Berg, Schumann, Wolf, Xostakóvitx i Brahms i el segon amb lieder de Beethoven, acompanyat al piano per Alexander Schamlcz. Seguint la línia de presentar noves veus, es donarà a conèixer el tenor Mauro Peter amb La bella molinera de Franz Schubert, acompanyat al piano per Helmut Deutsch, i la soprano Anna Lucia Richter acompanyada al piano per Michael Gees, en un recital íntegrament Schubert. El festival repeteix la fórmula Bach Breakfast amb dos concerts matinals: la violinista Lina Tur interpretant Partites de J. S. Bach i el violoncel·lista del Quartet Casals, Arnau Tomàs, que interpretarà tres Sonates per a viola de gamba i clavicèmbal de J. S. Bach. www.schubertiadavilabertran.cat 21/07 Castellciutat 22/07 Berga 23/07 Sort 23/07 Organyà 24/07 Llívia Gli Incogniti False consonances of melancholy Antoni Madueño - Clus trobar Despertant instruments adormits AQUESTA CARTELLERA POT PRESENTAR CANVIS DE DARRERA HORA. 07/08 Tremp 08/08 Vall de Boí 12/08 Seurí 13/08 Estamariu 14/08 Ordino 08/07 Ripoll ESMUC: Projectes finals de Master 09/07 Berga Organyà 13/08 St. Joan de les Abadesses Espot Inégal Consort Viatge pel Barroc Europeu 24/07 10/07 25/07 La Seu d’Urgell 14/08 La Seu d’Urgell 09/07 Llívia Amat Santacana i Eloi Fuguet No em barroca! 26/07 Sort 15/08 Salàs de Pallars 27/07 Tremp 19/08 Puigcerdà 28/07 La Pobla de Segur 20/08 La Seu d’Urgell 29/07 Estany Gento Paüls 30/07 La Pobla de Segur Harmonia del Parnàs Música, dansa i amor 21/08 20/08 Enviny Barcelona Ars Nova Vespres de la Mare de Déu 21/08 Son 25/08 Escaldes-Engordany 26/08 La Seu d’Urgell 27/08 Alp 10/07 Riner 12/07 Bourg-Madame 13/07 Andorra la Vella 14/07 Tremp 15/07 Bagà 15/07 Esterri d’Àneu 16/07 Berga 1 7/07 La Seu d’Urgell 16/07 Vilaller 1 7/07 Avià Capella de Ministrers Mediterraneum – Ramon Llull Il Coro d’Arcadia i María Cristina Kiehr Viatge musical per les cantates d’Scarlatti i Vivaldi Companyia Musical Florigelium Musicum Cataloniæ 30/07 Ripoll 05/08 Guardiola de Berguedà 06/08 Riner 07/08 Bossòst GastroFilm Documental: Música Celestial Degustació productes artesanals Musica Reservata de Barcelona Officium defunctorum In Obitu et Obsequiis Sacrae Imperatricis Troban’s a Qvixote Quartet i Carles Canut Les músiques del baró de Maldà R. Andueza i J. Fernández Baena D’amore e tormenti Ensemble O Vos Omnes Misses brevis de Haydn i Mozart Acadèmia 1750 El Viatge del Rei R. Ruibérriz i A. Sebastián Sonates per a flauta i clave de Bach La Ritirata Quartets de corda de Boccherini, Haydn i Arriaga 9 31 D’AGOST CATEDRAL DE WESTMINSTER DE LONDRES L’organista ha trobat en l’orgue el vehicle ideal amb el qual recórrer el món, tot saltant a través de tots els estils musicals. 10 • REVISTA MUSICAL CATALANA EN PORTADA “L’ORGUE ÉS UNA GRAN MÀQUINA CAPAÇ D’EMOCIONAR” JUAN DE LA RUBIA EL 16 D’ABRIL PASSAT A L’ESGLÉSIA DE SANTA MARIA DE POBLET ES VA PRESENTAR EL NOU DISC DE L’ORGANISTA DEDICAT A BACH I GRAVAT A L’ORGUE METZLER DEL MATEIX MONESTIR. I ARA L’ARTISTA INICIA UNA GIRA QUE EL PORTA A ACTUAR A LA CATEDRAL DE WESTMINSTER I GRANS ESCENARIS DE PARÍS I SANT PETERSBURG. L text Javier Pérez Senz · fotografies Quim Roser a naturalitat és una de les qualitats que defineixen la personalitat artística de l’organista Juan de la Rubia. Músic sempre honest amb les partitures que interpreta, defuig l’espectacle mediàtic que ofereixen alguns dels seus col·legues i sap emocionar el públic amb una rara combinació de rigor, fantasia, domini de l’estil i una expressivitat desbordant. El nou disc de Juan de la Rubia, tocant el meravellós orgue de tribuna del monestir de Poblet, és una declaració d’amor i passió per la música de Johann Sebastian Bach. És el primer disc que dedica íntegrament al seu compositor de capçalera i pretén mostrar la varietat d’estils de la música de Bach: preludis, fugues, tocates i corals; seleccionats amb voluntat d’oferir un retrat de l’esperit creatiu del genial compositor alemany, ocuparan la seva agenda de concerts els propers mesos. Amb actuacions en indrets com la catedral de Westminster i grans escenaris de París i Sant Petersburg, en una gira amb diverses actuacions a Catalunya. JAVIER PÉREZ SENZ: Interpretar Bach en un lloc tan carregat de màgia i espiritualitat com és el monestir de Poblet deu ser una experiència fascinant... Com va anar? JUAN DE LA RUBIA: Sí, ha estat una experiència única. L’enregistrament es va realitzar el mes de novembre passat a l’orgue de tribuna del monestir, un instrument ideal per interpretar la música de Bach en particular i del repertori barroc alemany i francès en general. La nau té una màgia especial, una sensació de pau que va impressionar tot l’equip de l’enregistrament, amb Pere Casulleras com tonmeister de luxe. Hi ha una peça que en principi no era previst d’incloure en el disc. Es tracta del coral Erbarm dich mein, o Herre Gott, BWV 721, que va sorgir de manera inesperada durant les nits d’assaig. De fet, vàrem apagar tots els llums de la nau i vàrem encendre-hi només dues espelmes. Va ser impressionant. Semblava que el so sorgia de forma misteriosa de cada racó de la nau. 11 DEFENSAR EL PATRIMONI 1 DE NOVEMBRE FAUST DE F.W. MURNAU AL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA Defenses amb passió la necessitat de divulgar el patrimoni musical amb cicles de concerts ambiciosos. És que no hi ha una programació seriosa amb l’orgue com a protagonista, se’n fan pocs concerts i no s’omplen, però hi ha molt públic. El Palau es mereix un cicle d’orgue ampli i variat que mostri la qualitat d’un instrument que és únic, singular i molt important, com n’hi ha pocs a Espanya. El problema dels concerts d’orgue és que moltes vegades ens fan por i abaixem molt el preu de les entrades, o es fan gratis, i així no es valora un repertori. Com s’aconsegueix implicar més el públic en aquesta recuperació? Allà on s’han fet campanyes de restauració d’instruments en les quals participen els ciutadans, perquè la gent del poble sap que això que costa diners és patrimoni de tots i ho senten seu, assisteixen als concerts i omplen les esglésies en molts llocs. Però quan aquesta restauració cau del cel, pagada per l’Administració, no ho valoren. Juan de la Rubia a l’estació de França de Barcelona, síntesi d’eclecticisme artístic i tecnologia, dues constants en la vida de l’organista. igor cortadellas on si no toques Bach la vida no té sentit. I això que sembla una dificultat, i que ho és, també resulta un enriquiment per al músic, perquè et permet tenir aquesta rapidesa per adaptar-te a cada instrument. I això t’obliga a caminar a la recerca de la perfecció tècnica més gran possible. Tens l’oportunitat de convertir-te en un músic més versàtil. JPS: Quan veus en acció un organista, hi ha una dimensió camaleònica, ja que, a partir d’una tècnica bàsica, s’obre un ventall de recursos tècnics que cal anar adaptant a cada època, a cada estil, a cada peça i a cada instrument. JDLR: És un inconvenient i alhora un avantatge per al músic, perquè et permet la possibilitat de ser més creatiu. El fet de tenir orgues diferents, d’haver de tocar repertoris diferents, adequats a cada instrument, el fet de tenir una història i un repertori tan immens, des de la música del Renaixement fins a les noves creacions, ens permet molta varietat, però en cada actuació has d’adaptar-te al tipus d’orgue. De vegades tens orgues històrics en els quals només pots tocar música ibèrica, o concerts de grans orgues en auditoris on has de tocar un repertori simfònic, però també incloure una mica de Bach; o tens concerts a la zona de Turíngia 12 • REVISTA MUSICAL CATALANA JPS: Davant un repertori tan immens, evitar l’especialització no deu ser gens fàcil. JDLR: Un pot decidir com a intèrpret ser com Ton Koopman i tocar només orgues barrocs alemanys, que són meravellosos, amb la qual cosa t’acabes acostumant a tocar un sol tipus d’instruments i un sol tipus de repertori, de manera que quan et canvien el repertori tens problemes. Però si tens aquesta versatilitat, el gust per altres colors, per adaptar-te a diferents instruments i a diversos repertoris, això em sembla sempre una riquesa. JPS: Quan vas saber que no volies especialitzar-te en un únic repertori? JDLR: Això ho vas veient amb el temps. Sóc una persona molt obsessiva per diferents repertoris, per èpoques i instruments concrets, i aquestes obsessions em duren una temporada: pot ser un any o quatre mesos de consagrar-me en cos i ànima a aquest repertori, però després canvio a un altre. I torno a Bach. Fa dos anys em va donar per Wagner i vaig estar fent i tocant transcripcions de fragments de les seves òperes. Però sempre torno a Bach, és una constant en la meva vida. JPS: Què sents quan tornes a trobar-te amb un orgue del qual guardes un bon record? JDLR: En recordes sensacions; és com quan has quedat amb un amic que fa temps que no veus, que potser no coneixes prou, però CINEMA I SIMFONIES AMB ORGUE L’orgue té públic si se’n fan propostes atractives i variades i no només concerts clàssics. Ho diu Juan de la Rubia, i ha quedat clar en els cicles de cinema que ha ofert al Palau. “Després de l’èxit aquest any de Nosferatu, la temporada vinent farem una altra Nit de Hallowen al Palau amb la projecció del Faust de Murnau amb música d’orgue en directe. Funciona molt bé i atreu nous públics. Però també l’orgue com a instrument simfònic pot crear afició. Tots els grans auditoris del món amb una orquestra de primera amb temporada estable tenen orgue a la sala; solament així poden fer bé el repertori per a orquestra amb acompanyament d’orgue: Simfonia Alpina i Zaratustra de Richard Strauss, Segona i Vuitena de Mahler, la Simfonia amb orgue de Saint-Saëns, concerts per a orgue i orquestra, etc. I fer aquestes obres amb un orgue electrònic és vergonyós, això mai no emocionarà. L’orgue electrònic és una màquina que no emociona, l’inrevés de l’orgue de tubs.” que saps que et queia bé, que tens ganes de veure’l perquè va haver-hi bon feeling. I aquestes hores prèvies que passem tot sols tocant l’orgue abans del concert és com un coneixement exprés. JPS: De vegades fa la sensació que l’organista roman tan aïllat a la seva cabina que sembla que no nota la presència del públic. JDLR: La sensació és que et falta aquest contacte, però alhora et proporciona altres avantatges, per exemple trobar-te tu sol davant el perill, davant l’orgue en tant que màquina, perquè m’agrada molt parlar de l’orgue com a gran màquina, com un avió, un vaixell o un tren, que es maneja des d’un espai relativament petit, com la cabina d’un avió. Amb una gran diferència; estàs conduint una gran màquina, però amb capacitat d’emocionar. És una màquina que produeix emocions. JPS: ¿L’orgue mostra el camí per aconseguir la millor interpretació? JDLR: Per descomptat, et diu per on pots anar i per on és millor no fer-ho. L’orgue és el millor professor. No és una relació unidireccional, ni un determinat instrument admet qualsevol recurs, qualsevol tècnica; és més, l’instrument et mostra el camí; hi ha una sèrie de normes i camins però no són dogmes. A l’hora d’interpretar, registrar, articular, has de tenir en compte l’estil de l’instrument: com es comporta, la pressió de l’aire, com respon. De vegades és duríssim, de vegades no, i quina acústica té i on està situat, perquè l’instrument no és solament l’orgue, és tota la sala. Cal veure com es comporta aquest orgue en cada peça. JPS: Improvisar ha de ser per a un organista alguna cosa tan natural com respirar, com parlar. Però tampoc no deu ser senzill... JDLR: Jo sóc professor d’improvisació per a pianistes i per a organistes a l’ESMUC. La improvisació per als organistes és una assignatura molt forta, la segona després d’interpretació, i hi donem molt valor. Improvisar és com parlar. Si dominem el llenguatge i sabem què vol dir cada paraula, podem improvisar. Doncs en el llenguatge musical passa el mateix. Cert és que en el cas de l’organista, la improvisació és un art viu, no s’ha perdut com passa amb el piano. Treballem la improvisació des d’un punt de vista pràctic, per enriquir la interpretació. Però el fet de tocar en misses, acompanyant la litúrgia, treballant al servei de l’Església per dotar la litúrgia d’una música de qualitat, sempre ha obligat l’organista a improvisar. JPS: Com és la funció de l’organista en els serveis religiosos? JDLR: La litúrgia és com un collaret de perles, cada perla és una part de la missa i la música, l’orgue és el fil que les uneix. Cada perla ha d’estar al seu lloc, i no té sentit queixar-te que el capellà no et deixa acabar una peça, has d’assumir que tu no ets el protagonista i que el ritme de la cerimònia té les seves pròpies lleis. La litúrgia té una dimensió teatral, però també té un ritme que no ve marcat per la música, sinó pel ritme de la litúrgia. JPS: En aquest sentit, el teu treball com a organista de la Sagrada Família pot resultar a vegades una mica frustrant com a músic. JDLR: Jo sóc el primer a qui agrada que m’escoltin, però, i això ho he après a la Sagrada Família, quan participes en una celebració amb tanta gent, amb tants capellans, amb tants celebrants, el cor, l’orgue... T’adones que fa falta un ritme i que l’organista no pot imposar-lo. Si estàs tocant en l’Ofertori, que dura tres minuts, una gran obra de Bach que en dura sis, podràs allargar-lo mig minut més, però no t’estaran esperant que acabis, perquè cau el ritme de la litúrgia. La música és preciosa, però el ritme cau. En la litúrgia protestant la música té una altra importància, però en la catòlica té una funció tècnica d’acompanyament, imprescindible, però no és el més important. 13 NOVES TEMPORADES PALAU DE LA MÚSICA CATALANA SINGULARITATS DE PRIMERA LÍNIA INTERNACIONAL paul quackenbush LA PRESENTACIÓ de Simon Halsey com a nou director artístic dels cors de l’Orfeó Català i assessor artístic del Palau de la Música Catalana és una de les apostes del Palau de la Música Catalana per refermar la voluntat d’internacionalització dels cors de l’Orfeó Català i fer d’aquest un dels projectes centrals de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana, al costat de la vocació social de l’entitat i la programació d’una temporada plena de propostes musicals innovadores, de qualitat i singulars. Simon Halsey va presentar el nou cicle de concerts del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana, amb set concerts sota la direcció de diversos directors de categoria internacional, com Nicolas Fink, Simon Carrington i els catalans Xavier Puig, Mireia Barrera i Josep Vila i Casañas. Simon Halsey va explicar noves idees, entre les quals hi ha la creació d’una escola de directors corals i assajos oberts per conèixer l’Orfeó Català des de dins i atreure nous cantants. Matthias Heyde 14 • REVISTA MUSICAL CATALANA La temporada 2016-17 compta amb el compositor i director català Salvador Brotons com a compositor convidat, del qual l’Orfeó Català estrenarà dues obres corals, una que dirigirà Simon Halsey; l’altra, la Cantata de Randa, inspirada en Ramon Llull, que dirigirà el mateix compositor. Enguany el Palau de la Música Catalana focalitza part de la programació en dos compositors: Claudio Monteverdi i Ludwig van Beethoven. Del primer s’interpretarà Selva morale e spirituale amb Pablo Heras-Casado i el Balthasar Neumann Chor, i s’interpretarà la primera audició completa a Barcelona d’Il ritorno d’Ulisse in patria amb John Eliot Gardiner i els seus English Baroque Soloists. Del segon, Ludwig van Beethoven, se’n farà un recorregut exhaustiu per la seva obra, amb la interpretació de la integral de Sonates per a violí i piano, amb Leonidas Kavakos com a violinista; la integral dels Trios per a piano a càrrec del Trio Ludwig, i, com a colofó, la interpretació de les nou Simfonies, per ordre cronològic, en cinc concerts maratonians entre el 12 i el 15 de març, a càrrec de l’Orquesta Sinfónica Simón Bolívar de Veneçuela, sota la direcció del carismàtic Gustavo Dudamel, que és el proper convidat a dirigir el tradicional Concert d’Any Nou de la Filharmònica de Viena. Aquest projecte visitarà molt poques ciutats al món, entre les quals cal comptar només Hong Kong, Nova York, Viena, París o Londres, i Barcelona. PROJECTES MUSICALS DE LLARG RECORREGUT Continuen els projectes ja iniciats András Schiff, William Christie i Les Arts Florissants, René Jacobs, Mark Padmore i Benjamin Alard, i en comencen alguns de nous. Un dels projectes més singulars és el del llaütista Thomas Dunford, que oferirà en quatre anys l’obra per a llaüt de Johann Sebastian Bach. leclercq DE MONTEVERDI A BROTONS CITES INELUDIBLES Un concert rellevant serà per exemple el d’inauguració de la temporada, el 12 de setembre de 2016 amb el Requiem de Verdi, l’Orfeó Català i el Cor Jove de l’Orfeó Català amb la London Symphony Orchestra, sota la direcció del seu principal director convidat, Gianandrea Noseda. L’Orquestra del Gran Teatre del Liceu i Josep Pons estrenaran la darrera simfonia de Joan festival NITSDECLASSICA GIRONA 2016 · 25 juny / 19 de juliol Guinjoan: Fiat Lux; l’Orquesta Sinfónica Teresa Carreño de Veneçuela interpretarà la Segona Simfonia de Mahler, amb les veus del Cor Jove de l’Orfeó Català i el Cor de Cambra del Palau. També destaca el concert de Halloween, l’1 de novembre, en què l’organista Juan de la Rubia oferirà la seva versió en la improvisació del Faust de W. Murnau o l’actuació de Cameron Carpenter acompanyant l’Orfeó Català i el Cor de Cambra del Palau en la interpretació dels Chichester psalms de Bernstein. També hi seran presents artistes internacionals, com Philippe Jaroussky, Jean-Guihen Queyras, Zhu Xiao-Mei, Grigory Sokolov, Juan Diego Flórez, Piotr Beczala, Bejun Mehta, Cecilia Bartoli, Pinchas Zukerman, Yuja Wang, Javier Perianes, el Quartet Hagen, Kristian Bezuidenhout, Raimon, Mark Padmore, Kazushi Ono amb l’OBC i Yuri Temirkanov amb la Filharmònica de Sant Petersburg. La presència d’artistes i formacions catalanes en la programació del Palau també és destacada: Jordi Savall, Nexus Piano Duo, els pianistes Josep Maria Colom, Albert Guinovart, Sira Hernández, Katia Michel, Àlex Alguacil i Daniel Blanch, el Quartet Gerhard, el Trio Fortuny, la flautista Patricia de No, el guitarrista i compositor Eduard Iniesta, el tenor David Alegret i formacions com la Cobla Marinada, la Cobla Sant JordiCiutat de Barcelona, la Banda Municipal de Barcelona i els cors Lieder Càmera, Cor de Cambra de l’Auditori Enric Granados de Lleida i Voxalba. Dies 25 i 26 de juny, Claustre Sant Pere de Galligants · 17 de juliol, Catedral de Girona. GRATUÏTS OBERTURA: JOVENTUTS MUSICALS DE GIRONA MARC SERRA · PAU RIURÓ QUINTET DE VENT PROYECTO BETA Dimecres 29 de juny. 21h · Catedral de Girona Preu: 25 € LES M USICIENS DU LOUVRE MARC MINKOWSKI, director El testament musical de Pergolesi ÚNICA ACTUACIÓ A L’ESTAT Dissabte 2 de juliol. 21h · Claustre del Monestir de sant Daniel Preu: 10 € ARS NOVA MIREIA BARRERA, directora El triomf de l’espectacularitat sonora Diumenge 3 de juliol. 21h · Claustre de la Catedral Preu: 12 € MAHAN ESFAHANI, clavicèmbal La revolució en el món del clave ÚNICA ACTUACIÓ A L’ESTAT Dimarts 5 de juliol. 21h · Claustre de la Catedral Preu: 12 € DIEGO ARES, clavicèmbal Pare Antoni Soler: Sonates ÚNICA ACTUACIÓ A L’ESTAT · PROGRAMA ENCÀRREC DEL FESTIVAL Dijous 7 de juliol. 21h · Claustre de la Catedral Preu: 20 € ANDREAS STAIER, clavicèmbal J.S. Bach: Variacions Goldberg ÚNICA ACTUACIÓ A L’ESTAT Dissabte 9 de juliol. 21h · Auditori de Girona Preu emocional JOVE ORQUESTRA NACIONAL DE CATALUNYA · PABLO GONZÁLEZ, director L. van Beethoven: Simfonia núm. 9 “Coral” Diumenge 10 de juliol. 21h · Auditori de la Mercè Preu: 20€ CHRISTIAN GERHAHER, baríton GEROLD HUBER, piano Lieders de F. Schubert ÚNICA ACTUACIÓ A L’ESTAT Dijous 14 de juliol. 21h · Claustre de la Catedral Preu: 12€ JOSÉ M ENOR, piano Programa: H. Parra (encàrrec Nits de Clàssica), E. Granados Dissabte 16 de juliol. 21h · Claustre de la Catedral Preu: 12€ LA REAL CÁMARA EMILIO MORENO, violí i director. L’apoteosi de la Trio Sonata italiana PROGRAMA ENCÀRREC DEL FESTIVAL Dimarts 19 de juliol. 21h · Auditori de Girona Preu: 25€ LES ARTS FLORISSANTS WILLIAM CHRISTIE, director Pietisme i profanament: les dues cares de Bach ÚNICA ACTUACIÓ A L’ESTAT Més informació: www.auditorigirona.org/nitsdeclassica · 872 08 07 09 CANALS DE VENDA: WEB i TAQUILLES Segueix-nos a: 15 josep molina La temporada 2016-17 arrencarà posant en valor el talent de casa amb el projecte Brahms Piano Quartet, que reunirà quatre artistes amb una forta projecció internacional: Josep Colomé, Joaquín Riquelme, David Apellániz i Enrique Bagaría, per completar la integral dels quartets amb piano de Brahms. El Quartet Casals i el Belcea protagonitzaran un dels grans projectes de la temporada, amb la interpretació dels dos sextets de Brahms. Hi seran presents també el Jerusalem Quartet i el Quartet Diotima. L’Emergents Barcelona Music Festival és una de les grans novetats de la temporada 2016-17 de L’Auditori. Aquest festival, que vol posar en valor el nou talent d’aquí i d’arreu, se celebrarà del 18 al 23 d’abril, amb noms com els de Sergey Malov, Lluís Grané, Dalia Quartet, Azahar Ensemble, Oscar Alabau o el Trio Colom-Arias-Floristan. morgan roudaut / naïve OBC L’ AUDITORI MÉS DE 300 PROJECTES I CONCERTS L’AUDITORI PRESENTA una programació transversal per a la temporada 2016-17, amb més de 300 projectes i concerts en els cicles Música Antiga, Cambra, Sampler Sèries, Amplificats, Escenes, i de la Banda Municipal de Barcelona, el Servei Educatiu i el Museu de la Música, que se sumen a la programació de l’OBC. La programació Música Antiga és la més reeixida, amb propostes singulars com el concert de la Freiburger Barockorchester i Pablo Heras-Casado amb el Concert per a violí i orquestra i la Cinquena Simfonia de Mendelssohn, obres que enregistraran en disc per a Harmonia Mundi a la sala gran de L’Auditori. 16 • REVISTA MUSICAL CATALANA NOMS IL·LUSTRES Hi seran presents altres noms il·lustres en l’àmbit de la interpretació amb criteris històrics, com és el cas de Rinaldo Alessandrini i el seu grup Concerto Italiano, que interpretaran L’Orfeo de Monteverdi; Le Concert Spirituel i el seu director, Hervé Niquet, amb música de Henry Purcell; The Sixteen i Harry Christophers amb música inspirada en la Capella Sixtina, i Jordi Savall amb música de Marais, Vivaldi, Telemann i Rameau. L’Akademie für Alte Musik de Berlín completarà la interpretació de la integral dels Concerts de Brandenburg i les Suites per a orquestra. Hi destaquen també els tres concerts al Museu de la Música sobre patrimoni instrumental, en què hi ha de convidats Enrike Solinís, Jean Rondeau i Juan de la Rubia, que actuaran amb diversos instruments conservats al Museu. La temporada de l’OBC s’inaugura el 30 de setembre amb el seu titular, Kazushi Ono, en la primera audició a càrrec de l’OBC de la Tercera Simfonia de Txaikovski, el Concert per a piano núm. 4 de Rachmàninov interpretat per Leif Ove Andsnes, i la interpretació de Lumières Abissales, Chroma I, Kárst i Chroma II d’Hèctor Parra, compositor resident a L’Auditori per segon any consecutiu. El director japonès Kazushi Ono dirigirà un repertori d’ampli espectre en aquesta segona temporada com a titular de l’OBC: des d’obres de Mozart a Mahler, passant per Verdi, Xostakóvitx, Wagner o Brahms. Ono dirigirà també obres contemporànies; a més de Parra, el japonès ha escollit l’obra de Fabià Santcovsky, català premiat amb el segon premi al Concurs de Composició Toru Takemitsu el 2015. Al llarg de la temporada l’OBC compartirà escenari amb l’Orquestra del Teatre Mariïnski per interpretar per primera vegada la Quarta Simfonia de Xostakóvitx, amb direcció de Valery Gergiev. Thomas Hampson, Leif Ove Andsnes, Thibaudet, Ray Chen, Baiba Skride, Achúcarro, Volodos, Gabriela Montero i Gil Shaham en seran alguns dels grans solistes convidats. www.auditori.cat IBERCAMERA A BARCELONA AMB UN TOTAL de deu concerts, més un fora d’abonament coproduït amb L’Auditori, enguany Ibercamera porta a Barcelona alguns debuts importants en la seva temporada, com els del Cuarteto Quiroga, Forma Antiqva i els germans Zapico, Gautier Capuçon, Andrés OrozcoEstrada, l’Orquestra Simfònica de la Ràdio d’Stuttgart o la soprano alemanya Eva-Maria Westbroek. Al seu costat, grans noms fidels al cicle de concerts –que es reparteix entre la Sala Gran de L’Auditori i la Sala de Concerts del Palau de la Música Catalana– tornen a Barcelona un any més. Parlem d’Arcadi Volodos, Viviane Hagner, Valery Gergiev i Martha Argerich, juntament amb els menys habituals Christoph Eschenbach o Vladimir Fedosseiev i els joves talents reconeguts internacionalment i presentats per Josep Maria Prat, president del Grup Camera a Espanya, com són Daniil Trifonov i Varvara. www.ibercamera.com/ca josep molina 33 ANYS DE CONCERTS 17 BCN CLÀSSICS NOVA APOSTA MUSICAL A BARCELONA EL VETERÀ PROMOTOR de concerts Alfonso Aijón i Llorenç Caballero han unit esforços per crear un nou cicle de concerts al Palau de la Música Catalana. El programa de concerts de BCNClàssics inclou com a plats forts Daniel Barenboim, Daniel Hope, Daniel Harding o Gianandrea Noseda, alguns dels quals repetiran actuació la propera temporada en altres cicles, però no així Daniel Barenboim, que tot i visitar sovint Barcelona, ara fa temps que no ve en la faceta de pianista. Barenboim oferirà un recital de piano en solitari al Palau de la Música Catalana amb obres de Schubert i Debussy. L’Orquestra de Cadaqués serà present en tres programes, sota la direcció de Sir Neville Marriner, Jaime Martín i Gianandrea Noseda. Hi actuarà com a solista Daniel Hope i hi col·laborarà en un programa l’Orquesta de Castilla y León per fer la Cinquena de Beethoven i la de Mahler. Destaca la presència de la Gustav Mahler Jugendorchester, amb el director britànic Daniel Harding, interpretant les Cinc peces per a orquestra d’Arnold Schönberg, la Simfonia núm. 2 de Schumann i Les nuits d’été d’Héctor Berlioz amb la veu del baríton alemany Christian Gerhaher. www.bcnclassics.cat AFERS EXTERIORS EDAT D’OR DEL QUARTET DE CORDA Víctor Medem, gestor musical El 2018 se celebrarà a Amsterdam la primera edició de la referència com ara Salzburg o Berlín, que tenen els quartets Biennal de Quartets de Corda, un ambiciós festival multidisciHagen i Artemis en residència. Per no parlar de les universitats plinari que vol posar el focus sobre la dimensió polifacètica del americanes, la majoria de les quals tenen quartets vinculats quartet de corda com a corpus artístic, però també com a eina que exerceixen una influència determinant en la formació dels social i fins i tot com a mirall de la història d’Europa. No hi ha músics. D’aquí ve l’amplíssima xarxa que formen els colleges dubte que el quartet és la culminació de la música, el gènere americans en el circuit musical, tot oferint temporades de múrei: per la concentració i l’austeritat de mitjans, que exigeix al sica de cambra i posant al centre de la seva activitat acadèmica creador anar a l’essència. les lliçons que es deriven de la música de quartet. “En aquest Yasmin Hilberdink, la directora de la Biennal d’Amsterdam, sentit, el quartet de corda és per a ells central, perquè representa ha convidat dos quartets espanyols, el Quartet Casals i el Cuarmillor que cap altra disciplina la cultura de l’emprenedoria.” teto Quiroga, per a aquesta primera edició, que serà un who is “El Quartet Casals i el Quiroga representen el bo i millor de la who del món dels quartets. “No em sorprèn trobar dos quartets tradició dels grans intèrprets de quartets”, diu Sonia Simmenaespanyols i cap de txec en aquest grup d’elit. No crec en el fet naciuer, la representant de quartets més influent del món durant onal quant a la música, però sí que és cert que cada grup aporta els últims vint anys. “Són persones apassionades: es dediquen en la seva identitat i aquesta, lògicament, està condicionada pel seu cos i ànima al quartet. Això ja no és tan habitual avui dia.” entorn diari, allà on viu, assaja i ensenya.” El Quartet Gerhard, el Cuarteto Klimt, el Dalia Quartet, Ja no sorprèn a ningú el fet que el Caelum, tots són conseqüència a Barcelona, Saragossa o Donosti d’una evolució constant. El camí “JA NO SORPRÈN A NINGÚ EL FET sorgeixin quartets de qualitat, amb cap a la professionalització d’un QUE SORGEIXIN QUARTETS DE QUALITAT, una cultura cambrística i un poquartet és llarg, feixuc i sacrificat. AMB UNA CULTURA CAMBRÍSTICA tencial important. La tasca pionera El motor ha de ser la passió per un I UN POTENCIAL IMPORTANT” del Quartet Casals primer, i del repertori únic. Cuarteto Quiroga després ha canviat el panorama de manera Aquest fenomen es contraposa, paradoxalment, amb un radical. “Han canviat coses, és evident”, diu Cibrán Sierra, violidescens dels concerts de quartet en les programacions estables nista del Cuarteto Quiroga. “En l’educació superior pública, s’ha dels auditoris i festivals més reputats i més ben dotats econòseguit el model que va instaurar l’Escola Reina Sofía de Madrid, micament. Per contra, els petits promotors sí que programen que posava la formació de cambra i el quartet al centre de l’accada cop més aquestes formacions, conscients de la seva qualitivitat acadèmica. Avui, Saragossa o Barcelona tenen quartets tat. És un fenomen oposat a la tendència internacional, en què vinculats que toquen, viuen i conviuen amb els alumnes. Això cada any sorgeixen noves propostes, com ara la d’Amsterdam es nota, fa que el quartet esdevingui referent per a molts músics (especialment ambiciosa), que volen acollir i donar resposta a en formació.” Aquest és el model que ja existeix a centres de aquesta nova “edat d’or” del quartet de corda. 18 • REVISTA MUSICAL CATALANA TEMPORADA © Igor.cat 2016 2017 BENVINGUT A LA GRAN TEMPORADA DE MÚSICA SIMFÒNICA DE BARCELONA Més informació i compra a www.auditori.cat 30 DE SETEMBRE, 1 I 2 D’OCTUBRE 29 I 30 D’OCTUBRE 18, 19 I 20 DE NOVEMBRE KAZUSHI ONO DIRIGEIX RAKHMÀNINOV I TXAIKOVSKI LOBGESANG DE MENDELSSOHN La gran cantata romàntica JEAN-YVES THIBAUDET INTERPRETA EL CONCERT DE GRIEG 16, 17 I 18 DE DESEMBRE 28 I 29 DE GENER 3, 4 I 5 DE FEBRER THOMAS HAMPSON CANTA MAHLER GERGIEV DIRIGEIX LA 4a DE XOSTAKÓVITX FESTIVAL MOZART: LES TRES ÚLTIMES SIMFONIES Concert inaugural La 6a de Xostakóvitx OBC i Orquestra del Teatre Mariïnski 10, 11 I 12 DE MARÇ 12, 13 I 14 DE MAIG 26, 27 I 28 DE MAIG ARCADI VOLODOS INTERPRETA EL 3r DE BEETHOVEN MAX RICHTER: VIVALDI RECOMPOSED KAZUSHI ONO DIRIGEIX LA SIMFONIA TITÀ DE MAHLER Les 4 estacions L'Auditori és un consorci de www.auditori.cat Principals mitjans patrocinadors 19 21 D’AGOST S’ESTRENA LA PEL·LÍCULA D’STEPHEN FREARS LA DIVA QUIXOTESCA FLORENCE FOSTER JENKINS 20 • REVISTA MUSICAL CATALANA ACTUALITAT E l 25 d’octubre de 1944, la socialité Florence Foster Jenkins fa el seu debut al Carnegie Hall de Nova York amb 76 anys, després de 32 de carrera acompanyada del seu pianista Cosmé McMoon. Es presenta davant el públic novaiorquès amb un programa en sis parts que inclouen, entre altres perles, Der Hölle Rache, Divinités du Styx, In quelle trine morbide i fins i tot Las hijas del Zebedeo de Chapí i una Fantasy story de collita pròpia amb música de Rachmàninov. Les entrades s’han esgotat en dues hores, i hi assisteixen la soprano Lily Pons amb el seu marit, el director d’orquestra Andre Kostelanetz, i els compositors Cole Porter i Giancarlo Menotti, a més de bona part de l’alta societat de Nova York, de la qual ella mateixa forma part, i molts curiosos atrets pel fenomen Jenkins. Fins i tot fora de l’edifici es concentra una multitud a la recerca d’una entrada de revenda, oferint-ne vint dòlars, quan l’entrada a platea en valia tres i quan apareix la cantant a l’escenari, cal esperar cinc minuts perquè s’apagui l’ovació que causa la seva posada en escena. “Crec sincerament que la seva actuació és una de les coses més remarcables que han passat al Carnegie.” Són paraules del mateix McMoon en una entrevista d’arxiu a la ràdio NPR. Tot això en una setmana en què al mateix escenari actuen Frank Sinatra i Arthur Rubinstein. Foster Jenkins, no obstant això, llogà l’auditori. COM EN UN RETROCÉS ALS ANYS QUARANTA DEL SEGLE XX, VIVIM UN SOBTAT INTERÈS PER AQUESTA CANTANT IRREPETIBLE, QUE ES MANIFESTA EN DUES PEL·LÍCULES (UNA AMB MERYL STREEP I HUGH GRANT, I L’ALTRA LA PRODUCCIÓ FRANCESA MARGUERITE), I UN DOCUMENTAL (PROTAGONITZAT PER JOYCE DIDONATO). PERÒ QUI ERA LA PROTAGONISTA I COM ES VA CREAR EL FENOMEN JENKINS? text Marc Busquets Figuerola Uns dies més tard, Foster Jenkins pateix un atac de cor mentre comprava unes partitures i mor un mes i un dia després del seu debut, el 26 de novembre, a l’Hotel Seymour, la seva residència a Nova York. La celebritat ha mort, però la fama no ha fet res CRÍTIQUES FULMINANTS L’energia entre els espectadors i la cantant creix peça rere peça fins a una apoteosi total, no en va havia estat el mateix públic qui n’havia demanat ferventment el debut al Carnegie. Els assistents no poden parar de riure, però lluny d’apocar Jenkins, la fan anar a més, fins a un moment culminant quan amb Clavelitos comença a llançar flors a terra, i veient-se forçada a bisar fa recollir les flors a McMoon i repeteix la cançó amb uns moviments idèntics. Però l’endemà les crítiques són fulminants: «The New York Sun» escriu: “La Sra. Florence Foster Jenkins, vídua de la nostra ciutat, té una gran veu. De fet, pot cantar de tot, excepte notes”, mentre que «The New York Post» publica: “Lady Florence or Madam Jenkins, com es fa dir ella artísticament, va protagonitzar anit una de les més estranyes bromes que Nova York hagi vist mai.” «The New York Times» és devastador pel que no diu, ja que simplement li dedica un peu de pàgina. més que créixer, ja que no falta qui assegura que ha mort per culpa del disgust ocasionat per les males crítiques. Un final amb tints de drama per a una diva que va viure la seva vocació musical de manera quixotesca. ¿Però qui fou, en realitat, Foster Jenkins? Una pobra nena rica avorrida? Una comediant que es reia del públic? Una persona desconnectada de la realitat? O una romàntica que estimava la música per sobre de tot? Amb els anys, probablement ens decantem més per les dues últimes hipòtesis, tot i que a l’època no ha d’estranyar que el fenomen tingués aires de presa de pèl. I també, vist amb perspectiva, de fenomen de masses precursor dels que vivim als nostres dies cada tarda per la televisió, en ple segle XXI. Nascuda a Pennsilvània el 1868 en el si d’una família benestant, ràpidament mostrà grans dots musicals al piano i ja de nena actuà a la Casa Blanca davant del president Hayes. Als 17 anys, arran de la negativa del pare a pagar-li la formació musical a Europa, fuig de casa i s’instal·la a Filadèfia, on coneix el Dr. Jenkins, molt més gran que ella, amb qui es casa, tot causant la ira del pare, que la deshereta. UNA VEU INOBLIDABLE The truly unforgettable voice of Florence Foster Jenkins Sony Classical Amb motiu de l’estrena de la pel·lícula de Frears, Sony Classical ha recopilat les gravacions de Foster Jenkins en aquest CD. S’inclouen les cèlebres interpretacions de “Der Hölle Rache” de Die Zauberflöte i la “Cançó d’Adele” de Die Fledermaus, però també Like a bird o Serenata mexicana de McMoon, que l’acompanya al piano, o “Où va la jeune Hindoue?” de Lakmè, entre d’altres. Amb so remasteritzat per a un major gaudi de la veu de la soprano. 21 MÉS D’UNA ESTRENA Florence en una de les seves actuacions com a figura de la socialité. El matrimoni se separa ràpidament i Florence té una lesió al braç que li impedeix tocar el piano mai més i la deixa en una situació de semipobresa, per la qual cosa decideix començar a cantar professionalment. Però el 1909 el seu pare mor i li deixa una gran herència, i amb la seva mare es traslladen a Nova York, on es fan, gràcies a la seva fortuna, un lloc en la bona societat, tot formant part de patronats de clubs socials en els quals s’ocupa de la part musical. També el 1909 coneix, a St. Clair Bayfield, un director d’obres de Shakespeare amb el qual iniciarà una relació que durarà, amb alts i baixos, durant tota la vida de la cantant. Es van arribar a casar simbòlicament, però mai no van viure junts –ella va viure sempre en un hotel de luxe i ell en un petit apartament pagat per ella– i quan la relació amorosa es va acabar, ell va continuar sent el seu mànager i acompanyant-la en societat fins al final dels seus dies. EL CENTRE DE TOTES LES MIRADES La figura de la socialité agafa cada cop més força i decideix formar la seva pròpia institució: The Verdi Club. El nom ve de quan li van demanar un nom per a la seva associació; ella acabava de cantar l’ària de La forza del destino. És com a presidenta d’aquest club –que arribà a tenir Enrico Caruso com a membre honorari– que comença la mitomania al voltant de la persona: cada ball anual de la institució acabava amb un tableau vivant on Foster Jenkins –vestida extravagantment de Madame du Barry, d’Elsa de Lohengrin o de Brünnhilde– feia l’aparició estel·lar i causava furor entre els assistents i també a la premsa. Engrescada, va fer la seva primera aparició com a cantant el 1912 i la seva actuació es convertí en una cita anual, fins al punt que el 1941 enregistrà l’ària de la Reina de la Nit d’una tirada en un disc que fou un èxit de vendes. A causa de la gran 22 • REVISTA MUSICAL CATALANA demanda, seguiren altres gravacions, com per exemple Like a bird, Lakmè o La cançó d’Adele, de la qual la revista «LIFE» arribà a dir que “aquesta gravació donarà més diversió que la mateixa quantitat (2,50 dòlars) invertida en tequila, Zubrówka o marihuana”. Arribats en aquest punt, s’entén el fenomen que la portà a debutar al Carnegie. Però què tingué Foster Jenkins que va suscitar tant d’interès? El fenomen només es pot entendre en una ciutat com Nova York, oberta a tot tipus de personatges estrambòtics. També en la seva veu tibant i desafinada LES ENTRADES PEL SEU DEBUT AL CARNEGIE HALL ES VAN ESGOTAR EN DUES HORES es pot percebre una passió per la música que aquesta cantant quixotesca va confessar en nombroses ocasions. Segurament això i les bones dosis de diversió de què parlava la revista «Time» són el que han donat a aquesta cantant única el carnet per a la posteritat. Florence Foster Jenkins Stephen Frears, director de Dangerous liaisons (Les amistats perilloses), Philomena o The queen (La reina), ha aconseguit un repartiment de primeríssim nivell made in Hollywood per explicar la vida de la diva, centrant-se sobretot en el capítol del Carnegie Hall. La gran Meryl Streep es posarà a la pell de la socialité, mentre que Hugh Grant serà St. Clair Bayfield i Simon Helberg interpretarà el paper de Cosmé McMoon. Streep broda novament un paper que a priori no semblava que encaixés amb ella. Estrena: Londres, 12 d’abril de 2016 Marguerite “Per a mi va ser terrible”, així recorda el director francès Xavier Gianolli les seves impressions quan un mes abans de començar el rodatge de Marguerite s’assabentà del projecte d’Stephen Frears. Lleument inspirada en la vida de Foster Jenkins, Marguerite explica la història d’una dama de l’alta societat del París dels anys vint del segle passat que ofereix recitals privats a casa seva en els quals exhibeix la seva poca musicalitat. Tothom li amaga l’opinió i es considera una gran cantant, fins que decideix presentar-se davant del públic de veritat en un teatre. Catherine Frot interpreta Marguerite, rol pel qual guanyà el Premi César, al qual el film estava nominat en deu categories. Estrena: Venècia, 4 de setembre de 2015 The Florence Foster Jenkins story “Cantar com Florence és alliberador, estimulant i literalment em fa plorar”, manifestava Joyce DiDonato. La mezzo es posa a la pell –i a la veu– de Foster Jenkins en aquest documental ficcionat dirigit per Ralf Pleger finançat parcialment amb microdonacions. Es vol estrenar en algun festival internacional i després es passarà per televisions d’Alemanya, Suïssa, Àustria, Noruega i Suècia. Cap televisió espanyola no hi ha mostrat interès. DiDonato diu que la seva intenció a l’hora d’interpretar-la “no és crear una caricatura, sinó que vol entrar en el seu món estrafolari i apassionat on el desig suprem de cantar like a bird [amb referència a una de les cançons de Foster Jenkins] ho governava tot”. Estrena: properament a Europa. Juliol-Agost 2016 07 JULIOL AUDITORI PARC DEL CASTELL CLÀSSICA COnCERT InAUGURAL Lang Lang Piano 18 JULIOL ESGLÉSIA DEL CARME JULIOL ESGLÉSIA DEL CARME soPrano Debuta a Peralada l’estrella del bel canto Tenor el tenor heroic dels nostres dies obres de Mozart, rachmàninov, Glinka i rossini 29 LÍRICA JULIOL AUDITORI PARC DEL CASTELL dAnSA Les millors veus de la lírica per celebrar 30 anys de Festival ©siM CaneTTY CLarKe amb la participació d’irini KYriaKiDoU, soprano Cançons, àries i duets d’òpera 06 i 08 AGOST Roberto Bolle and Friends Gala 30 Aniversari LÍRICA Bryan Hymel ©Dario aCosTa arriba el pianista més carismàtic obres de Txaikovski, Bach i Chopin AUDITORI PARC DEL CASTELL 05 AGOST Olga Peretyatko ©Yann orHan 15 LÍRICA AUDITORI PARC DEL CASTELL òPERA Turandot de PUCCini nova producció del Festival Castell de Peralada ©LUCiano roMano 01 sondra raDvanovsKY, eva–Maria WesTBroeK, Carlos ÁLvareZ, Marcelo ÁLvareZ, Leo nUCCi orqUesTra siMFòniCa De BarCeLona i naCionaL De CaTaLUnYa Daniele rUsTioni, director musical ruggero raiMonDi, director escènic 16 JULIOL AUDITORI PARC DEL CASTELL dAnSA AGOST amor i lluites als madrigals de Monteverdi vesPres D’arnaDÍ amb sara BLanCH i altres Fausto narDi, director musical Joan anton reCHi, director d’escena AGOST The next Generation of Dance LÍRICA Combattimento 03 Ailey II CLAUSTRE DEL CARME iréne THeorin, roberto aroniCa, Maria KaTZarava, andrea MasTroni Cor inFanTiL aMiCs De La UniÓ (J.viLa, director) Cor inTerMeZZo José Luis Basso, director del Cor convidat orqUesTra DeL Gran TeaTre DeL LiCeU Giampaolo BisanTi, director musical Mario Gas, director d’escena Paco aZorÍn, disseny d’escenografia 07 ESGLÉSIA DEL CARME LÍRICA AGOST ESGLÉSIA DEL CARME LÍRICA Bryan Hymel A. Rachvelishvili ConTraTenor alexandre el Gran, l’home que va conquerir el món MeZZosoPrano La temperamental mezzosoprano torna al Festival © EDUARDO PATInO, nYC. Tota la força de la companyia jove d’alvin ailey Troy PoWeLL, director artístic ©MiCHaL novaK ©JiJi reJini Cançons i àries d’òpera Capella CraCoviensis Jan Tomasz aDaMUs, director musical i clavecí InFORmACIó I vEndA d’EnTRAdES: www.festivalperalada.com - T. 902 37 47 37 www.ticketmaster.es 23 REPORTATGE OFICIS MUSICALS EN PERILL D’EXTINCIÓ? MALGRAT ELS CANVIS ASSOCIATS A L’APARICIÓ DE LES NOVES TECNOLOGIES, ELS OFICIS VINCULATS AL MÓN DE LA MÚSICA HAN HAGUT D’ADAPTAR-SE AL NOU RITME DELS TEMPS PER ASSEGURAR-SE LA PERVIVÈNCIA. QUIN ÉS EL PRESENT I EL FUTUR DELS COPISTES O ELS ARXIVERS, PER EXEMPLE, EN UN MÓN CADA DIA MÉS DIGITALITZAT? text Ana Maria Dávila D es que les noves tecnologies van començar a capgirar el món, la llista d’oficis, feines i activitats que han anat desapareixent engolides per la mà inclement de la modernitat és enorme. I el món musical no ha estat immune en aquest fenomen. És el cas, sense anar més lluny, dels antics campaners, antuvi cronistes sonors de la vida d’un poble i avui a penes figures nostàlgiques d’un passat perdut. Curiosament, però, més enllà d’aquest exemple singular, la recerca d’activitats musicals que es puguin trobar amenaçades no resulta pas tan evident, i més aviat caldria parlar de canvi de perfil o d’adequació a les exigències del món modern, més que no d’un veritable perill d’extinció. Així es desprèn, almenys, d’oficis tan rellevants per al món musical –i alhora poc coneguts– com són els copistes de partitures o els arxivers d’orquestra, dues activitats que han après a aliar-se amb les noves tec- 24 • REVISTA MUSICAL CATALANA nologies per fer-ne una eina consubstancial i enriquidora per a la seva tasca. Igualment, un altre ofici veritablement històric, l’apuntador d’òpera, també es resisteix a abandonar els escenaris mentre el gènere continuï omplint, nit rere nit, les butaques dels coliseus lírics. PENTAGRAMES DIGITALS Amb l’aparició, a final del segle XX, d’editors musicals com Finale o Sibelius, l’activitat dels copistes va viure una sacsejada important. Aquesta nova eina, que dotà l’escriptura musical de la mateixa senzillesa i flexibilitat que l’aconseguida amb un processador de textos, posà fi a l’artesanal transcripció manual de partitures i, alhora, obrí un nou camp per a aquells pioners que es van llançar a dominar la nova eina. “Als anys noranta va haver-hi un veritable boom i tothom tenia molta feina. Ara això s’ha acabat, perquè la gran majoria dels compositors treballa ja amb aquest tipus de programa, però quan una partitura s’ha d’editar Jaume Tribó, l’apuntador del Gran Teatre del Liceu. maria rosa vila Begoña Pérez, responsable de l’arxiu de l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC) gran teatre del liceu El mestre Jaume Tribó porta més de quaranta anys xiuxiuejant la partitura als cantants que pugen a l’escenari del Gran Teatre del Liceu. I pel que fa a ell, encara en poden ser quaranta més. “Jo visc molt tranquil i serè. Mentre hi hagi òpera, l’apuntador serà necessari, perquè cap teatre vol que els seus cantants s’estavellin”, assenyala Tribó. “I prova d’això és que l’Òpera de Viena té cinc apuntadors i el Metropolitan set, cadascun especialitzat en un estil d’òpera diferent.” Tot i això, el pes creixent de l’apartat escènic en les produccions operístiques ha afegit un element de perill en l’ofici. “Hi ha molts directors que no volen tenir el coverol al mig de l’escenari i demanen que es retiri. Aquest és el principal problema, ja que tot i haver-hi ara més assajos, els cantants continuen volent l’apuntador perquè els dóna seguretat”, opina la mànager Nona Arola, que també ha exercit aquesta feina. Per a Jaume Tribó, és més risc encara la preparació de nous professionals que assegurin la continuïtat del seu ofici. “Jo vaig aprendre anant cada dia als assajos, però ara això no es pot fer”, es lamenta Tribó, que fa uns anys va veure com el seu deixeble, Vladimir Junyent, marxava contractat per una important òpera europea. “Pot ser que l’apuntador en el teatre de prosa hagi desaparegut, però en òpera això és impossible. Si un actor té un lapsus no passa res, però si el té un cantant és una catàstrofe, perquè la música no s’atura mai.” Elena Rosales, responsable de l’arxiu de l’Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Victòria dels Àngels Pérez, cap d’Arxiu i Documentació de l’Auditori de Barcelona. maria rosa vila foto cedida per jaume tribó maria rosa vila DES DEL COVEROL 25 A l’esquerra, Begoña Pérez, responsable de l’arxiu de l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC) i Victòria dels Àngels Pérez, cap d’Arxiu i Documentació de l’Auditori de Barcelona. es continua requerint la feina d’un professional. I sobretot, un professional que sàpiga música, que detecti errades, que tingui present coses tan fonamentals com el gir de pàgina que ha de fer l’intèrpret. Avui no és fàcil guanyar-se la vida com a copista, però tampoc no es pot prescindir d’aquesta figura”, explica el copista Carles Grèbol. En el marc de la irrupció de les noves eines digitals, el món de la documentació i l’arxivística musical també viu un important moment de canvi. Segons Victòria dels Àngels Pérez, cap d’Arxiu i Documentació de l’Auditori de Barcelona, totes les activitats d’aquest àmbit han viscut un “canvi de perfil molt gran. Dels arxivers històrics, gent que sovint treballava sense estudis específics, hem passat a professionals de la gestió documental”. PAPERS O TAULETES Tota gran formació necessita una persona que tingui cura de les partitures que interpreta. Una responsabilitat que va molt més enllà de la gestió i conservació d’aquest material, i que, de fet, comença amb la recerca, compra o lloguer. Integrats dins l’Associació Espanyola de Documentació Musical, els arxivers són un peça clau de la vida de les orquestres. “Aquesta és una feina cabdal i la majoria d’arxivers estem desbordats”, afirma Begoña 26 • REVISTA MUSICAL CATALANA FORMACIÓ DE FUTUR Ni arxivers, ni apuntadors ni copistes formen part dels plans d’estudis dels centres superiors de música. “No tenim especialitats vinculades a una visió de la música com a ofici, com els lutiers, per exemple, perquè haurien d’anar vinculades a estudis de nivell inferior que no existeixen. De totes maneres, els nostres estudiants de sonologia han de tenir competència en l’ús dels programes informàtics, i això, en alguns casos, els ha portat a treballar en aquestes tasques”, apunta Josep Borràs, director de l’ESMUC, que no descarta que algunes d’aquestes feines poguessin ser, en un futur, objecte d’estudis complementaris a l’estil d’un màster. “El que importa és tenir clar que no tot és pujar a l’escenari”, afegeix Borràs. Pérez, responsable de l’arxiu de l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC). I donar-li la raó resulta evident davant el cúmul d’activitats que aquesta professional ha de dur a terme: contactar amb les editorials per comprar o llogar les partitures, verificar que tot el material que arribi sigui el correcte i que no hi falti ni un sol compàs, ferne còpies de seguretat, si cal, preparar còpies d’estudi per als músics que les demanin, introduir-hi les indicacions musicals que calgui (o treure’n les que hagi deixat un usuari anterior), i, un cop acabat el concert, recollir-ho tot i tornar-ho a arxivar o retornar. “No hi ha una formació específica per ser arxiver. Jo mateixa sóc violinista, però crec que cal tenir coneixements d’instruments de corda i de musicologia, que et donen una visió global de la música”, opina Begoña Pérez, que encara veu llunyà el moment que les partitures en paper siguin substituïdes per tauletes o faristols digitals. “El sistema encara no està ben aconseguit. Hi ha problemes no ben resolts, com el pas de pàgina o les marques sobre la partitura”, diu. Elena Rosales, responsable de l’arxiu de l’Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu, creu que “és evident que anem cap aquí. Però no estic tan segura que una cosa arribi a substituir totalment l’altra. Potser ambdós formats conviuran, com passa ara amb els e-books i els llibres”. Totes dues, però, coincideixen que la seva feina no desapareixerà. “La figura de l’arxiver continuarà sigui quin sigui el suport de la partitura, perquè la nostra feina no és només posar papers sobre un faristol”, conclou Rosales. . 27 PATRIMONI S i de mi anés a parlar, jo’ls diria a n’els joves, que a n’aquesta reintegració de la conciencia de la rassa en el modo d’esser y sentir propis, dech lo poch que sé y valch. Que aquesta confessió lleal els animi, que a n’ells y a n’aquest fi van endressats aquests estudis de vells autors de la terra criminalment oblidats, pera que venerin sos noms, coneguin sas obras y imitin sos fets dignes d’enaltiment.” Amb aquestes paraules Felip Pedrell encetava la secció “Músics Vells de la Terra” en el primer número –gener de 1904– de la Revista que avui teniu a les mans. Una secció que durà fins a l’any 1910 i que oferí treballs divulgatius i musicològics referents al passat musical del nostre país. D’aquesta manera, noms com Pere Alberch Vila, Joan Pau Pujol, Francesc Valls o Antoni Soler es rescataven de l’oblit. Ha passat gairebé un segle des de l’edició del Catàlech de la Biblioteca Musical de la Diputació de Barcelona, que Felip Pedrell publicà l’any 1908, fins a l’edició del primer volum de la sèrie Inventaris dels Fons Musicals de Catalunya publicat l’any 2007 per l’IFMuC. Dit d’una altra manera, ha costat més de cent anys posar en marxa un projecte pensat per a la recuperació sistemàtica del patrimoni musical català conservat als arxius d’arreu del país. UN LLARG NAIXEMENT Nascut a l’entorn del Departament d’Art i Musicologia de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), i promogut amb entusiasme i perseverança per una persona de conviccions fermes com és Josep Maria Gregori, l’any 2001 s’engegà l’IFMuC, un projecte amb dos objectius claus. Per una banda, catalogar els fons musicals de Catalunya mitjançant la confecció d’inventaris catalogràfics: “obres d’autor”, “obres anònimes”, “llibres de faristol”, “llibres corals” i “impresos”, i donar-les a conèixer en format imprès i digital. I, d’altra banda, oferir els inventaris als intèrprets i estudiosos amb la finalitat de facilitar el redescobriment d’aquest patrimoni musical, així com la seva interpretació i incorporació consegüents en les programacions i enregistraments dels intèrprets. Cal remarcar que sense l’entusiasme i la voluntat dels estudiants no hauria estat possible la catalogació dels fons. L’actual pla d’estudis del grau de musicologia de la 28 • REVISTA MUSICAL CATALANA ELS TRESORS DEL PATRIMONI MUSICAL CATALÀ IFMuC L’INVENTARI DE FONS MUSICALS DE CATALUNYA (IFMuC) ESDEVÉ UN PROJECTE PENSAT PER A LA RECUPERACIÓ I CATALOGACIÓ SISTEMÀTICA DEL PATRIMONI MUSICAL CATALÀ CONSERVAT ALS ARXIUS D’ARREU DEL PAÍS, AMB L’OBJECTIU DE CREAR UNA BIBLIOTECA DIGITAL D’ACCÉS LLIURE. text Albert Fontelles-Ramonet · fotografia IFMuC UAB preveu pràctiques integrades a les assignatures de Patrimoni Musical i Pràcticum d’arxivística. De fet, alguns estudiants han vinculat la catalogació dels fons amb treballs de recerca personals o de màster amb l’ajut de diversos convenis que la UAB manté amb les entitats dipositàries dels fons, un treball que els alumnes han assumit fins a fer-se’n responsa- bles, com és el cas de Marta Grassot, Olga Niubó, Neus Cabot, Carmen Monells i Helena Salgado. VOLUMS IMPRESOS I FORMAT DIGITAL Entre els anys 2007 i 2015 la col·lecció IFMuC ha pogut treure a la llum vuit volums, que inclouen la descripció d’una quinzena de fons musicals. Cada volum Josep Maria Gregori, promotor de l’IFMuC, és catedràtic de Patrimoni Musical a la UAB. Antiga estança de l’Arxiu Capitular de la Catedral de Tarragona en plena tasca de catalogació de l’IFMuC. PRÀCTIQUES PROFITOSES Les assignatures pràctiques són essencials per a la continuació del projecte. Segons Gregori, “gràcies a les pràctiques els estudiants entren en contacte directe amb els fons, la qual cosa esdevé per a ells una experiència que desvetlla nous interessos científics i els ajuda a prendre consciència de la labor que comprèn la confecció dels inventaris”. A més a més, “també aprenen a valorar els beneficis que en representa l’edició de cara a l’estudi i a la difusió de la música dels nostres avantpassats, del llegat creatiu dels quals tots som hereus”. imprès conté un estudi introductori precesats, amb més de 10.000 registres i un midit per l’inventari del fons. També hi consler de compositors, la inauguració de la ta un capítol historiogràfic elaborat amb plataforma digital l’any 2015 i la futura dades extretes de la documentació conpublicació del novè volum dedicat al Fons servada en aquests arxius i els perfils bioMusical de Santa Maria d’Igualada. A més gràfics dels compositors que hi són reprea més, s’està treballant en diversos projecsentats. tes simultanis, com la catalogació de la Pel que fa a la plataforma Col·lecció de Música Madigital (www.ifmuc.uab.cat) nuscrita del Fons del CenENTRE 2007 I 2015 estrenada el 2015, té l’obtre de Documentació i GesL’IFMuC HA TRET jectiu de posar la primera tió Documental de l’Orfeó A LA LLUM VUIT pedra que permeti converCatalà, així com la classifiVOLUMS IMPRESOS cació del Fons Musical de tir el corpus documental I UNA PLATAFORMA Santa Maria del Pi. Propedels fons en una gran bibliDIGITAL oteca digital d’accés lliure. rament s’abordarà un proActualment la pàgina web jecte ambiciós i complex reuneix el catàleg de tretze fons musicals, que s’allargarà fins a l’any 2018: la cataloentre els quals destaquen el de les categació del fons musical de la catedral de drals de Tarragona i Terrassa, el de la parGirona, un propòsit en què col·labora el ròquia de Canet de Mar o l’Arxiu de Santa Ministeri de Ciència i Innovació del goMaria de Mataró. vern d’Espanya. Finalment, cal destacar la Diversos fets evidencien que el projecte darrera fase del projecte IFMuC, que conviu un dels moments més àlgids de la seva sistirà en l’accés en línia del repertori muhistòria: prop de 300 fons musicals censical provinent dels fons digitalitzats. GRANS DESCOBERTES La catalogació dels diversos fons ha comportat el redescobriment del patrimoni musical català. Josep Maria Gregori ens en destaca els tresors més valuosos: A l’Arxiu Comarcal de l’Urgell (Tàrrega) s’han catalogat diversos hològrafs que contenen sonates per a fortepiano de Carles Baguer (1768-1808). A l’Arxiu Comarcal de la Garrotxa s’ha inventariat un conjunt de minuets i contradanses per a orquestra provinents d’hològrafs del mateix Baguer. És en aquest darrer arxiu on es troba dipositat el Fons Teodoro Echegoyen (1875-1905), compositor i organista de la catedral de Tarragona. A tall d’anècdota, Gregori també destaca les diverses còpies realitzades a les darreries del segle XVIII de l’Stabat Mater de Giovanni Battista Pergolesi (1710-1736) i de Franz Joseph Haydn (1732-1809), que actualment descansen a l’Arxiu de la Catedral de Tarragona. Cal ressaltar les còpies inventariades a l’Arxiu Comarcal de la Garrotxa del Requiem de W. A. Mozart (1756-1791), datades el primer quart del segle XIX i que molt probablement es van copiar al Teatre de la Santa Creu de Barcelona. Cal destacar que, paral·lelament als volums impresos de l’IFMuC, existeix la col·lecció Mestres Catalans Antics confeccionada per Josep Maria Gregori i Bernat Cabré. 29 8 DE JULIOL TANGLEWOOD MUSIC CENTER (LENOX) Joshua Bell amb el seu Stradivarius de l’any 1713, la seva possessió “més preuada”. 30 • REVISTA MUSICAL CATALANA ENTREVISTA UN ARTISTA INFATIGABLE JOSHUA BELL ÉS UNS DELS VIOLINISTES MÉS FAMOSOS DEL MÓN: TOCA ENTRE 140 i 150 DIES L’ANY. LA SEVA VISITA A BARCELONA EL MES D’OCTUBRE PASSAT, UN FET EXTRAORDINARI, VA COINCIDIR AMB LA PRESENTACIÓ DEL PRIMER DISC EN QUÈ ASSUMEIX EL ROL DE DIRECTOR, UN REPTE QUE TAMBÉ HA SUPERAT AMB NOTA. text Albert Torrens · fotografies May Zircus ALBERT TORRENS: A Barcelona va tocar, al costat de l’OBC, la Simfonia espanyola d’Édouard Lalo. Per què va escollir aquesta obra? JOSHUA BELL: És una obra meravellosa, que havia estat molt interpretada pels grans violinistes de la història i que ara, malauradament, no es toca gaire sovint perquè és molt difícil. Costa donar-hi el caràcter adequat, perquè rítmicament has de ser molt precís i, per tant, no pots enllestir-la en un únic assaig, sinó que cal temps per fixar-se en els detalls. Per això jo sempre acostumo a aturar molt el director i preguntar-li moltes coses. Els últims dos anys l’he estat tocant força i, en aquest cas, la vaig proposar jo mateix, perquè va ser escrita per a Sarasate, de manera que em venia molt de gust tocar-la aquí. AT: De fet, vostè toca tot tipus de repertori... JB: Tinc un repertori molt variat: toco Bach, Txai- kovski, Prokófiev, Lalo... No em concentro en una sola cosa perquè m’agrada la varietat, de la mateixa manera que també faig música de cambra o dirigeixo. No m’agrada tocar sempre els mateixos concerts. AT: Però hi ha violinistes que sí que es volen especialitzar. Què en pensa? JB: Jo mai no ho he volgut. Això és com si un actor es volgués especialitzar a fer només papers de dolent. Segur que tots volen fer de tot, oi? Jo, com a músic, em vull expressar de moltes maneres, no només d’una. AT: ¿És per això que també ha tocat música contemporània? JB: Sí, però no gaire. N’he fet una mica, però hi ha molts músics que en toquen molta més que jo, perquè he de dir que no sempre connecto amb la música atonal i d’avantguarda. Per tant, he de trobar música moderna amb la qual connecti. I això, quan puc, sí que ho faig. AT: ¿Té alguna cosa a veure tot això amb l’instrument amb què toca, un Stradivarius de l’any 1713? JB: Amb aquest violí [l’assenyala], pots tocar qualsevol cosa, el que vulguis. L’instrument no determina el repertori. Jo toco música moderna, antiga i fins i tot pop o jazz –quan n’he fet–, sempre amb aquest instrument. AT: Quin tipus de relació hi té? JB: És la meva possessió més preuada, estic molt orgullós de tenir-lo i m’hi passo moltes hores al dia. És clar que, com en tot, hi ha dies bons, dies que voldria vendre’l, divorciar-me’n, etcètera. AT: Parlem de Bach, de qui acaba d’enregistrar un disc al capdavant de l’Academy of Saint Martin in the Fields. Com va sorgir la idea? JB: He tocat molt Bach amb l’Academy perquè, cada any des d’en fa cinc, faig molts concerts amb ells. A mi m’agrada gravar només després d’haver tocat moltes vega- 31 UN INSTRUMENT SINGULAR El violí que toca Bell, un Stradivarius del 1713, és el protagonista d’una història tan atzarosa que fins i tot ha estat recollida en un documental: al seu propietari anterior, l’hi van robar dues vegades en l’última el lladre va confessar el delicte al llit de mort. Quan es va assabentar que era a punt de ser venut a un industrial alemany per formar part d’una col·lecció, Bell no va dubtar a vendre el seu violí anterior –també un Stradivarius– per adquirir aquest per un preu de tres milions i mig de dòlars. des, de manera que finalment vaig pensar que érem a punt per enregistrar aquests dos concerts [Concerts núm. 1 i núm. 2 per a violí, BWV 1041 i 1042]. AT: Com ha evolucionat amb el temps la seva relació amb l’Academy? JB: Crec que jo encara n’estic aprenent –de fet, aprenem constantment, mai no arribem a un destí–, i em sento més còmode com a director, sé com moure’m. Hem desenvolupat una manera de comunicar-nos, un llenguatge, que em permet donar-los informació en els assajos i també ràpidament en els concerts. Sempre hi ha hagut una bona química i l’anem millorant constantment. AT: ¿Era la seva primera experiència com a director? JB: Bàsicament, sí. He dirigit altres orquestres, però aquesta és molt especial perquè amb ells dirigeixo des del violí en comptes de fer-ho des del davant. Són músics molt especials i saben com seguir aquesta manera de dirigir, que amb altres orquestres que no hi estan acostumades costa més. AT: ¿Sempre ha notat que volia ser director? JB: Sí, sobretot per al repertori de violí. Amb la mateixa Academy, per exemple, toco i dirigeixo des de l’instrument el Concert per a violí de Txaikovski, que és una cosa que mai no s’ha fet sense un director al mig. Això em permet controlar tots els detalls de la partitura que sempre he volgut dominar. A més, així també puc interpretar el repertori de les simfonies de Beethoven i Mendelssohn, que sempre havia volgut fer i que m’encanta. 32 • REVISTA MUSICAL CATALANA AT: Quant de temps hi dedica, a la direcció d’orquestra? JB: Amb l’Academy of Saint Martin in the Fields fem quatre o cinc concerts cada any a Londres, que és la seva seu, però tant ells com jo –que visc a Nova York– viatgem constantment, de manera que no té cap importància que estiguem separats. AT: Entre l’activitat com a solista i la direcció, la seva agenda a penes li permet descansar. Quant de temps creu que podrà mantenir aquest ritme? JB: Actualment viatjo uns dos-cents dies l’any i en toco entre cent quaranta i cent cinquanta cada any, que és molt, potser massa. No sé quant de temps podré mantenir-ho, però de moment em va bé, no noto problemes físics. Hi ha tants llocs on vull anar al món! Tinc molts amics arreu del món que vull visitar... A Barcelona, per exemple, només hi he vingut, fins ara, cada quatre o cinc anys, i m’agradaria poder venir-hi més sovint. AT: Malgrat que no li agrada parlar-ne, vostè es va fer famós en participar d’aquell conegut experiment al metro de Washington. Vostè mateix va dir que allò li havia servit per demostrar que la música necessita ser escoltada en una atmosfera especial. JB: Jo no parlaria de “demostració”, perquè a mi m’encanta la ciència i la ciència necessita proves, i allò no va ser científic. Aquesta va ser simplement la meva explicació del que ja sabia sobre la diferència entre els públics i els seus sentiments: cada “LA MÚSICA ÉS UNA dia veig com les diverses condiCOSA PERFECTA cions poden canviar l’atmosfera I BONICA, EL QUE d’un concert. Un públic que parli MÉS EM FA SENTIR i no estigui atent fins i tot pot arHUMÀ I VIU” ruïnar-ne el clima. Per tant, el metro, on la gent va cap a la feina i parla i corre, és l’extrem d’una atmosfera dolenta. AT: Acaba de dir que li encanta la ciència. Si no hagués estat músic, ¿potser s’hi hauria dedicat? JB: Probablement, sí. Crec que hauria fet alguna cosa en el terreny de la física o la recerca mèdica, alguna cosa que impliqués un descobriment, com ho fa la música. AT: Què significa, doncs, per a vostè, la música? JB: És el que més em fa sentir humà i viu. Crec que això és el que fa l’art, en general: afirma la vida, que és el que tots volem. Per a mi, la música és una manera d’expressar-me, de trobar alguna cosa al món que sigui perfecta i bonica, perquè hi ha tantes preocupacions... Crec que és per això que ens agrada escoltar la gran música, perquè és un món ordenat on tot té significat, tot hi és per algun motiu. ESTRENA COM A DIRECTOR Quatre anys després de ser nomenat director musical de l’Academy of Saint Martin in the Fields, Bell presenta el seu primer enregistra­ment, en el qual dirigeix l’orquestra des del primer faristol. Ha escollit per a l’ocasió tot un clàssic: un monogràfic Bach que inclou un nou arranjament de la Xacona i els seus dos Concerts per a violí. Un exercici de risc, si pensem en les nombroses versions existents al mercat d’aquestes obres. És clar que no totes gaudeixen de l’elegància impecable que caracteritza aquests intèrprets. 33 DOSSIER MÚSICA I MEDICINA: QUAN ART I CIÈNCIA VAN DE BRACET QUINA ÉS LA CONNEXIÓ ENTRE MÚSICA I MEDICINA? COM S’HA UTILITZAT LA MÚSICA AL LLARG DE LA HISTÒRIA PER GUARIR LA PERSONA? QUÈ ÉS LA MUSICOTERÀPIA I COM S’APLICA ACTUALMENT? LA DOCTORA MELISSA MERCADAL, PSICÒLOGA I MUSICOTERAPEUTA, DIRECTORA DEL MÀSTER EN MUSICOTERÀPIA A L’ESCOLA SUPERIOR DE MÚSICA DE CATALUNYA (ESMUC) ENS HO EXPLICA. text Dra. Melissa Mercadal L es arrels de la musicoteràpia es remunten a l’inici de la humanitat, ja que la música s’ha utilitzat com un mitjà de comunicació i guariment des dels inicis de les civilitzacions (Carroll, 2011). Així, es poden trobar nombrosos exemples dels poders curatius o sanadors de la música en fonts històriques de diferents cultures (Wigram, Pedersen & Bonde, 2002) i en la literatura des dels egipcis i els grecs fins als nostres dies. Quan es parla de música com a mitjà terapèutic és cabdal considerar els factors que intervenen en el triangle terapèutic: terapeuta/curandero-pacient/usuari-música, que han estat en constant evolució al llarg de la història, des de les societats alfabetitzades de l’antiga Grècia al període cristià primerenc, el Renaixement, el Romanticisme, fins al segle XX, que és quan neix la musicoteràpia com a disciplina professional sanitària. 34 • REVISTA MUSICAL CATALANA També és important afegir que la interpretació de “malaltia” ha anat canviant en cada època històrica, fet que també ha tingut una incidència sobre com s’ha utilitzat la música com a mitjà terapèutic. Durant l’antiguitat i les societats antigues (període que va durar uns cinc-cents mil anys), el musicoterapeuta de l’època era l’home curandero o xaman, que a través de la música i la dansa facilitava que el pacient arribés a un estat de trànsit i èxtasi que permetia la catarsi/purificació i la curació. A l’antiga Grècia (600 aC) el sacerdot utilitzava la música per evocar certes emocions, construir el caràcter i restaurar l’ordre entre el cos i la ment. En les antigues cultures de la Xina, Egipte, l’Índia i Grècia, hi havia la creença comuna que la música tenia un poder fonamental per elevar o degradar, i així millorar o corrompre civilitzacions senceres. A la Grècia clàssica, Pitàgores va prescriure intervals i modes musicals específics per promoure la salut, i Plató va vincular la música al benestar moral de la nació en la seva obra La República, en la qual emfatitza la importància de la música per modular el caràcter de les persones (Meinecke, 1948). Durant aquesta època, la medicina racional progressivament va anar substituint la interpretació magicoreligiosa de la curació, tal com es reflecteix en Apol·lo, que era el déu grec de la música i la medicina. VEGEU PROGRAMA APROPA CULTURA A L’AUDITORI 35 A l’època cristiana primerenca (46-1450), el sacerdot utilitzava la música, principalment himnes, per facilitar una experiència espiritual que transcendís el sentiment de dolor i donés esperança. Amb l’ajuda d’especialistes d’himnes, o aretòlegs, els sacerdots cantaven himnes per alleujar el patiment de les persones malaltes i crear el “cel a la terra”. El concepte d’un esperit malvat que ha de ser exorcitzat era reemplaçat per la d’un déu d’amor, ple de bondat i de cura cap al pacient. Però tristament, hom creia que les persones que tenien un trastorn mental estaven posseïdes per dimonis i se’ls empresonava i torturava. Durant el Renaixement i posteriorment (15801750), el metge utilitzava la música per provocar canvis fisiològics i emocionals desitjats. En aquesta època la medicina va avançar de manera espectacular, especialment en les àrees de l’anatomia i la fisiologia, que va marcar el començament d’una aproximació científica i de relació causa-efecte. La teoria dels temperaments i dels afectes d’Athanasius, que es remunta a la teoria mèdica grega, va dominar la pràctica de la medicina del moment. Aquesta teoria és més coneguda com a teoria dels temperaments, en la qual es descriuen quatre temperaments humans o tipus de personalitat: sanguini, melancòlic, colèric i flegmàtic. Cada un dels temperaments s’associa a un dels líquids corporals o humors: sang, bilis groga, bilis negra, flegma; i a un dels quatre elements: aire, foc, terra i aigua. Segons les creences del moment, la malaltia era resultat de trastorns bioquímics, un desequilibri d’un o més dels líquids corporals. En aquesta època es creia que la música tenia una influència en el sistema nerviós resultant en un retorn a l’equilibri dels líquids. El filòsof francès René Descartes (1596-1650) també va observar l’efecte dels intervals musicals en els estats emocionals. Per exemple, intervals grans estimulen i creen tensió; els intervals descendents calmen i promouen la contemplació. EL NAIXEMENT DE LA MUSICOTERÀPIA El segle XX va representar el naixement de la musicoteràpia com a disciplina i professió sanitària. La urbanització ràpida va donar lloc a grans hospitals psiquiàtrics (als EUA). Un dels intents de convertir aquestes institucions psiquiàtriques (asils) en centres de tractament actius va ser gràcies al fet que músics d’un mateix hospital i de la comunitat anessin a oferir-hi música. Aquestes activitats van ser les llavors d’una nova modalitat terapèutica que s’estava plantant. També cal afegir que el personal mèdic dels hospitals observava les respostes espectaculars que els veterans que tornaven traumatitzats de la Segona Guerra Mundial COM POT AJUDAR LA MUSICOTERÀPIA? ENTORNS  entres psiquiàtrics i hospitals per a nens, C adolescents i adults Centres de dia per a persones amb trastorns mentals Clubs socials per a persones amb trastorns mentals Hospitals generals Hospitals d’especialitat Residències geriàtriques Centres de dia per a persones grans/demències Centres, residències, pisos tutelats Escoles de règim general Escoles d’educació especial Espais comunitaris Associacions de persones amb problemàtiques específiques 36 • REVISTA MUSICAL CATALANA COL·LECTIUS  roblemes emocionals P Trastorns mentals de diferents nivells de gravetat Malalts oncològics (nens i adults) Problemes neurològics (nens i adults) Diversitat de problemàtiques mèdiques Demències i altres trastorns neurològics Problemes mèdics (varietat) Discapacitat intel·lectual (adults) Discapacitat intel·lectual (nens), TEA, TDAH, discapacitat física, discapacitat sensorial Persones amb risc d’exclusió social Persones amb problemàtiques específiques: fibromiàlgia, càncer, esclerosi múltiple, Parkinson... El pintor britànic Edmund Blair Leighton recull a How Liza loved the king una escena on es vol guarir una noia enamorada del rei amb música. mostraven davant la música, fet que va resultar en un interès creixent del valor terapèutic i rehabilitador de la música (tant enregistrada com en viu) per part de personal hospitalari, psiquiatres i pedagogs musicals. D’altra banda, aquests mateixos professionals van prendre consciència de la importància de conèixer i comprendre els aspectes psicopatològics i físics que mostraven aquestes víctimes de la guerra. Involucrar els pacients en activitats i entretenir-los amb la música ja no era suficient. Era crucial poder donar un servei terapèutic a través de la música i això va implicar la necessitat d’una preparació específica. Al mateix temps, en aquella època hi hagué un creixement en el nombre de publicacions que exposaven la necessitat de la musicoteràpia i de formar musicoterapeutes que fossin capaços d’utilitzar competències musicals específiques per avaluar i tractar pacients de totes les edats amb diversitat de discapacitats (Jones, 1953). Així, l’any 1944 es va iniciar el primer programa de formació en musicoteràpia a la Michigan State University i l’any 1950 es va crear la primera associació de musicoteràpia als Estats Units: la National Association of Music Therapy, després anomenada American Music Therapy Association (Davis & Gfeller, 2000), que va desenvolupar criteris per a la formació dels musicoterapeutes i que va marcar l’inici de la professió de la musicoteràpia i que posteriorment s’ha anat estenent progressivament arreu del món. Però, què s’enten per musicoteràpia? Quan la música, com a agent de canvi utilitzada de manera conscient, estableix una relació terapèutica, potencia el creixement i el desenvolupament d’una persona, i l’ajuda a aconseguir l’autorealització, d’aquest procés se’n diu musicoteràpia. D’una manera àmplia, la musicoteràpia es pot definir com l’ús de la música com a eina terapèutica, per mantenir, millorar i restaurar la salut física i psicològica i rehabilitar les capacitats físiques, cognitives, emocionals, socials i espirituals en una relació pacient-terapeuta. Aquesta modalitat terapèutica es pot utilitzar tant amb persones verbals com no-verbals i amb una gran diversitat d’edats i tipus de problemàtiques. Des dels programes inicials limitats, ja que només estaven ubicats en unitats psiquiàtriques per a veterans o en hospitals generals per a adults, a l’aplicació actual de la musicoteràpia a una gran varietat de col·lectius, des d’infants a persones grans, així mateix amb una gran varietat de condicions i problemàtiques. La disciplina compta amb una diversitat de models de treball amb els quals la recerca en musicoteràpia ha mostrat beneficis importants (vegeu quadre). La musicoteràpia és una disciplina que combina l’art i la ciència, i per tant, és important explicar que com a art inclou dos aspectes: la música com a art i el procés terapèutic, que esdevé un art com a mitjà que és utilitzat pel musicoterapeuta. Quant a la ciència de la musicoteràpia, també se n’han de considerar dos aspectes. Primer, la pràctica d’aquesta professió està basada en l’evidència científica. La bibliografia científica de la disciplina disposa d’un nombre d’estudis científics en constant actualització que avalen l’aplicació de certes tècniques per a problemàtiques i objectius terapèutics determinats. D’altra banda, quan es mira l’aplicació científica de mètodes musicoterapèutics establerts, el terapeuta experimenta, explora, investiga què funciona i què no, l’eficàcia d’una tècnica determinada i si té una aplicació àmplia. Més enllà de les reaccions de les persones davant un estímul musical/ propietats i característiques terapèutiques de la música, la musicoteràpia implica un procés dinàmic que és un continuum d’experiències musicals orientades terapèuticament, generades flexiblement i creativament per aconseguir objectius a curt i a llarg termini. La recerca en aquest camp, així com l’existència de professionals en disciplines com la psiquiatria, medicina, infermeria i educació en una diversitat d’entorns han corroborat que l’ús de la música pot motivar les persones en maneres que altres disciplines no aconsegueixen. BIBLIOGRAFIA Carroll, D. (2011). Historial roots of music therapy: A brief overview. <<Revista do Núcleo de Estudos e Pesquisas Interdisciplinares em Musicoterapia>>, 2, 171-178. Davis, W. & Gfeller, K. (2000). “Musicoterapia: una perspectiva històrica”. En: Davis, W.; Gfeller, K.; Thaut , M. (ed.). Una introducción a la musicoterapia. Teoría y práctica (p. 3-35). Barcelona: Editorial Boileau. Jones, M. (1953). The therapeutic community. New York: Basic Books. Meinecke, B. (1948). “Music and medicine”. En: Schullian, D.; Schoen, M. (ed.). Music and medicine. New York: Henry Schuman. Wigram, T.; Pedersen, I. N.; Bonde, L. O. ( 2002). A comprehensive guide to music therapy. London: Jessica Kingsley Publishers. Clive Robbins i Paul Nordoff creen la pionera Nordoff Robbins Music Therapy, reconeguda a tot el món per a la formació i l’educació dels estudiants en la teràpia de la música. 37 MÚSICA I MEDICINA: L’EXPERIÈNCIA CLÍNICA DE LA MUSICOTERÀPIA EL VALOR DE L’ART I LA CIÈNCIA VINCULATS A LA MÚSICA QUEDA PALÈS EN LES EXPERIÈNCIES QUE HAN PORTAT A TERME LA DOCTORA MERCÈ BOADA, DIRECTORA MÈDICA DE LA FUNDACIÓ ACE (INSTITUT CATALÀ DE NEUROCIÈNCIES APLICADES), DEDICADA A LES PERSONES AMB ALZHEIMER O ALTRES DEMÈNCIES, I EL DOCTOR ANTONIO PASCUAL, ONCÒLEG DIRECTOR DE LA UNITAT DE CURES PAL·LIATIVES DE L’HOSPITAL DE LA SANTA CREU I SANT PAU. text Dra. Patrícia Martí i Augé i Dra. Catherine Clancy Abercrombie UN MATÍ D’ORQUESTRA ALZHEIMER DIMARTS A LES 11.20 H A L’AUDITORI 38 • REVISTA MUSICAL CATALANA afa baix llobregat A A dalt, una sessió de musicoteràpia. A L’Auditori es fan els tallers Un matí d’orquestra per a persones amb Alzheimer, una vivència musical dissenyada per a persones amb malaltia d’Alzheimer. S’experimenta la força evocadora de la música estimulant records. l’auditori quests dos metges reconeixen la importància de les teràpies creatives en les cures integrals dels seus pacients. “A la Fundació ACE creiem que hem d’oferir als nostres pacients una atenció integral, una atenció que no només sigui clínica, sinó que abasti la integritat de la seva condició d’ésser humà i en relació amb l’entorn. I és en aquest punt on entra el paper del musicoterapeuta, que s’encarrega, en el nostre cas, de conduir les emocions dels malalts cap a un punt en el qual s’arriba a sacsejar la memòria remota”, explica la Dra. Boada. El Dr. Pascual situa la musicoteràpia en la dinàmica de l’equip interdisciplinari, i valora la dedicació de professionals en teràpies creatives, “d’un temps totalment específic i diferent per al pacient”. Esmenta Eric Cassell1 per destacar que “atenem persones malaltes i no malalties”. “Tot i que molt lentament, la medicina actual està evolucionant cap a una atenció integral, que aborda no només els aspectes físics de les malalties, sinó també els aspectes emocionals, socials i espirituals”, assegura el Dr. Pascual, i afegeix: “En aquest sentit considero que la musicoteràpia hauria d’anar integrant-se a les carteres de serveis igual que altres enfocaments creatius i psicoterapèutics. Això és particularment important en pacients amb càncer i d’altres processos crònics avançats”. Cada any creix més el cos de recerca científica que avala l’eficàcia de la musicoteràpia aplicada a persones amb processos de malaltia oncològica i de final de vida.2,3 “Conec bé els resultats positius de la musicoteràpia en pacients amb càncer atesos al nostre hospital. Els resultats sobre aspectes emocionals i millora de la qualitat de vida són evidents”, expressa el Dr. Pascual.4 Tanmateix, destaca l’impacte que té el “descobriment” de les funcions de la musicoteràpia per als professionals que s’estan formant i especialitzant en cures pal·liatives, fet pel qual l’orientació vers una atenció integral a la persona queda reforçat. l’auditori UNA ATENCIÓ INTEGRAL La Dra. Mercè Boada insisteix que l’atenció integral és fonamental per a la qualitat de vida del pacient d’Alzheimer. “És transitant per aquest camí del tractament integral que podrem aconseguir que un pacient mantingui una vida digna. Per a mi, la figura del musicoterapeuta aporta valor i, conjuntament amb el personal sanitari, els gerontòlegs i els fisioterapeutes, integra un equip que té totes les eines per poder atendre el malalt d’Alzheimer en tots els aspectes.” La ciència i l’art es reforcen mútuament, en la medicina. En la pràctica de la musicoteràpia, la música s’hi aplica amb coneixement avalat científicament. El seu vincle amb les emocions, l’oci i la contemplació li afegeix una important Cassell, E. J. (2004). The Nature of Suffering and the Goals of Medicine. Oxford: Oxford University Press. 1 Bradt, J.; Dileo, C. (2010). Music therapy for end-of-life care. «The Cochrane database of systematic reviews» thinkstock 2 Bradt, J.; Dileo, C.; Grocke, D.; Magill, L. (2011). Music interventions for improving psychological and physical outcomes in cancer patients (Review). «The Cochrane database of systematic reviews», 8, 9-11. 3 Martí, P.; Mercadal-Brotons, M.; Solé, C. (2015). Efecto de la musicoterapia en el estado anímico y calidad de vida de un grupo de pacientes con cáncer colorrectal. «Psicooncología», 12(2-3), 259-282. 4 39 capacitat de modular l’estat anímic dels pacients amb càncer i altres processos crònics avançats. Per als metges, la musicoteràpia és una clau important en la cura del benestar i la qualitat de vida de les persones malaltes. “Estic convençuda, a més, que fins i tot quan es tracta d’una activitat lúdica, la música fa un gran bé. La música no es capta amb processos cognitius com el del llenguatge, la música la sentim dintre nostre. Potser no recordem qui havia en aquell sopar d’ara fa trenta anys, ni exactament què hi havia a taula ni qui estava assegut al nostre costat. Però recordem que ens ho vam passar bé, que vam riure molt. I això és el que queda: l’emoció. Amb la música passa el mateix”, afegeix Mercè Boada. Antonio Pascual mostra gratitud davant el suport emocional que faciliten les arts creatives “millorant manifestacions d’ansietat i depressió” i parla dels beneficis “considerats poc rellevants, com la distracció o la relaxació, tot i que jo considero que aquests efectes tenen una gran importància”. A més de l’aplicació de la musicoteràpia, ambdós metges donen gran importància al llegat cultural de les arts en la cura dels seus pacients. El Dr. Pascual destaca “la contemplació d’obres d’art, de l’escolta de música o de la participació en sessions d’artteràpia i musicoteràpia en la recerca de sentit davant situacions difícils de malalts greus”. Per a la Dra. Boada, la presència de les arts creatives és cabdal: “Per això hem posat en marxa el programa Estimul’Art, que és un programa d’estimulació a través de les arts, i entre elles, de manera destacada la música. Un programa que també facilita als malalts d’Alzheimer i als seus cuidadors l’accés als museus, al coneixement de l’entorn i a les arts visuals.”5-8 Mercè Boada destaca “l’entusiasme, el somriure i la joia, tant de les persones malaltes d’Alzheimer que tractem a la Unitat d’Atenció Diürna com dels seus curadors, després d’escoltar cançons dels Beatles o de Los Panchos o algunes àries d’òpera a càrrec d’instrumentistes o cantants joves de l’ESMUC o de l’Estudi de la soprano Begoña Alberdi. Aquesta activitat que fem, per ara dos cops al mes, ens fa la vida molt més agradable a tots, perquè estimula els nostres records. I és un moment de gaudi molt especial per a les persones amb la malaltia d’Alzheimer que assisteixen al nostre centre de dia i al nostre hospital de dia i que els poden escoltar. Gràcies els siguin donades pel seu art i pel seu entusiasme contagiós”. Amb les paraules d’aquests dos professionals de la medicina es copsa no només la seva percepció sobre la importància de la música en la cura i atenció integral dels pacients, sinó també la seva passió vers la presència de la música i de l’art en general. CURA I VULNERABILITAT Tots dos professionals de la medicina han destacat la música i la musicoteràpia com una eina que permet abordar la persona a nivell integral, tot acompanyant-la a un nivell holístic. El respecte per la dignitat i qualitat de vida és primordial. Acompanyar durant els temps Simmons-Stern, NR.; Budson, AE.; Ally, BA. Music as a memory enhancer in patients with Alzheimer’s disease. «Neuropsychologia», 2010. 5 Palisson, J.; Roussel-Baclet, C.; Maillet, D.; Belin, C.; Ankri, J.; Narme, P. Music enhances verbal episodic memory in Alzheimer’s disease. «J Clin Exp Neurophychol», 2015. 6 Baird, A.; Samson, S. Memory for music in Alzheimer’s disease: unforgettable? «Neurophychol Rev», 2009. Ménard, MC.; Belleville, S. Musical and verbal memory in Alzheimer’s disease: a study of long-term and short-term memory. «Brain Cogn», 2009. 8 40 • REVISTA MUSICAL CATALANA thinkstock 7 d’espera hospitalaris o facilitar records i associacions amb música i musicoteràpia és un recurs que ajuda a tenir cura de la seva dignitat i a contribuir a la seva qualitat de vida. Ambdós reconeixen que la música i les emocions són dos elements que quan es combinen s’interrelacionen de manera especialment potent, en un cas conduint les emocions cap a una connexió amb fets del passat i records; en l’altre, tot elicitant, suscitant les emocions per ajudar en l’expressió i recerca del sentit de la malaltia i de la vida... Dirigeixen una unitat o centre que inclouen programes basats en les arts creatives i expressives, com són l’artteràpia i la musicoteràpia. Aquestes experiències que s’ofereixen de manera continuada permeten l’arrelament i la integració d’aquestes disciplines. La base científica sobre la qual recolzen i es fonamenten aquestes disciplines permeten ampliar l’àrea de coneixement, però la gran rellevància per a aquests metges és la força extraordinària de la música (art) i la seva aplicació en teràpia (ciència) per millorar la qualitat de vida i el benestar dels seus pacients. Impulsat per L’Auditori des de l’any 2006, Apropa Cultura és un programa que acosta el poder guaridor de la música a 5.700 espectadors en risc d’exclusió social i de l’àmbit de la salut. DRA. MERCÈ BOADA ROVIRA Neuròloga, nascuda a Barcelona, és fundadora i directora mèdica de la Fundació ACE, centre dedicat a atendre persones amb Alzheimer o altres demències. Fins al 2013 va ser responsable de la Unitat de Malalties Neurodegeneratives de l’Hospital Vall d’Hebron. Premi d’Excel·lència Professional del Consell de Col·legis de Metges de Catalunya i membre d’Honor de la Sociedad Española de Neurología. DR. ANTONIO PASCUAL LÓPEZ Va néixer a València. És especialista en oncologia mèdica i la seva trajectòria professional destaca per la defensa i lluita pels drets dels malalts en situació pal·liativa. Actualment és director de la Unitat de Cures Pal·liatives de l’Hospital de la Santa Creu i Sant Pau. És també professor associat de medicina pal·liativa de la Universitat Autònoma de Barcelona, així com el director del Màster d’Atenció Pal·liativa Integral a Persones amb Malalties Avançades. 41 ACTUALITAT 30 ANYS DE FIDELITAT A L’ÒPERA I LA DANSA FESTIVAL CASTELL DE PERALADA Amb una programació en què es podrà gaudir de l’òpera, la dansa i que ofereix una proposta estival de música moderna, el Festival Castell de Peralada celebra trenta anys de vida. text Mercedes Conde Pons E n els seus trenta anys d’història ha tingut les millors veus del panorama operístic internacional, des de Plácido Domingo, Jaume Aragall, Josep Carreras i Mont· serrat Caballé, a les actuals estrelles del firmament operístic com Juan Diego Flórez, Jonas Kaufmann, Sondra Radvanovsky i un llarg etcètera, a més de ballarins de prestigi inter· nacional, alguns ja considerats “de la casa”, com són Sara Baras. Així doncs, no ha d’estranyar que en aquesta pro· gramació d’aniversari figurin els trets destacats que fan del Festival Castell de Peralada el que ha estat i el que és: un referent estival de la lírica i la dansa. Un dels espectacles més destacats de la progra· mació és, sens dubte, la nova producció de Turandot de Giacomo Puccini, que comptarà amb la direcció escènica de Mario Gas i un elenc vocal encapçalat per l’estimada soprano sueca Iréne Theorin. Al seu costat, les veus de Roberto Aronica, Maria Katzara· va, Andrea Mastroni, Manel Esteve, Vicenç Esteve i Francisco Vas, i la direcció musical de Giampaolo Bisanti al capdavant de l’Orquestra del Gran Teatre del Liceu i la col·laboració del Cor Intermezzo, diri· git per José Luis Basso. La programació lírica continua amb diverses pre· sentacions de joves cantants, com la del tenor Bryan Hymel, habitual de la Metropolitan Opera House de Nova York, que oferirà un recital a l’església del Car· me, acompanyat per la soprano Irini Kyriakidou i el pianista Julius Drake. També actuarà en recital a la mateixa església la mezzosoprano georgiana Anita Rachvelishvili i la soprano Olga Peretyatko. 42 • REVISTA MUSICAL CATALANA Olga Peretyatko Carlos Álvarez Ailey II Carlos Álvarez i Leo Nucci, el tenor Marcelo Álvarez i el baix Ruggero Raimondi, acompanyats per l’OBC i sota la direcció de Daniele Rustioni. COMPROMÍS AMB LA LÍRICA Xavier Sabata Marcelo Álvarez Anita Rachvelishvili El contratenor català Xavier Sabata hi torna amb un interessant programa al voltant de la figura d’Alexandre el Gran, amb música de Händel, Vinci, Porpora, Mancini i Hasse, entre d’altres, amb la col· laboració de la Capella Cracoviensis, dirigida per Jan Tomasz Adamus. En l’àmbit vocal, però, el més destacat és sens dubte la gala lírica del trentè aniversari, que tindrà lloc a l’Auditori Parc del Castell, amb l’actuació es· tel·lar d’amics del Festival, com les sopranos Sondra Radvanovsky i Eva-Maria Westbroek, els barítons Enguany el Festival Castell de Peralada ha inclòs un nou aspecte il·lusionant pel que fa al seu compromís amb la lírica: ha instaurat la figura de l’artista resi· dent, que en aquesta edició vol contribuir a donar suport a la carrera prometedora d’un artista local, com és el cas de la jove soprano Sara Blanch, gua· nyadora de diversos premis en l’edició anterior del Concurs Francesc Viñas, que enguany participarà en tres programes: el primer, un concert al Claustre del Carme amb la col·laboració de l’orquestra Ves· pres d’Arnadí, sota la direcció de Fausto Nardi i amb direcció escènica de Joan Anton Rechi, que oferiran un programa al voltant d’Il combattimento di Tancredi e Clorinda de Monteverdi. Sara Blanch també participarà en el recital amb obres d’Alberto García Demestres i Albert Guinovart, en què aquest darrer actuarà com a acompanyant al piano i hi cantarà també el tenor Antoni Comas. La soprano catalana serà la protagonista de la Festa de la Música que cada any el Festival ofereix a la vila de Peralada que l’acull. En aquesta festa la soprano interpretarà àries d’òpera i sarsuela, en un concert en què també parti· ciparan el Cor Infantil Amics de la Unió, que dirigeix Josep Vila i Jové, i els pianistes Albert Guinovart i Josep Buforn. La programació “clàssica” es completa amb l’ac· tuació del pianista xinès Lang Lang, que trenca els esquemes del pianista clàssic amb una actuació més a prop de l’espectacle virtuosístic que no de la pu· resa interpretativa. La seva actuació tindrà lloc a l’Auditori Parc del Castell i amb ell s’inaugurarà ofi· cialment el Festival el dia 7 de juliol. Enguany no hi ha cap estrena operística contemporània, si bé l’any vinent es preveu la represa d’aquests projectes en els quals el Festival de Peralada manifesta activament l’interès per la continuació i renovació del repertori i on té el seu segell original. La dansa en aquesta ocasió acull dos espectacles. El primer és l’actuació de la secció jove de la compa· nyia Ailey II, que debuta a Peralada amb coreografi· es del mateix Alvin Ailey –el fundador–, però també d’altres col·laboradors habituals, com Jean Emile, Jamar Roberts o Ray Mercer. L’altra actuació impor· tant és la de Roberto Bolle, estrella de La Scala de Milà i ballarí principal de l’American Ballet Theatre, que protagonitzarà una gala a Peralada amb els seus amics, molts dels quals grans estrelles, com ell, del ballet clàssic actual. La programació de l’espai Paral·lels acull una col· laboració molt especial, la del jove pianista de jazz Marco Mezquida i un amic del Festival, Alfonso Vi· lallonga. També hi haurà una lectura de fragments del Don Quixot de Cervantes, amb motiu del quart centenari de la seva publicació, a càrrec de grans actors com Josep Maria Pou, Camilo García i Maife Gil, amb direcció escènica de Carles Canut i guió de Miquel Pujadó. L’actuació de Tortell Poltrona ompli· rà els desitjos dels més petits en un espectacle de pa· llassos, acròbates i músics en un autèntic espectacle de circ. 43 ARTISTA RESIDENT DEL FESTIVAL CASTELL DE PERALADA SARA BLANCH text Mercedes Conde Pons · fotografia ElVisorBCN El nom de Sara Blanch (Darmós, Tarrago· na, 1989) ressona amb força des de princi· pi del 2016 arran de la seva exitosa partici· pació en el Concurs Viñas. Però la soprano tarragonina ja destacava des de fa anys d’ençà del seu pas pel Cor Jove de l’Orfeó Català, el Conservatori de Sabadell i la seva darrera etapa formativa, al Conserva· tori Superior de Música del Liceu amb Car· me Bustamante. Reconeixements diversos l’han col·locada al centre d’atenció de la lí· rica aquest 2016. MERCEDES CONDE PONS: A l’inici del 2016 vas ser la cantant més premiada en la 53a edició del Concurs Viñas, amb el quart premi oficial, sis premis extraordinaris i el premi del públic. Has estat reconeguda per la revista «Ópera Actual» com a intèrpret espanyol més prometedor del 2016. El 2016 és el teu any! SARA BLANCH: Després dels premis obtin· guts en el Concurs Viñas, el premi que m’atorga «Ópera Actual» significa molt per a mi i m’empeny a tirar endavant en aques· ta carrera. També valoro molt el premi del públic que vaig obtenir al Concurs Viñas, perquè al final és a la gent a qui et dirigei· xes quan cantes. Si ells ho valoren, és que estàs aconseguint arribar-hi. El tema eco· nòmic, i en això hi contribueixen els altres premis obtinguts al Concurs Viñas, és un factor que et salva d’una situació que no és fàcil quan un comença la carrera, perquè sovint treballes molt però no sempre et pa· guen bé. Així, ara puc començar a deixar espais per descansar la veu, perquè si no tard o d’hora es paga i prefereixo fer una carrera llarga que no pas pujar massa ràpid i no poder cantar a llarg termini. “DEBUTARÉ OFICIALMENT AMB PLÁCIDO DOMINGO A LA TEMPORADA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU FENT UN PAPER EN LA THAÏS DE MASSENET” MCP: Dubto que gaires cantants puguin dir que han cantat davant de cantants com Plácido Domingo, Montserrat Caballé, Jaume Aragall, Joan Pons, Teresa Berganza i Josep Carreras, entre d’altres, a dos metres de distància, com vas fer en el lliurament del premi d’«Ópera Actual». Com vas viure aquell moment? SB: Cantar davant de tants cantants d’òpera junts que són referents és tot un privilegi i el que més em preocupava era no donar-los l’esquena mentre cantava, perquè Domin· go i Pons els tenia darrere meu. Plácido Do· mingo em va dir que li agradaria tornar-me a escoltar. De fet, amb ell debutaré oficial· ment a la temporada del Gran Teatre del Liceu fent un paper en la Thaïs de Masse· net, en què ell és protagonista. Jaume Ara· gall, Josep Carreras, Ainhoa Arteta, Josep Bros..., tots van ser molt amables amb mi. MCP: Com afrontes l’oportunitat que et brinda el Festival de Peralada com a artista resident? SB: Aquesta és una proposta que no m’es· perava pas i agraeixo molt. Sempre pen· so que arran de les propostes que et fan, s’obren portes que no t’havies plantejat. A Peralada faré repertori antic amb Vespres d’Arnadí, un repertori que només he tre· ballat mentre estudiava a l’ESMUC. Tam· bé em fa molta il·lusió treballar obra de compositors vius com Guinovart i García Demestres, amb els quals podré parlar per preparar el repertori. MCP: Quins són els teus projectes de futur? SB: La propera temporada tinc la Thaïs al Liceu i també dues òperes al Teatro de la Zarzuela. Els rols principals de Chateaux Margaux i La viejecita en dues funcions. També debuto a la temporada oficial del Teatro Real, en l’òpera El gall d’or, en el rol de gall, que em fa especial il·lusió veure com plantegen a nivell escènic. MCP: Per què vas decidir que volies ser cantant d’òpera? SB: Cantar em produeix plaer, m’ho passo bé. A més, el fet de cantar òpera té la part d’actriu i això m’agrada molt, perquè et permet treballar diversos registres d’ex· pressió, d’emocions. Quan més coses bus· ques, més t’acosta a la humanitat. MCP: Amb qui estudies actualment? SB: Periòdicament faig classes amb Ma· riella Devia. Un dels premis del Concurs Viñas són les masterclasses amb la Dolora Zajick, amb qui ja hem començat a treba· llar i és una passada el munt de registres que té. A més, és molt tècnica, et permet classificar molt bé la informació. Et dóna molt per explorar, en l’àmbit de ressonàn· cies i harmònics. També treballo amb pia· nistes de repertori i en funció del repertori busco els especialistes. MCP: Un somni per fer realitat? SB: Si la carrera va bé, m’agradaria cantar a La Scala de Milà i al Metropolitan de Nova York La traviata de Verdi. Però abans de buscar un objectiu, m’agradaria no per· dre mai el sentit del que faig, la satisfacció personal i els beneficis que m’aporta can· tar. Que mai no perdi la connexió amb la música. 44 • REVISTA MUSICAL CATALANA MÚSICA ANTIGA Abona’t a 6 concerts a partir de BENVINGUT A LA TEMPORADA DE MÚSICA ANTIGA DE BARCELONA 155€* JA A LA VENDA! JORDI SAVALL: LES ÉLÉMENTS Tempêtes, Orages & Fêtes Marines Le Concert des Nations TEMPORADA 2016 - 2017 JORDI SAVALL-EL SO ORIGINAL 18 OCT 2016 FESTIVAL PURCELL: LE CONCERT SPIRITUEL 13 DES 2016 L'ORFEO DE MONTEVERDI: Rinaldo Alessandrini i Concerto Italiano 02 FEB 2017 PABLO HERAS-CASADO I FREIBURGER BAROCKORCHESTER 22 MARÇ 2017 THE SIXTEEN: LA CAPELLA SIXTINA 25 ABR 2017 FESTIVAL BACH: CONCERTS DE BRANDENBURG 11 MAIG 2017 Aniversari i funeral de la reina Mary & Oda a santa Cecília Mendelssohn AKAMUS *PER UN ABONAMENT, ESTALVIA’T FINS A 97 € L'Auditori és un consorci de Principals mitjans patrocinadors Visiteu-nos a www.auditori.cat 45 L’ÀNIMA DEL SO XAVI LOZANO ENTRE ‘PITOS’ I FLAUTES TOT I QUE A CASA SEVA NINGÚ NO ERA MÚSIC, LES CLASSES DE MÚSICA ALS MARISTES DE BADALONA VAN ACABAR CONDUINT-LO AL PRIMER RENG DE LA COBLA SANT JORDI. TOT I QUE JA FA QUINZE ANYS QUE VA DEIXAR-LA, NO HA PARAT MAI DE FER SONAR TOT ALLÒ QUE L’ENVOLTA. text i fotografies Josep Barcons Palau E l món és ple de tubs.” És així, amb aquesta sentència, com Xavi Lozano comença el seu espectacle Tubs del món. Un espectacle que deixa bocabadats petits i grans, amb la boca a punt per bufar... Perquè si la diversitat infinita d’andròmines sonores que surten de la seva maleta atrotinada fa que la canalla quedi embadalida, les bromes, els dobles sentits, els gags i l’enginy natural d’aquest badaloní fan que els adults passin una estona inoblidable. Quina sort tenen els nens de les escoles quan Xavi Lozano els visita per fer una activitat ludicomusical. I quina llàstima que els pares, en ser habitualment dins l’horari escolar, es perdin un espectacle d’aquesta magnitud! 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA Queda lluny ja el temps en què a aquest home entranyable el vestien de manera trendy per sortir a TV3 a fer d’atrapa-sons: “Jo no tenia una imatge gens tocada i posada, gens de La Riera”, però li van acabar donant un toc televisiu modern i dinàmic que es va allargar durant 28 programes. Ara ja no du la barba ben retallada (se li embullen, anàrquics, pèls rossos, blancs i negres), no du camises a la hipster (s’entafora pantalons balders i samarretes fosques i desgastades de planxat dubtós) i no porta ulleres de pasta amb coloraines, sinó unes ulleres discretes amb vidres tirant a translúcids que, això no obstant, no li impedeixen de veure el món amb màgia (literalment) supersònica. ESTIGUEU ATENTS... Si algun dia, passant a prop d’un col·legi, veieu que a la cantonada aparca un Opel Kadett atrotinat de color blanc, o un llampant Dacia Dokker de color blau elèctric, pot ser que estigueu de sort, i que de dins surti –talment un Rubeus Hagrid harrypotterià (de menys envergadura física però de més grandària artística)– un home barbut, baixet i desarreglat que arrossegui una maleta plena de sons. DEL TIBLE A LA CROSSA, PASSANT PER LA FLAUTA PER SABER-NE MÉS: WWW. XAVIBUFA.COM Xavi Lozano amb nens de l’Escola de Música Casp, en un dels seus espectacles. Encara que des dels vuit anys tocava el tible i més tard li va caure un saxo a les mans (ara s’ha quedat amb el baríton), el fet determinant va venir més endavant: “Tot va començar perquè un dia, cap al 1996, em van començar a agradar les flautes. Amb els amics vam començar a flipar amb la música índia i aviat vaig voler tocar la flauta de bambú. Després, quan estava molt posat en el món de les flautes àrabs, el meu avi es va trencar el fèmur i em vaig adonar que els forats per regular l’alçada de la crossa li conferien aspecte de flauta. I li vaig dir: «Avi, seu!», i vaig començar a tocar. I com que quan fas gràcia, et fas gràcia a tu mateix, vaig pensar que havia trobat alguna cosa, i vaig anar incloent la crossa com una més de les quatre o cinc flautes que tocava.” I així va ser com, per extensió, va anar incorporant cada cop objectes més estrambòtics en les seves presentacions escolars. “D’entrada tenia una dimensió més grotesca i pallassística, seguint la tradició dels excèntrics musicals, però amb el temps he anat trobant el missatge de tot això: a diferència del que dirien molts col·lectius, per a mi la música no és el més important. Jo la faig servir i la cuido (la cuido bastant…), però el més important no és la música, sinó transmetre la idea que tot és possible.” TOT SONA I TOT ES BUFA Veure que tot és possible i que tot sona (“la naturalesa és així”, etziba), sembla que l’ha portat a relativitzar-ho tot. Darrere la seva aparença despreocupada es revela (no s’hi amaga…) un home despreocupat. Despreocupat en el bon sentit, perquè sembla que les “pre-ocupacions” li són alienes i viu en la sàvia innocència del present. No hi fa res que no tingui cap titulació musical superior (“fer exàmens em posava molt nerviós”, confessa) i que l’únic títol que tingui sigui el de jardiner. No cal pas cap títol per ser músic i s’esparvera quan veu tants estudiants de música patint per tocar més bé o més ràpid: “Potser no ho hauria de dir, però si una cosa et costa, si et fa patir, potser és que no l’has de fer. Tenim massa relacionat l’aprendre amb el patir. I no s’ha de patir. Una altra cosa és la disciplina, la regularitat, l’insistir i saber que les coses no són immediates.” 47 “El món és ple de tubs”, diu Xavi Lozano i així ho demostra al seu públic. Relativitza qualsevol maldecap, però també relativitza el material amb què es construeixen els instruments: “Hi ha instruments (sobretot de corda) en què el material és molt important. I com més gran és l’instrument, més important és el material. Però entre un flautí de banús i un de plàstic no crec que hi hagi gaire diferència. Aquí potser es demostra que el que compta –com diu un amic meu– «no és la fletxa, sinó l’indi». Perquè si tu estàs tocant amb el cor i fent una cosa interessant, l’instrument desapareix. Això és el que s’ha d’aconseguir: que desaparegui l’instrument i desapareguin totes les barreres.” ENTRE DIÒGENES I BODHISATTVA Després de fer desaparèixer les barreres amb cada concert i cada taller, Xavi Lozano torna a la seva casa vella, al cor de la vila de Badalona. Després de travessar el garatge, i encara sense entrar pròpiament a la vivenda, passa per un espai d’uns 60 metres quadrats on s’acumulen –en un paradís sonor que faria embogir Diògenes– un harmònium, un piano desmuntat, un piano vell, una arpa trobada en un contenidor, tota mena de tubs, caixes de cartró, cassoles, un llum de peu, una tanca d’obres, una taula inversora, cadires, mànegues, un caminador, galledes, una caixa de cervesa… Entre aquesta acumulació d’instruments, la seva parella i els seus quatre gats, Xavi Lozano sembla haver arribat a una mena de nirvana. En part perquè està “en un nínxol en què no prenc la feina a ningú, en què no em sento jutjat per ningú, en què no he d’estudiar gaire... M’ho he muntat així i no penso en el demà”. Potser per això la seva mirada destil·la una tranquil·litat i una serenor realment profundes, si bé els seus ulls curiosos i juganers de tant en tant escruten l’entorn a la recerca enginyosa de qualsevol objecte que pugui sonar. UN MILER D’INSTRUMENTS Dels viatges que ha fet arreu del món, n’ha recollit els tubs més propis de cada zona. I així, tub rere tub, va augmentant la seva nodrida col·lecció de flautes, que depassa de llarg el mig miler. l’innovador programa de TV3, va investigar amb centenars d’objectes i materials susceptibles de ser transformats, bufats, fregats i percudits amb finalitats musicals. A la seva època en L’Atrapasons, mentre treballava en Gràcies al seu enginy, aquell programa mític que es va 48 • REVISTA MUSICAL CATALANA començar a emetre fa just una dècada, va esdevenir un veritable èxit de la televisió educativa, de la qual –bufa!– “continua sent un referent”. Un macarró, una totxana, un con, una regadora que fa de flabiol i tamborí, un guant de làtex inflat que esdevé una gaita, una escala, una cadira, un pal d’escombra, una aixeta (de la qual extreu una lliçó d’ontologia), una roda de bicicleta, un tros de tub de reg..., tot això són instruments que Xavi Lozano fa sonar. I no sols això, sinó que amb alguns hi fa música plena d’ànima, amb una bellesa tímbrica absoluta! Centre d’Informació de Catalunya Exposició. Sala 3 Palau Robert Projecció d’espectacles Can Serra Rambla de Catalunya, 126 (Barcelona) Entrada lliure #ExpoComediants Passeig de Gràcia, 107 (Barcelona) gencat.cat/palaurobert Palau Robert 22.04.2016 - 28.08.2016 Segueix-nos a: 49 EL COMPOSITOR ALBERTO GINASTERA NACIONALISME, REBEL·LIÓ I ESTÈTICA L’11 d’abril passat va fer cent anys del naixement d’aquest compositor argentí la música del qual ha traspassat totes les fronteres i que ha acostat l’essència del seu país arreu del món. objectiu, estableix una música basada en els preceptes nacionalistes de la literatura del XIX: la recerca d’elements genuïns de la cultura argentina, l’exaltació de la figura del gaucho com a tal, curiosament en un moment en què tot estil de vida gautxesc text Sergi Moreno-Lasalle • il·lustració Roger Pibernat estava en declivi, i la utilització d’aquests elements per a la creació d’un llenguatge i haguéssim de completar una terna amb els millors compositors llapropi. És l’estil de les obres que el catapultinoamericans del segle XX, comptaríem segurament amb el brasiler ten a la fama: els seus ballets Panambí (insVilla-Lobos, el binomi mexicà Chávez-Revueltas, tots ells molt popupirat en llegendes guaranís) i Estancia (balars, i, sobretot, amb l’argentí Alberto Ginastera (1916-1983). De pares sat en el poema èpic Martín Fierro) diversos d’ascendència catalana i italiana, Ginastera dota la música argentina reculls de cançons i danses tant per a veu d’una personalitat única, capaç de sintetitzar les idees nacionalistes com per a piano sol o la simpàtica Obertura del segle XIX amb la primera fila de l’avantguarda europea. para un Fausto criollo, que descriu les imNascut el 1916, Ginastera demostra ben aviat uns grans dots musipressions que té un rude gautxo cals i es col·loca de manera fulgurant al capdavant de tota iniciativa assistint a una representació del “EL SEU musical al seu país. A més, el seu èxit com a compositor traspassa Faust de Gounod. ENFRONTAMENT fronteres i als anys quaranta, amb només trenta anys, ja rep encàrEl segon estil, que anomena AMB EL RÈGIM recs dels Estats Units i d’Europa. El seu enfrontament amb el règim nacionalisme subjectiu, adapta PERONISTA peronista propicia una primera estada de dos anys als Estats Units, les directrius precedents a la inPROPICIA UNA amb Aaron Copland com a mentor. Amb el seu prestigi internaciocorporació de formes clàssiques PRIMERA ESTADA nal sòlidament establert, és nomenat director del Conservatori de però des del prisma de llenguatDE DOS ANYS ALS Música i Teatre de la Universidad Nacional de La Plata i funda el ges d’avantguarda. Les obres reESTATS UNITS, AMB Centro Latinoamericano de Estudios Musicales Avanzados, des d’on sultants fusionen a parts iguals AARON COPLAND propicia l’entrada dels estils més avantguardistes del moment, conelements folklòrics, formulaciCOM A MENTOR” vidant-hi personalitats com Messiaen, Xenakis o Dallapiccola. ons abstractes i tècniques clàsLa prohibició, el 1967, a Buenos Aires de l’estrena de la seva òpera siques. Bomarzo, titllada d’escandalosa pel seu alt contingut violent i sexual, i una dura En realitat no és res que un moment crisi matrimonial coincident en el temps marquen un tombant en la seva vida, que de maduració, un període de transició, es resol amb l’establiment definitiu de Ginastera, casat ara amb la violoncel·lista de transformació cap a un tercer estil, el Aurora Nátola, a Ginebra l’any 1971. Els dotze anys que li resten de vida veuen un neoexpressionisme, que determina el seu esclat compositiu prodigiós, en què crea les seves obres més innovadores. prestigi internacional i que, sense renegar Ginastera definí ell mateix la seva evolució musical en tres estils, classificació dels elements nacionalistes, internacionaque la musicologia posterior ha matisat i redefinit en quatre, ja que l’autodefinilitza tant conceptes com fonts d’inspiració. ció fou formulada a final dels seixanta. El primer estil, anomenat nacionalisme Molt influenciat per la Segona Escola de S 50 • REVISTA MUSICAL CATALANA L’OBRA DISCOGRÀFICA DE GINASTERA Per iniciar-se en l’obra de Ginastera, Harmonia Mundi té un excel·lent CD amb quatre obres ben representatives dirigides per Josep Pons. Al segell de baix cost Naxos trobem un bon recull d’obres, quasi la meitat del total, tenint en compte que el corpus creatiu de Ginastera no és gaire ampli. El segell ASV també ha editat un recull d’obres que, en aquest cas, compten amb els intèrprets de confiança del compositor: Alberto Portugheis i Aurora Nátola. Viena, però sense combregar amb cap de les radicalitats que en sorgeixen, Ginastera crea en aquest moment les seves obres de més envergadura: les òperes Don Rodrigo, Bomarzo i Beatrix Cenci, totes elles inspirades en personatges del Renaixement, i els Concerts (arpa, violí, piano i violoncel), en què desplega una gran originalitat formal. Si l’establiment a Suïssa marca un abans i un després dins aquesta etapa és perquè els darrers anys Alberto Ginastera porta l’originalitat formal fins al paroxisme, alhora que reprèn temes d’inspiració americanista. El gran fresc simfònic inacabat que representa la seva darrera obra, Popol Vuh, inspirat en l’epopeia maia, n’és l’exemple més clar. De l’òpera Bomarzo, però, només n’existeix una versió discogràfica en vinil i que no ha estat mai editada en CD. Esperem que ara, l’any del centenari, resolgui aquesta greu mancança! Respecte de Bomarzo, el Teatro Real de Madrid l’ha programat per a la temporada vinent, quaranta anys després de la darrera vegada que s’ha representat a Europa! DEL 27 D’ABRIL S’hi haurà d’anar... AL 7 DE MAIG DE 2017 BOMARZO TEATRO REAL DE MADRID 51 ESCENARIS DEL MÓN LA GRAN TORRE CULTURAL A LONDRES BARBICAN CENTRE Acull fins a cent cinquanta concerts al llarg d’una temporada, és la seu de la London Symphony Orchestra i té com a objectiu atreure noves audiències, tot convertint-se en un lloc on poder viure grans experiències. Des de la seva inauguració l’any 1982 s'ha convertit en un dels centres culturals i artístics més importants del Regne Unit i també del món. L text Miquel Gené · fotografies Barbican Centre a primera impressió és que no existeix. Però si en trobeu el camí i us enfileu a l’entramat de passarel· les que planen sobre els carrers de la City, descobrireu un dels espais més especials i màgics de Londres. A la zona nord-est de la City, allà on segles enrere es trobaven muralles i les seves barbicans (torres de vigilància), la City of London Corporation va projectar i construir, entre els anys 1955 i 1982, un innovador complex residencial i cultural. Tot i que en un inici la ciutat de Londres volia convertir la zona en una àrea comer– cial, les pressions del Ministeri d’Habitatge van acabar decantant la balança cap a l’àrea residencial. La concepció urbanística del projecte va ser a càrrec del jove despatx d’arquitectes Chamberlin, Powell & Bon. El repte va ser construir una zona d’habitatges d’alta densitat al centre de la ciutat, però sense renunciar a les comoditats i la tranquil·litat de les àrees residencials. “El nostre propòsit ha estat dissenyar un entorn confortable per viure-hi. Amb aquesta finalitat, hem posat molta cura en el disseny, tant dels edificis com de l’espai que els envolta”, diuen els arquitectes. Una de les 52 • REVISTA MUSICAL CATALANA conseqüències més importants del progra· ma és la segregació que fa entre el trànsit rodat i els vianants, els quals accedim al complex a través d’escales i ascensors que ens situen en un nivell superior. Les diverses parts del projecte queden connec· tades per passadissos i passarel·les elevades i separades de la ciutat: petits oasis de formigó. L’ús d’aquest material en la confecció dels edificis en forma de grans pilars cisellats a mà connecta el projecte amb el corrent arquitectònic brutalista, tant per la seva monumentalitat com per la cura que té pels detalls més petits. El resultat del projecte residencial són més de dos mil habitatges de diferents formats, distribuïts en blocs horitzontals, i tres torres de més de quaranta pisos. Espais oberts d’esbarjo al voltant d’un llac central, la conservació d’una església victoriana i el Barbican Centre, un dels centres culturals i artístics més importants del país. ACCESSIBLE I ACOLLIDOR El complex artístic del Barbican va ser un dels elements centrals del projecte de CP&B. El seu disseny va ser aprovat el 1959, tot i que es va anar modificant fins al 1964 30 DE JUNY LONDON SYMPHONY ORCHESTRA AMB S. RATTLE I K. ZIMERMAN La sala de concerts del Barbican Centre. Té una capacitat per a dues mil persones. 53 1 segons com canviaven els requeriments del projecte. Amb la necessitat de més espai, però constret pels edificis d’habitat· ges que ja s’estaven construint al seu voltant, al centre no li va quedar més remei que créixer cap a l’interior. En la inauguració, el 1982, presentava una sala de concerts amb capacitat per a dues mil persones, seu des dels inicis fins a l’actualitat de la London Symphony Orchestra; un teatre amb capacitat per a mil dos-cents espectadors on resideix la Royal Shakespeare Company; un cinema amb tres-centes butaques, una biblioteca, galeries d’exposicions, sales de conferènci· es i diversos bars i restaurants. A més a més, dins del complex es va encabir la Guildhall School of Music and Drama, un dels centres d’ensenyaments artístics més prestigiosos d’Europa. El programa cultural del Barbican és clar: “Volem atreure noves audiències a descobrir i estimar les arts a través del contacte amb artistes de primer nivell. Volem que el Barbican sigui accessible i acollidor, un lloc que produeixi experiències de la qualitat més elevada, que inspiri i que ofereixi art sense fronteres.” LA SALA DE CONCERTS L’auditori del Barbican té una capacitat de dues mil butaques i és la seu, des de la inauguració, de la London Symphony Orchestra, una de les orquestres més prestigioses del món. L’espai s’organitza de manera horitzontal, amb una platea principal semicircular i dos amfiteatres que s’estenen darrere seu. Les parets de l’auditori estan recobertes amb fusta de pi 54 • REVISTA MUSICAL CATALANA 2 4 3 de diferents tonalitats, textures i formes, fet que confereix a l’espai un dinamisme estàtic. A les parets laterals, el pi forma caixes acústiques de tonalitats clares; al fons de l’escenari crea formes esculturals fosques, les quals ens recorden els tubs d’un orgue; tancant la caixa acústica, s’hi mostra a franges de diferents colors. El disseny de les butaques és, de ben segur, un dels principals atractius estètics de la sala. Ideat per Robin Day, s’organitza en llargues fileres que combinen uns tons càlids de marró, verd, lila, blau i vermell. Un espai tan emblemàtic i amb un programa tan potent i innovador com el del Barbican no podia quedar exempt de CRONOLOGIA 1  955. Primer projecte. 1  956. Segon projecte. 1  957. La Ciutat de Londres accepta desenvolupar un projecte de zona residencial. 1  959. Nou projecte, que inclou el requeriment d’una xarxa de passos elevats, espais oberts i el centre artístic. 1960. S’aprova el projecte i CP&B és el despatx seleccionat per fer-lo realitat. 1963. Inici de la construcció. 1964. Requeriment d’un nou projecte per al centre artístic. 1968. Presentació del nou projecte per al centre artístic, que inclou l’auditori i el teatre. 1982. Inauguració del centre artístic. UNA PROGRAMACIÓ D’ALÇADA! El Barbican acull, durant la temporada 2015-16, més de cent cinquanta concerts. A les seves formacions habituals (LSO, BBC Symphony Orchestra, Academy of Ancient Music), cal sumar-hi les orquestres convidades (Los Angeles Philharmonic, Gewandhausorchester de Leipzig) i solistes de la categoria de R. Fleming, C. Bartoli, R. Villazón, E. Kissin, M. Pires, M. Vengerov, V. Mullova o A. Mutter. El centre, a més, es troba compromès amb la música de nova creació. Aquesta temporada estrena més de cinquanta obres, dedica un monogràfic al compositor Louis Andriessen i ofereix les reinterpretacions d’obres com Peter Grimes de B. Britten i el cicle Winterreise de F. Schubert. Tota la programació a www.barbican.org.uk. les reaccions més enèrgiques i enfronta· des. Si bé com a espectadors no podem fer res més que rendir-nos a la seva màgia, molts han vist en el Barbican un projecte obsolet des del seu naixement. Pensat per a la ciutat dels anys cinquan· ta, el Barbican no va obrir portes fins als anys vuitanta, i alguns, com la periodista Jane Jacobs o l’arquitecte Lance Knobel, veuen en la seva monumentalitat i la seva visió unitària de l’espai vestigis d’una època passada. També se n’ha criticat l’aïllament. Situat en una zona exclusivament de negocis i separat de les zones de pas habituals, l’espai no es relaciona amb el seu entorn més immediat i corre el perill de conver· tir-se en un gueto artístic. Finalment, el seu disseny està obert també a les interpretacions més enfronta· des. El que per a alguns són inconvenients i pot generar sensació d’opressió, com el seu traçat laberíntic, els canvis constants de nivell, els dissenys d’interior futuristes o l’ús intensiu del formigó com a material constructiu, per a d’altres és font de fantasia i inspiració. Per solucionar aquest dilema, cal anar a veure i viure l’experiència en primera persona. Sigui com sigui, el Barbican no us deixarà indiferents. LONDRES, CIUTAT CULTURAL L’activitat musical de Londres és inabastable. Les seves cinc orquestres simfòniques es reparteixen entre el Barbican Centre (LSO i BBCSO), el Southbank Centre, al sud del riu Thames, amb dues sales de concerts principals, el Royal Festival Hall i el Queen Elizabeth Hall, que acullen la Philharmonia Orchestra i la London Philharmonic Orchestra, i el Cadogan Hall, al barri de Chelsea, seu de la Royal Philharmonic Orchestra. Per gaudir de formats més reduïts, podem anar al Wigmore Hall i el King’s Place, al centre de la ciutat, o a les esglésies St. John’s Smith Square, a Westminster, i St. Martin in the Fields, a Trafalgar Square. 1 Els ballarins de la companyia Wayne McGregor I Random Dance experimenten el fet de ballar sota la pluja a la Rain Room de la Barbican Curve Gallery. L’òpera també té el seu espai destacat a la ciutat amb dues companyies estables de prestigi: la Royal Opera, amb seu a la Royal Opera House, i l’English National Opera, que actua al London Coliseum. Royal Opera House 2 L’entrada al teatre, The Pitt, té capacitat per mil dos-cents espectadors. Hi resideix la Royal Shakespeare Company i s'hi pot gaudir d'una de les cartelleres de més qualitat del món. 3 4 L’accés principal al Barbican Centre que queda aïllat i una perspectiva del seu interior des de la seva escala característica. 5 La primera visita de la Jazz at Lincoln Center Orchestra al Barbican en una sèrie de concerts especials amb Wynton Marsalis ( JLCO ) que volien fer un repàs de la història de l’orquestra de jazz nord-americà. UN ESTIU ALS PROMS 5 A Londres un dels millors moments per poder gaudir de la seva extensa oferta musical són els mesos d’estiu, en què la cadena BBC organitza els Promenade Concerts, més coneguts com els Proms. La seu és el Royal Albert Hall, un teatre circular amb capacitat per a més de cinc mil persones. Els Proms ofereixen, durant els mesos de juliol, agost i setembre més de cent cinquanta concerts amb intèrprets i formacions internacionals de primer nivell. En aquesta edició S. Gabetta, P. Lewis, D. Trifonov, A. Schiff, M. Argerich, D. Barenboim, V. Gergiev, V. Jurowski, N. Collon, J. Mena, J. E. Gardiner, W. Christie, S. Rattle, G. Dudamel, Academy of St. Martin in the Fields, London Sinfonietta, entre molts d'altres. I amb entrades assequibles si no ens fa res fer una estona de cua. 55 ACCENTS CLÀSSICA Chamber Symphonies (arr. Rudolf Barshai). The Dmitri Ensemble. Dir.: Graham Ross. Harmonia Mundi, 2015. Els quartets de Dmitri Xostakóvitx no només han estat considerats una mena de diari íntim del creador, obligat a compondre per al règim peces de grans dimensions i afins a l’estètica oficial; per la seva riquesa i complexitat han pogut ser adaptats a altres usos i formats. Els arranjaments de Rudolf Barshai –un dels deixebles més famosos de Xostakóvitx, excel·lent com a músic i director– es transformen en veritables “simfonies de cambra”: obres d’envergadura, en què l’intricat teixit melòdic es tradueix i s’amplifica, adquireix un vol més solemne per mitjà de la traducció per a conjunt de cordes. The Dmitri Ensemble és –com el nom apunta– un conjunt especialitzat en les obres de Xostakóvitx. Dirigit per Graham Ross, es mostra eloqüent des de la sobrietat; precís i comunicatiu en l’aproximació al món intern d’un compositor que tot sovint se’ns apareix com afectat d’un pes ambiguament desolador. El primer moviment de l’opus 110a (Quartet núm. 8), per exemple, així sembla revelar-ho. Excepte en l’optimista Quartet núm. 1, aquí presentat com a Eine kleine Symphonie (op. 49a), fins i tot els temps més vius –a priori esperançadors–, com l’“Allegretto” furiós de l’opus 118a (Quartet núm. 10), no fan sinó traslladar dinàmicament la impossibilitat de deixar enrere la desolació, així com el sentiment de tancament –amb prou feines sublimat– del qual va ser víctima el compositor. Jacobo Zabalo 56 • REVISTA MUSICAL CATALANA CLÀSSICA MARTHA ARGERICH Carte blanche. Obres de Beethoven, Schumann, Schubert, Ravel et al. Martha Argerich, piano; Mischa Maisky, violoncel; Julian Rachlin, Renaud Capuçon, violins; Lang Lang, piano; et al. Deutsche Grammophon, 2015 Fa temps que Martha Argerich aposta per programar allò que li ve de gust, i per tocar amb qui li ve de gust. Decisió sàvia, que es pot permetre lògicament per la seva posició de llegenda de la interpretació. Mischa Maisky, per exemple, és un dels seus companys habituals, amb qui ha actuat al Palau de la Música Catalana els darrers anys. Aquesta gravació, titulada simptomàticament Carte blanche, correspon a un dels concerts realitzats al Festival de Verbier del 2007, concretament el 27 de juliol. Hi trobem peces clàssiques dins el repertori de cambra, com el Trio en Re major, op. 70 núm. 1 de Ludwig van Beethoven (conegut com a “Geist” pel seu encisador moviment lent), la suite per a piano a quatre mans Ma mère l’Oye de Maurice Ravel, la Sonata Arpeggione de Franz Schubert o la Sonata per a violí i piano núm. 1 de Béla Bartók, així com peces no menys cèlebres en què Argerich intervé sola, com les Kinderszenen de Robert Schumann. Malgrat les moltes diferències d’època i les especificitats dels intèrprets convidats (M. Maisky, J. Rachlin, Lang Lang, Y. Bashmet, R. Capuçon), les interpretacions configuren un fresc amb el denominador comú inqüestionable de la intensitat interpretativa, que és posada al servei del delit musical. Jacobo Zabalo klaus rudolph DMITRI XOSTAKÓVITX CLÀSSICA HAYDN Enrique Bagaría plays Haydn Enrique Bagaría, piano. Sonates per a piano núm. 31, 37, 47 i 59. quim roser Eudora, 2015 CLÀSSICA GRANADOS & TURINA Piano quintets Javier Perianes, piano. Cuarteto Quiroga. Obres de Granados i Turina. Harmonia Mundi, 2015. El centenari de la mort d’Enric Granados està destapant les vergonyes de la cultura catalana pel que fa a recuperació i revaloració patrimonial dels nostres músics. Sigui per descuit o per simple desídia, Granados, un dels pocs músics que té un carrer de gran prestigi a l’Eixample barceloní –¿o potser és l’únic?–, no ha estat tingut en compte fins a darrera hora per retre-li l’homenatge merescut en les condicions adequades, cosa que dificulta molt certes empreses importants, com la recuperació d’obres del seu catàleg. Malgrat això, hi ha iniciatives, i aquesta no és l’única, però sí de les més destacades, per posar en primera línia obres del catàleg d’Enric Granados que no associem a la imatge folklòrica espanyolista i reduccionista amb què s’ha donat a conèixer –sobretot la seva obra pianística– arreu del món. En el cas que ens ocupa, l’enregistrament del Quintet en Sol menor per a piano i quartet de corda del compositor lleidatà és una de les fites d’aquest aniversari; gràcies, d’una banda, al valor intrínsec de la peça, com també per la magnífica interpretació dels intèrprets, ni més ni menys que Javier Perianes i el Cuarteto Quiroga. De bracet d’aquests grandíssims intèrprets, la música de Granados pren una dimensió especial que ens revela un compositor vinculat a la seva terra i amb un neguit per allò propi, amb una estètica, sobretot el sinuós segon moviment, d’allò més mediterrània, tot demostrant que també en la senzillesa Granados sabia crear universos propis i singulars. La compenetració artística entre Perianes i els integrants del Quiroga traspua també al Quintet per a piano de Joaquín Turina, obra tampoc no gaire coneguda que explora llenguatges i imatges molt relacionats amb l’estètica francesa aleshores imperant i que suposa la primera obra del catàleg d’aquest compositor, que va excloure tota l’obra anterior. Tanca el volum Caliope, una personal peça en què Turina explora els seus gustos a través de la música. Enrique Bagaría va oferir recentment un recital al Petit Palau en què novament el seu pianisme s’emmotllava a les diverses estètiques que afrontava. El seu estil ens agrada per la intel·ligència musical, per la manera d’afrontar les obres amb una justa proporció entre qüestions tècniques i un bon gust que sempre s’adequa a les demandes de les obres. Tal com s’esdevé amb el piano de Mozart, les Sonates de Haydn posen al descobert les mancances i virtuts dels intèrprets; la seva expressivitat, els ornaments, la claredat en l’exposició formal que dóna sentit a les diferents aparicions temàtiques han d’estar compensats amb una musicalitat que brolli d’una manera natural i despullada de tot efectisme. Bagaría ha optat per quatre Sonates de Haydn i, com ell explica en els comentaris –entrevista realitzada per Mònica Pagès que acompanya l’enregistrament–, el seu llenguatge li ha permès reflectir la seva evolució com a artista. Un Haydn profundament meditat, brillant, clar en la concepció i d’una nitidesa que lluny d’efectismes extreu aquella essència clàssica tan característica de la música del compositor. Lluís Trullén Mercedes Conde Pons 57 ACCENTS CLÀSSICA PATRÍCIA DE NO I CRISTINA CASALE Intimate Obres de Poulenc, Ravel, Debussy, Shocker, Kapustin, Bolling, Gershwin, Piazzolla. Patrícia de No, flauta. Cristina Casale, piano. David Mengual, contrabaix. Oriol Roca, bateria. CLÀSSICA Solfa Recordings, 2015. ALEKSANDR SKRIABIN Prenent com a punt de partida el refinament de la música francesa de Poulenc, Ravel i Debussy, el duo que formen des del 2013 la flautista Patrícia de No i la pianista Cristina Casale (acompanyades pel contrabaixista David Mengual i el bateria Oriol Roca) ens apropen a un seguit d’obres d’autors com Piazzolla, Gershwin o Bolling en un enregistrament marcat per l’eclecticisme del repertori. Són dues intèrprets versàtils que aconsegueixen ja des de la Sonata per a flauta i piano de Poulenc submergir-se dins l’essència de l’obra en una versió marcada pel refinament expressiu. El dinàmic Estudi de concert, op. 40 núm. 1 de Nikolai Kapustin (amb una brillantíssima Cristina Casale al piano) ens obre les portes a la rítmica de Claude Bolling i la seva Suite per a flauta i trio de jazz, en què el virtuosisme, la fogositat i la rítmica marquen una versió plena de colorisme i d’atractiu indubtable. Moments tan sublims com la composició Syrinx per a flauta sola de Debussy o la descriptiva Peça en forma d’havanera de Ravel ens mostren l’elegància d’uns intèrprets que a nivell tècnic i estilístic es compenetren a la perfecció. Nuances Obres d’Skriabin. Valentina Lisitka, piano. Decca, 2015. joan boira Lluís Trullén 58 • REVISTA MUSICAL CATALANA L’encerta la pianista ucraïnesa Valentina Lisitka donant màxim protagonisme a les peces de joventut d’Aleksandr Skriabin en aquest magnífic recital gravat el desembre de 2014 a l’estudi Britten-Pears d’Aldeburgh, espai ideal per recrear el subtil món sonor del gran pianista i compositor rus. De fet, Skriabin exigeix una atmosfera íntima i proximitat amb l’oïdor –té gran encant el Vals en Fa menor, op. 1 que obre el recital–, ja que el seu no és un pianisme de simple exhibició virtuosa –encara que no defugi els focs d’artifici: l’Allegro de concert, op. 18 ho és tot menys fàcil–, sinó de recerca de matisos delicats, de colors suaus, de peculiar sentit melòdic. Skriabin beu de les fonts de la gran tradició romàntica del segle XIX i la petjada de Chopin és evident en la profusió de títols com masurques, poloneses, valsos, nocturns, scherzi, estudis i impromptus, molt ben representats en aquest recital. En aquest sentit, tenen un atractiu molt especial el Nocturne pour la main gauche, op. 9 o els Impromptus, op. 14, d’un lirisme profundament poètics i evocadors. Qui busqui la personalitat més madura d’Skriabin la trobarà, sens dubte, en el meravellós Poema per a piano, op. 41, al qual Lisitka atorga una intensitat especial; en el fulgor de l’Scherzo, op. 46 o en dos dels Estudis, op. 65 que tanquen el programa amb la seva sumptuosa sonoritat. Javier Pérez Senz ÒPERA JONAS KAUFMANN An evening with Puccini Filarmonica della Scala. Dir. musical: Jochen Rieder. Dir. TV: Brian Large. igor cortadellas Sony Classical, 2015 CLÀSSICA ELISABET FRANCH Gypsy airs Elisabet Franc, flauta. Josep Buforn, piano. Obres de Godard, Morlacchi, Sarasate, Saint-Saëns, Lovreglio i Khatxaturian. Solfa Recordings, 2016. La flauta és un instrument encisador, tant pel seu so argentat, brillant i vellutat al mateix temps, com per l’element aeri a què deu la conducció del so. Per això el flautista d’Hamelín va ser capaç d’hipnotitzar la plaga de rates... Així ho demostra la flautista catalana Elisabet Franch en aquest bonic volum que es titula Gypsy airs, en què evoca el caràcter gitano d’algunes de les obres que conté el CD, com per exemple els Aires gitanos i la Carmen fantasy de Sarasate, però també l’element folklòric d’aquesta comunitat en obres com les del georgià Aram Khatxaturian. Entre el virtuosisme propi del folklore dansaire evocat en les obres d’aires gitanos i el que demostren peces d’inspiració purament belcantista com és Il pastore svizzero de Pietro Morlacchi, la flautista demostra dominar a la perfecció aquest instrument de so eteri i fràgil, amb el qual, però, també és capaç d’oferir moments d’intimitat, com la Romança de Camille Saint-Saëns. Premiada en nombrosos concursos musicals, entre els quals cal destacar a nivell català el Concurs L’Arjau, el Concurs Internacional de Música de les Corts o el fet de ser seleccionada a participar en El Primer Palau, cicle en què va debutar al Palau de la Música Catalana, la flautista santcugatenca va ser nomenada pel prestigiós James Galway com a Rising Star l’any 2014. En aquest volum de repertori molt ben escollit per manifestar el seu talent, Elisabet Franch no pot aparèixer més ben acompanyada que amb la sensibilitat i el bon fer del pianista Josep Buforn, un grandíssim i expert pianista acompanyant que tracta la flauta com si es tractés d’una veu, respectant-ne les respiracions, inflexions i colorature, i convertint-se en un company de viatge més que no pas en un acompanyant. La producció discogràfica, a càrrec de Lluís Soler i el seu equip de Solfa Recordings, és d’una gran qualitat. Llàstima, però, que el piano en què Buforn interpreta la seva part no tingui sempre una afinació polida com hauria de ser per a una producció d’aquestes característiques. Mercedes Conde Pons El fenomen mediàtic Jonas Kaufmann dóna a llum alguns productes musicals fets més de cara al màrqueting que no pas al melòman fidel al gènere operístic. Seqüela del seu fantàstic disc amb àries i duos d’òperes de Puccini, el segell discogràfic Sony Classical treu rèdit de l’atractiva imatge del tenor alemany publicant aquesta gala en directe des de La Scala de Milà, per a goig dels seus seguidors que no van poder sentir aquesta gala amb què va anar de gira per diversos països d’Europa per bé que no féu escala a Catalunya ni a l’Estat espanyol. Aquesta no és una fórmula gaire innovadora, realitzada a nivell televisiu pel veterà Brian Large –expert en els enregistraments videogràfics d’òpera i concerts–, però sí que té alguns encerts. D’una banda, gaudir de la veu en off del mateix Jonas Kaufmann, que, en dos idiomes, alemany o anglès, explica els orígens del projecte, la seva relació amb la música de Puccini i algunes banalitats al voltant del concert, com per exemple el fet que aquest era el debut del director Jochen Rieder –l’acompanyant habitual del tenor en aquests concerts– a La Scala de Milà, fet pel qual estava una mica nerviós. Un altre encert és el fet que el Preludio simfonico, obra simfònica primerenca de Giacomo Puccini, serveix de música acompanyant d’una introducció al món del compositor italià que té com a màxim interès les imatges en moviment i en blanc i negre –algunes d’inèdites– que ens mostren la quotidianitat del compositor natural de Lucca. El principal al·licient del volum és l’inigualable lliurament vocal del tenor alemany, que culmina, ja en els bisos, amb el viral lapsus de Kaufmann en el “Nessum dorma” de la Turandot, que queda a tall d’anècdota en una vetllada del tot inoblidable. Mercedes Conde Pons 59 CONTEMPORÀNIA MAX RICHTER ÒPERA GIUSEPPE VERDI Sleep American Contemporary Music Ensemble. Grace Davidson, soprano. Max Richter, piano, et al. La forza del destino J. Kaufmann. A. Harteros. L. Tézier. N. Krasteva. V. Kowaljow. R. Girolami. Orquestra i Cor de l’Òpera de Baviera. Dir. musical: A. Fisch. Dir. escènica: M. Kušej. Dir. TV: T. Grimm. Deutsche Grammophon, 2015 Sony Classical, 2015 Mercedes Conde Pons 60 • REVISTA MUSICAL CATALANA deutsche grammophon La forza del destino, l’òpera innominable per a molts cantants supersticiosos, no podria trobar avui dia millor càsting que el que recull aquest enregistrament produït també amb imatges i enregistrat al Festival d’Òpera de Munic el 2014. Aquesta òpera verdiana requereix cantants d’una extraordinària solidesa vocal i veus amb squillo, característica vocal típicament associada als rols dramàtics, particularment en òperes de Verdi, Puccini i coetanis. Sense aquests cantants, sobretot en els tres rols protagonistes, Don Alvaro (tenor), Don Carlo di Vargas (baríton) i Leonora di Vargas (soprano), una òpera com aquesta esdevé insostenible. Probablement per això aquest no és un títol gaire estimat pels cantants, per la dificultat intrínseca que comporta i la facilitat d’estavellar-s’hi que prefigura, fet que sigui considerada una òpera “maleïda” com ho acaben essent tots els seus protagonistes. Responsables de l’èxit d’aquesta proposta són les tres veus principals, amb Jonas Kaufmann com a noble d’ascendència inca i de llinatge condemnat a l’ostracisme, Anja Harteros com la valenta i sacrificada Leonora di Vargas, i Ludovic Tézier com a venjatiu i enfollit Don Carlo di Vargas, que en pro de l’honor executa la venjança com a conseqüència d’un accident fortuït només causat per la inexorable força del destí. Impecables i lliurades, les actuacions d’aquests tres colossos vocals, i especialment commovedores les extenses escenes entre Kaufmann i Tézier, les veus dels quals, exultants i pletòriques, s’empasten a la perfecció i fan d’aquesta versió quelcom només equiparable a aquelles versions amb Ettore Bastianini i Franco Corelli dels anys cinquanta. Sembla talment que aquests cantants hagin nascut per cantar aquests papers. També Harteros resulta impecable, tant en les pàgines més líriques com en les més dramàtiques, amb un “Pace, pace mio Dio” estremidor. La Preziosilla de Nadia Krasteva és de les més sòlides que s’han pogut sentir històricament, i tant Vitalj Kowaljow com Renato Girolami resulten convincents en els rols respectius de pare Guardiano i fra Melitone. Gran aportació musical, la d’Asher Fisch al capdavant del Cor i l’Orquestra de l’Òpera Estatal de Baviera, en una versió escènica de Martin Kušej que, en la seva atemporalitat, aconsegueix efectes de gran cruesa i impacte visual, bo i accentuant els perfils protagonistes i cuidant les visions generals amb una fotografia fosca però atractiva. Max Richter és un dels compositors contemporanis més reconeguts i prolífics. Va estudiar amb Luciano Berio i la seva obra palesa el contacte mantingut així mateix amb creadors de la categoria d’Arvo Pärt, Steve Reich o Philip Glass. El minimalisme i la repetició, l’ús d’instruments clàssics i sintetitzadors, veus que declamen versos o paraules (com en The blue notebooks, en què s’empren fragments de Franz Kafka), tot això permet crear una atmosfera en general complaent, molt estètica fins i tot quan representa estats d’ànim amarats de malenconia. El seu llenguatge musical, típicament postmodern, reflecteix inquietuds de l’època, però sense resultar per això agressiu o qüestionar el sentit de la mateixa creació. La radicalitat i innovació dels seus mestres apareix transfigurada, ja sense risc. S’aprecia també en la revisitació de peces cabdals i arxiconegudes, com Les quatre estacions de Vivaldi, que són –segons el títol– recomposed (“recompostes”). Mai no sabrem si aquesta actitud envers el que és clàssic és reverencial o agosarada, però el cas és que les creacions de Richter resulten històricament convincents. Com en les anteriors, Deutsche Grammophon està darrere d’aquesta versió reduïda d’Sleep, obra d’allò més relaxant, originalment descrita com una “cançó de bressol de vuit hores de durada”. Citacions d’Heràclit, Shakespeare o Coleridge contextualitzen –de nou, prou postmodernament– els nobles propòsits del compositor. Jacobo Zabalo COL·LECCIÓ PRIVADA johan persson DESCOBRIM “EL TRESOR” DISCOGRÀFIC DE LES PERSONALITATS MÉS RELLEVANTS DEL MÓN DE LES ARTS. CONTEMPORÀNIA JOBY TALBOT Path of miracles Conspirare. Dir.: Craig Hella Johnson Harmonia Mundi USA, 2015. En el desè aniversari de la seva estrena, Harmonia Mundi publica un nou enregistrament de l’obra Path of miracles, un viatge espiritual en quatre moviments pel Camí de Santiago imaginat el 2005 pel compositor londinenc Joby Talbot. Amb parades a Roncesvalles, Burgos, Lleó i Santiago de Compostel·la –llocs que donen nom als moviments–, Talbot construeix una altra religiositat musical des de les repeticions obsessives i un lent avanç de la matèria sonora, propis del minimalisme. La referència més immediata és sens dubte Arvo Pärt, però Talbot troba el seu camí: no recrea i reinventa els elements de la música antiga religiosa, però tampoc no es mou en els estàndards habituals de la contemporània. La interpretació és a càrrec del cor Conspirare, formació nord-americana guanyadora del Grammy a millor interpretació coral l’any passat, dirigida per Craig Hella Johnson. Conspirare fa la rèplica a l’enregistrament original que l’any 2006 va publicar el cor Tenebrae, responsable de l’encàrrec de l’obra. I aquesta nova interpretació no només surt airosa i reconeguda de la comparació, sinó que a més institucionalitza una obra cridada a ser un moment excels en la nova visió de l’espiritualitat i la religió des de la música vocal. Mila Rodríguez Medina PIANISTA Khatia Buniatishvili Màgia als dits de les mans Potser és per la seva extrema sensibilitat o potser per la capacitat tècnica. El cas és que Khatia Buniatishvili es presenta a les millors sales de concerts del món i amb les orquestres de més prestigi. Qui l’escolta queda contagiat per sempre d’una màgia que no és pròpia d’un pianista ordinari. Nascuda a Tbilisi (Geòrgia) el 1987, va començar al piano amb la seva mare als tres anys i va debutar als sis anys. Des d’aleshores desenvolupa una carrera d’èxit rere èxit que l’ha portada a treballar amb regularitat amb Daniele Gatti, Paavo Järvi, els germans Capuçon i Gidon Kremer. Els seus discos preferits inclouen la banda sonora de la pel·lícula Allò que el vent s’endugué de Max Steiner i els concerts de piano de Rachmàninov interpretats al piano pel mateix compositor. Tampoc no sabria viure sense la Norma de la Callas, la interpretació de “Vesti la giubba” d’I pagliacci per Enrico Caruso i els extraordinaris Intermezzi de Brahms a càrrec de Radu Lupu. La seva profunditat i espiritualitat queden reflectides en discos con el Requiem de Mozart per Harnoncourt, la Passió segons sant Joan per John Eliot Gardiner i Les visions de l’Amen de Messiaen per Yvonne Loriod i el mateix Messiaen al piano. Per a la Khatia, el piano és el símbol de la soledat; un univers en què un pot expressar els sentiments més oposats i més interiors. Ella, sens dubte, té la clau per desxifrar els misteris que amaga una críptica partitura. El Palau de la Música Catalana és el seu escenari natural i de ben segur la hi tornarem a tenir tocant ben aviat. Per Víctor García de Gomar 61 LLIBRE GUIA PER PRACTICAR MÚSICA DE CAMBRA Al unísono. Guía esencial para la práctica de la música de cámara LLIBRE VICTÒRIA PALMA Femení i singulars. Històries de dones i música Col·lecció «La Sonata de Vinteuil». Huygens Editorial. Barcelona, 2016. La col·lecció «La Sonata de Vinteuil», de l’editorial Huygens, comença a demanar amb força el seu lloc en el món editorial especialitzat en música, i prova d’això és el delicat títol que ha publicat recentment, sorgit de la mà de la musicòloga Victòria Palma. Femení i singulars, que recupera el nom de la secció que aquesta també locutora de ràdio lidera a Catalunya Música des de fa uns quants anys, és l’acurada selecció de dotze perfils exemplars de dones que, malgrat les dificultats intrínseques a la seva època, van tenir un paper rellevant i indispensable per a la història de la música. L’acuradíssima i exquisida selecció ens transporta a conèixer la vida de dones que van ser indispensables per a l’èxit de músics i creadors que avui considerem cabdals en el món de la música, com és el cas de Lina Llubera –la dona catalana de Prokófiev–, o Francesca Vidal, la injustament oblidada dona de Pau Casals durant més de trenta anys de la seva vida, o el perfil més conegut però encara no prou reivindicat de Clara Schumann, esposa de Robert Schumann, també compositora, pianista i pedagoga de renom en un temps en què això era pràcticament un fet únic. També hi coneixerem perfils com el de Nannerl Mozart, tristament truncat en pro del seu germà, l’universalment conegut Wolfgang Amadeus. Nannerl va tenir una vida prolífica com a pianista, professora i, malgrat les inseguretats, també compositora. I més recentment, la història infeliç de Marguerite Monnot, l’ombra d’Édith Piaff; la de María de la O Lejárraga, ombra també d’un Gregorio Martínez Sierra que només destacà gràcies al sacrifici creatiu de la seva dona, o Aurora Bertrana, que va trencar els tabús per viure la vida que volia viure. Capítol especialment emotiu és el de Mel Bonis, que pel desconeixement del personatge i el romanticisme de la seva vida és un dels més emotius del recull, a parer de qui signa aquest escrit. Però encara hi ha més personatges singulars i esplèndidament exemplars: Consuelo Velázquez –la reina del bolero–, Christiane Mariane von Ziegler –lletrista de J. S. Bach–, Maria Yúdina –pianista predilecta d’Stalin– i Lotte Lenya –musa de Kurt Weill. I totes les dones que queden al calaix de sastre de Victòria Palma, a qui ja convidem a fer un segon volum d’aquest deliciós Femení i singulars. Mercedes Conde Pons 62 • REVISTA MUSICAL CATALANA Marta Torres del Rincón (106 pàg.) Editorial Alpuerto. Madrid, 2015. Marta Torres del Rincón ha dut a terme una intensa tasca com a pianista i com a membre de conjunts de cambra, a més d’un treball com a pedagoga a Madrid des del 2006. Al unísono és un llibre amb una finalitat pràctica, destinat, això sí, a estudiants i que pot servir com a guia per a aquells que s’iniciïn en el camp de la música de cambra. Dividit en tres parts i estructurat a manera de capítols independents que es poden llegir sense un ordre concret, fa un repàs per la història de la música de cambra, així com també com preparar una obra i, finalment, com portar-la a l’escenari. Les dinàmiques, les entrades, les tècniques d’estudi, com planejar els assajos o quina actitud cal tenir davant els aplaudiments atorguen uns consells als estudiants, a tall de manual, que poden ser del tot pràctics. El llibre, que està complementat amb il·lustracions gràfiques, cal entendre’l com una eina de suport per a qui hagi de fer les primeres passes en una disciplina tan complexa com la música de cambra, explicat amb un llenguatge que defuig un excés de tecnicismes, i encaminat a l’aplicació de la teoria de la interpretació. Lluís Trullén 3 4 5 6 7 8 9 10 11 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 9 8 7 6 5 4 3 2 1 1 2 3 4 L O N I A I A V I R MA R R A TA E E R NE S T I D M B A T OE U C A LT O N IS R O P I N E L A G AO N A 5 6 7 8 9 A L P I N A S E C R E T A O L E U M 10 11 per Eduard V. Patsi T A A L R T U A T M U R D E A M A R R Solucions Núm.350 C A I T U R T A A C T C I D O E L T A Verticals 1. Compositor i violinista barceloní, mort als Estats Units el 1968, Premi Ciutat de Barcelona el 1953. Cordòfons pinçats de gran dimensió que entren a l’11 horitzontal. | 2. Col·legues, coneguts i emparentats que entren a formar de l’orquestra quan hi ha canvi de director. Edward Elgar. | 3. Major o menor, determina tota la peça musical. Serpentó. | 4. Unió de Conservatoris d’Osona. Isaac Albéniz. Hi ha pianos que en tenen. | 5. 101 romans. So molt i molt agut que s’enfila fins a entrar pel 4 horitzontal. | 6. Vas sanguini més llarg que el Do greu de l’arpa. Gran guitarrista de rock nord-americà (alumne de Joe Satriani). Mi major. | 7. Te’l demanen per entrar a alguns llocs (encara no per anar a concert, però tot arribarà...). Ritme tallat, o ritardando a la partitura. El que sona a la sala entre els moviments d’una simfonia (cap amunt). | 8. Adolph Adam o Anton Arenski. Músics, ballarins, pintors... | 9. Primer tetracord clàssic (quatre paraules). Una batuta. | 10. Pensi profundament i interiorment, millor sense música de fons. Una altra batuta. 99 romans. | 11. Isabel per als amics. Fidels a les doctrines de l’Acadèmia musical, que entren per l’11 horitzontal. 2 10 Horitzontals 1. Grup de percussió d’origen carnavalesc. A mig to de Fa. | 2. Així han quedat elles després d’anar a l’òpera. | 3. Rota, autor de la música d’El padrí. Rigoletto, Rienzi o Rimini (Francesca da). Poema susceptible de ser cantat. | 4. Legal, però sense límits. Do antic. Cançó operística escuada. | 5. Compositor de Sant Feliu de Guíxols, autor de la sardana Juny (dues paraules). | 6. “Taperistada” vocàlica (reunió de fans del tapping amb baix o guitarra elèctrica). Rítmica il·limitada. | 7. Motet consonàntic. Eviti desordenadament. La major. | 8. Música religiosa. Simfònica i Filharmònica Infantil de Deltebre. | 9. Amati, Allegri o Amargós. El que toca l’instrument de metall més gros. Mi major. | 10. A un to de Do. Lalo vocàlic. Orquestra d’Euskadi. 999 romans. | 11. El del piano és molt gran. Ve de l’11 vertical. 1 11 MÚSICA ENCREUADA Núm. 351 63 CATALUNYA MÚSICA TRANSMISSIONS EN DIRECTE JUNY Divendres 3 de juny De les 20.05 h a les 22.30 h (en directe) Gewandhaus de Leipzig matteo vecchi TEMPORADA DE L’ORQUESTRA DE LA GEWANDHAUS DE LEIPZIG, 2015-16 Richard Wagner: Obertura de l’òpera Tannhäuser, WWV 70. Preludi i mort d’Isolda de l’òpera Tristany i Isolda, WWV 90. Anton Bruckner: Simfonia núm. 3 en Re m (versió del 1878). Orquestra de la Gewandhaus Leipzig. Dir.: Andris Nelsons. (95m) 64 • REVISTA MUSICAL CATALANA Dimarts 7 de juny De les 20.30 a les 23.10 h (en directe) Auditori de Barcelona Dijous 16 de juny De les 20.30 h a les 22.50 h (en directe) Palau de la Música Catalana CICLE EL SO ORIGINAL, 2015-16 Shakespeare, Somni d’una nit d’Estiu Henry Purcell: The Fairy Queen (La reina de les fades), semiòpera en cinc actes, Z. 629. Finalistes de la VI Acadèmia Vocal i Instrumental. La Capella Reial de Catalunya. Le Concert des Nations. Dir.: Jordi Savall (130m) PALAU 100 BACH, 2015-16 Johann Sebastian Bach: Missa en Si m, BWV 232. Les Arts Florissants. Dir.: William Christie. (110m) Dilluns 20 de juny De les 20.00 h a les 22.15 h (en directe) Gran Teatre del Liceu TEMPORADA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, 2015-16 Giacomo Puccini: La bohème, òpera en quatre actes. Tatiana Monogarova, Nathalie Manfrino, Mathew Polenzani, Artur Rucinski, David Menéndez i Paul Gay. Cor VivaldiPetits Cantors de Catalunya. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Marc Piollet. (105m) GAUDEIX DE LA MILLOR INFORMACIÓ MUSICAL A LA REVISTA MUSICAL CATALANA 20€ PER UN ANY (PAPER) 10€ PER UN ANY (DIGITAL) 25€ PER UN ANY (PAPER + DIGITAL) ARA AMB UNA BANDA SONORA EXCLUSIVA EN CADA VERSIÓ DIGITAL Com a subscriptor de la «Revista Musical Catalana» tens dret a un 20% de descompte en la compra de dues entrades per concert, a les Taquilles del Palau de la Música Catalana, per als següents cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música de la temporada 2015-16: Palau 100 Grans Veus, Bach, Piano, Cambra i Constel·lació, Simfònics, Tardes, Cantates de Bach, Cicle Coral Orfeó Català, Concert de Sant Esteve, Intèrprets Catalans, Concerts Familiars, El Primer Palau, Orgue al Palau, Estiu al Palau, ECHO Rising Stars i ONCA. Només cal presentar el darrer rebut de la subscripció. Al nostre web trobaràs altres promocions i descomptes per gaudir de l’àmplia oferta musical catalana al millor preu. Més informació: www.revistamusical.cat/subscripcions 65 MELÒMANS DIANA GARRIGOSA ~ PRESIDENTA DE LA FUNDACIÓ PASQUAL MARAGALL “LA MÚSICA ÉS L’ÚLTIMA MEMÒRIA QUE ES PERD” És sobretot al costat del seu marit, Pasqual Maragall, com més ha gaudit i gaudeix de la música, i encara més quan aquesta aconsegueix el que sembla impossible: calmar la inquietud i omplir de bellesa la vida dia rere dia de la persona de qui està pendent perquè pateix Alzheimer. text Sílvia Díez · fotografia Lafotogràfica Llicenciada en econòmiques, l’avui presidenta de la Fundació Pasqual Maragall i vicepresidenta de la Fundació Catalunya Europa va iniciar la seva relació amb la música d’una manera no precisament plaent: “En tinc uns primers records horrorosos. Els meus pares van decidir que les meves germanes i jo havíem d’anar a música, dibuix i dansa. I estudiàvem música les tres alhora. Així que passàvem les dues terceres parts de la classe assegudes escoltant el que feia l’altra en una sala sense mobles i només un piano. Jo vaig arribar fins a cinquè de piano i sisè de solfeig, però ningú no em va educar l’oïda i m’he adonat de com n’és d’important. Pots arribar molt lluny sense saber escoltar la música ni distingir una nota de l’altra!” SÍLVIA DÍEZ: I quan va començar a estimar la música? DIANA GARRIGOSA: La música em va anar entrant quan vaig conèixer en Pasqual: a casa seva la música sempre hi era present i hi era molt important. Ell és molt melòman i m’ho va encomanar… També recordo un gran despertar en la música quan vaig ser dos anys a Londres amb una de les meves germanes. Era la gran època en què els Beatles feien furor i nosaltres érem allà i ens encantava. Sentíem una gran sensació de llibertat. Allà vaig descobrir també el Modern Jazz Quartet. És el que a mi m’agrada, mentre que el meu marit és més fan del jazz de Nova Orleans. SD: Va a molts concerts? DG: Sí, a molts. Sobretot ens encanta quan a més coneixem el cantant. Ens passa per exemple amb Marina Rosell o la Sílvia Pérez Cruz, a qui coneixem d’ençà que era 66 • REVISTA MUSICAL CATALANA molt joveneta. I d’altres… A l’òpera, no hi anem tant, perquè amb l’edat aprens a triar i hi ha poques òperes amb les quals gaudeixi. Per exemple, tot i que a molts els semblarà una heretgia, no m’agraden les òperes de Wagner. En canvi les de Mozart no me les perdo. SD: M’han dit que Pasqual Maragall és un enamorat de Les variacions Goldberg de Bach. DG: Encara avui les taral·leja totes de memòria... A diferència de mi, ell té molt bona oïda i pot sentir música mentre fa altres coses. Jo quan escolto música no puc fer res més. Ell necessita la música per anar a dormir, sempre n’ha posat i ara la necessita més que mai. Hi ha una cosa molt important de la música i és que és l’última memòria que es perd. En Pasqual s’oblida de moltes coses perquè té Alzheimer, però et pot cantar totes les cançons de Georges Brassens en francès i moltes altres fins i tot en llatí. S’ha descobert que la zona del cervell que memoritza la música és de les parts més arcaiques i més protegides, fet pel qual costa molt que s’alteri. Així que feliçment la música et pot acompanyar fins al final de la vida. I en cas de persones que pateixen Alzheimer com en Pasqual la música s’ha convertit en la millor companyia. Quan no sap què fer, es posa música i es passa hores escoltant-la. Abans de començar un concert, a causa de la mateixa malaltia, es mostra molt inquiet, penses fins i tot que haurem de marxar. I curiosament, quan s’apaguen els llums i comença la música, es calma totalment i no es mou de la cadira fins que s’acaba el concert. És una vivència impressionant. Ell viu la música, la viu amb cos i ànima. SD: Quin concert recorda especialment? DG: Recordo sobretot el concert que vam organitzar per recaptar fons per a la investigació i la lluita contra l’Alzheimer el 28 de setembre de 2013 amb Joan Manuel Serrat, Barbara Hendricks, Noa, Miguel Poveda, Sílvia Pérez Cruz... Tots s’hi van bolcar i van cedir el seu temps sense demanar res a canvi. I la Barbara cantava en català, la Noa en jiddisch i va ser una sensació de comunió meravellosa entre cantants, director i públic, i ajuntant-se veus tan diferents com la de la Barbara i la del Miguel Poveda. Es va viure una gran emoció col·lectiva. Però vaig sovint al Palau de la Música. M’agraden molts els Requiems i en Jordi Savall, un artista que no para de descobrir coses noves i a nosaltres sí que ens en descobreix!... La meva relació amb el Palau de la Música és especial. És un lloc molt familiar per a mi, perquè hi anava des que era molt petita almenys un cop l’any quan estudiava al Liceu Francès i ens donaven els premis en acabar el curs. A mi em donaven sovint el de matemàtiques mentre hi havia una senyora que anava recitant classes i noms d’alumnes.... Llàstima que no posaven en l’acte ni una mica de música. SD: I quin disc ens recomanaria? DG: El disc de boleros de Tete Montoliu i Maite Martín ens agrada moltíssim. I pel que fa a compositors, en Pasqual és un enamorat de Bach i Mozart. A mi m’agrada Chopin. Però en lloc de tocar el piano, m’hauria agradat aprendre a tocar la bateria. M’encanta la percussió. 67 2016/17 ÒPERA ÒPERA VERSIÓ CONCERT DANSA LA FLAUTA MÀGICA TEUZZONE ANTONIO VIVALDI BNS / JULIO BOCCA COPPÉLIA 16, 17, 18 i 20 de desembre 2016 THAÏS JULES MASSENET BALLET PRELJOCAJ 8, 9, 10 i 11 de febrer 2017 DIE ZAUBERFLÖTE WOLFGANG AMADEUS MOZART Setembre 2016 12, 13, 15, 16 i 17 MACBETH GIUSEPPE VERDI Octubre 2016 7, 8, 10, 11, 13, 14, 16, 19, 20, 22 i 23 LE NOZZE DI FIGARO WOLFGANG AMADEUS MOZART Novembre 2016 7, 10, 12, 14, 16, 19 i 20 Febrer 2017 24 i 25 Març 2017 1 i 4 EL PETIT LICEU LA VÍDUA ALEGRE DIE LUSTIGE WITWE ARIA KADABRA 16/17 16, 22 i 23 d’octubre 2016 Juliol 2017 27 L’OCELL PRODIGIÓS 18 i 19 de febrer 2017 CONCERTS I RECITALS LA CASA FLOTANT 25 i 26 de febrer 2017 FRANZ LEHÁR DMITRI HVOROSTOVSKY 6 de novembre 2016 ELEKTRA SIMON KEENLYSIDE 18 de novembre 2016 RÈQUIEM DE MOZART 15 i 17 de novembre 2016 RICHARD STRAUSS Desembre 2016 7, 11, 15, 19 i 23 ELS PASTORETS 17 i 18 de desembre 2016 WERTHER SONDRA RADVANOVSKY 22 de desembre 2016 CONCURS TENOR VIÑAS 20 i 22 de gener 2017 JULES MASSENET Gener 2017 15, 17, 18, 19, 23, 24, 25, 27, 28, 29 i 31 Febrer 2017 1, 3 i 4 QUARTETT EL SUPERBARBER DE SEVILLA 19 i 20 de novembre 2016 LA PETITA FLAUTA MÀGICA 17, 26 i 27 de desembre 2016 ELS MÚSICS DE BREMEN 25 i 26 de març 2017 1 i 2 d’abril 2017 GUILLEM TELL 6 de maig 2017 VENDA DE LOCALITATS liceubarcelona.cat app Taquilla. La Rambla 51-59 Video de temporada GREGORY KUNDE 12 de febrer 2017 JOYCE DIDONATO & IL POMO D’ORO 4 de juny 2017 CICLE TXAIKOVSKI 25 de maig 2017 1 de juny 2017 LUCA FRANCESCONI Febrer 2017 22, 26 i 27 IT DANSA 28 i 29 de gener 2017 4 de febrer 2017 | Març 2017 2 i 3 RIGOLETTO GIUSEPPE VERDI Març 2017 21, 22, 24, 25, 26, 28, 29 i 30 Abril 2017 1, 2, 3, 5 i 6 L'HOLANDÈS ERRANT DER FLIEGENDE HOLLÄNDER RICHARD WAGNER Maig 2017 2, 6, 10, 14, 18, 22, 26 i 28 LA FILLE DU RÉGIMENT Maig 2017 16, 19, 21, 24, 27 i 29 DON GIOVANNI WOLFGANG AMADEUS MOZART Juny 2017 19, 20, 21, 22, 26, 27, 28 i 30 | Juliol 2017 1 i 2 IL TROVATORE GIUSEPPE VERDI Juliol 2017 17, 18, 20, 21, 23, 24, 26, 28 i 29 Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu 68 • REVISTA MUSICAL CATALANA Una t‘emporandaa que apassio Disseny: Lluís Palomar | Foto: Stephan Zaehring GAETANO DONIZETTI