Revista Musical Catalana. Núm. 354 Desembre 2016 - Gener 2017
Editorial / IMPRESCINDIBLES Mercedes Conde Pons / NOTÍCIES Afers exteriors: Els de casa. Víctor Medem / Fons Musicals de Catalunya. Fons de l'església parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar (CMar). Josep Maria Gregori / En portada: Elektra. La tragèdia de l’absència. Xavier Cester / Coral: Simon Halsey. “Vul que tothom se senti convidat a cantar amb l’Orfeó Català”. Mercedes Conde Pons / Nodes: Ressons Lul·lians. La influència del pensament de Ramon Llull en la música. Anna Serra i Joan Magrané Figuera / Reportatge: La Generació del 1926. Els primers fills del segle XX. Jordi Alomar / Un dia amb... Silvia Tro Santafé. Intel·ligència al servei del ‘bel canto’. Aleix Palau / Dossier: Barcelona districte Jazz. L’efervescència del Jazz ‘underground’. Els protagonistes. Miquel Gené / Reportatge: Setanta anys del mètode Suzuki. Conversa amb Koji Toyoda i Helen Brunner. Josep Barcons / L'ànima del so. Marc Egea. Roda que roda. Josep Barcons / El compositor. Erik Satie. L’artista inclassificable. Sergi Moreno-Lasalle / Escenaris del món. Auditori de la Maison de la Radio, París. Un estudi de ràdio descomunal. Pep Gorgori / Accents / Col·lecció privada: Sondra Radvanovsky. Víctor García de Gomar / Música encreuada. Eduard V. Patsi / Música a la ràdio / Melòmans: Carlos Ruíz Safón. Escriptor. Sílvia Díez
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
REVISTA MUSICAL CATALANA NÚM. 354 354 598003 771887 9 RESSONS LUL·LIANS La influència del pensament de Ramon Llull en la música DESEMBRE 2016 · GENER 2017 | 4€ 00354 SIMON HALSEY Director de l’Orfeó Català: “Vull que tothom se senti convidat a cantar” SILVIA TRO SANTAFÉ Intel·ligència al servei del ‘bel canto’ Elektra EL TESTAMENT ARTÍSTIC DE PATRICE CHÉREAU, AL GRAN TEATRE DEL LICEU DOSSIER: L’EFERVESCÈNCIA DEL JAZZ ‘UNDERGROUND’ A CATALUNYA EDITORIAL Mercedes Conde Pons Directora UNA CULTURA SE SUSTENTA primordialment sobre uns foCant de la Sibil·la previ. Aquest darrer, símbol de com les tranaments anònims i col·lectius que acostumem a anomenar dicions que es creien perdudes poden ser recuperades, viu “tradició”. Segons el Diccionari de l’Institut d’Estudis Cata- moments d’esplendor des que la UNESCO va declarar Patrilans, la tradició és, en la seva primera definició, la “trans- moni Immaterial de la Humanitat l’any 2010 la representamissió oral de pares a fills de fets històrics, de creences, de ció mallorquina. Paral·lelament, la Sibil·la barcelonina indoctrines religioses, etc.” clou l’estrena de noves antífones a càrrec de compositors En aquestes dates prenadalenques, les tradicions afloren contemporanis, enguany amb Bernat Vivancos com a creade manera gairebé automàtica, malgrat que la globalització dor convidat. i homogeneïtzació cultural creixent contribueixen a barrejar Al nostre món contemporani, un dels principals agents en tradicions o, pitjor encara, a relegar a segon pla les que són la difusió i transmissió de les tradicions, i d’una manera enautòctones d’un territori. La Castanyada i Tots Sants són cara més explícita en l’àmbit musical, han estat les emissores cada cop superades més i més per l’abassegadora moda an- de ràdio, tot jugant-hi, fins i tot, un paper fonamental. Cataglosaxona de celebrar Halloween. El lunya Música, creada el 1987 amb la mateix passa amb la festivitat de Naintenció de dotar Catalunya d’una dal. Cada cop és més difícil veure en peça clau en la normalització de les els memorials d’aquesta festa la preestructures culturals d’una terra amb sència d’un Nen Jesús que representa vocació d’Estat, celebra enguany la necessitat de recordar que tots, trenta anys (tota una generació) de vinguem d’on vinguem, som humans feina enfocada a la conservació i dii tenim els mateixos drets. Avui dia fusió del patrimoni i el talent musical els canelons, el Tió i Sant Esteve es català, tant dins del territori català barregen amb el Pare Noel, la cursa com a l’estranger, i així s’ha convertit de Sant Silvestre i els valsos i les polavui per avui en una peça imprescinques, tradicions nòrdiques assumides dible en l’entramat cultural. I en pràcticament com a pròpies i en què aquest rol assumit per vocació i tamla frivolitat i l’egoisme oculten el sen- Saül Gordillo, director de Catalunya Ràdio, bé per responsabilitat, aquesta petita tit original de la celebració: la solida- Elisa Durán, directora de la Fundació però indispensable emissora de ràdio La Caixa, Jesús Rodríguez i Oleguer ritat i la celebració de l’amor en el si Sarsanedas, fundadors de Catalunya Música, del grup de Catalunya Ràdio i, al seu de la humanitat. Encara queden, i l’actual coordinador Àlex Robles. torn, de la Corporació Catalana de però, reductes de nostàlgia popular, Mitjans Audiovisuals, s’ha convertit com per exemple la Fira de Santa Llúcia, a la plaça Nova de en receptacle i agent alhora de totes les tradicions musicals la Catedral de Barcelona (Eduard Toldrà hi retè homenatge catalanes, que amb trenta anys a l’esquena ja exemplifica la amb una cançó commovedora), les cantades de nadales al definició de tradició que apareix al Diccionari de l’Institut carrer, la cavalcada dels Reis d’Orient, el Concert de Sant d’Estudis Catalans com “allò que és transmès oralment de paEsteve de l’Orfeó Català (que durant un temps va portar l’ad- res a fills” i també com “costum que ha prevalgut de generació jectiu “tradicional” afegit al nom) o la Missa del Gall amb el en generació”. Així, doncs, per molts anys i bones festes! COL·LABOREN EN AQUEST NÚMERO Aleix Palau És publicista, periodista i crític musical. Ha treballat a Londres, Roma i Madrid i col·labora a Catalunya Música. Entrevista Silvia Tro Santafé Josep Barcons Professor de música, doctor en humanitats i graduat superior en guitarra clàssica, conversa amb Koji Toyoda i Helen Brunner sobre el mètode Suzuki i amb Marc Egea. Miquel Gené És musicòleg, intèrpret, docent, crític musical i realitzador audiovisual. És l’autor del dossier sobre l’efervescència del Jazz underground a Catalunya. Jordi Alomar És musicòleg i investigador en sociologia de la música al Centre d’Estudis de Cultura, Política i Societat de la Universitat de Barcelona. Reflexiona sobre La generació del 1926. José Luis Vidal És catedràtic de filologia llatina de la Universitat de Barcelona i crític musical. Analitza el significat d’Electra, un personatge emblemàtic de la literatura l’art i la música. WWW.REVISTAMUSICAL.CAT Núm. 354 • Desembre 2016 Gener 2017 5a Època • Any XXXIII www.revistamusical.cat facebook.com/ revistamusicalcatalana twitter.com/RevistaMusCat Consell Editorial: Rafael Argullol, Pere Artís, Josep M. Busquets, Salvador Cardús, Benet Casablancas, Jaume Comellas, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Albert Guinovart, Carles Guinovart, Lluís Millet i Loras, Ramon Muntaner, Antoni Pallès, Àlex Robles Fitó, Antoni Ros Marbà, Àlex Susanna i Josep Vila i Casañas. Direcció: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Redacció: Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 Consell de Redacció: Josep Barcons, Mercedes Conde Pons, Elena Cuesta, Sílvia Díez, Javier Pérez Senz i Pere Romanillos. Col·laboren en aquest número: Jordi Alomar, Josep Barcons Palau, Xavier Cester, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Sílvia Díez, Víctor García de Gomar, Miquel Gené, Pep Gorgori, Joan Magrané Figuera, Sergi Moreno-Lasalle, Aleix Palau, Roger Pibernat, Quim Roser, Anna Serra Zamora, Lluís Trullén, José Luis Vidal, Jacobo Zabalo i Eduard V. Patsi. Edita: Sàpiens Publicacions (Sàpiens, SCCL) Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana Conceptualització i realització editorial: Àrea de desenvolupament i nous projectes: Sàpiens Publicacions (Sàpiens, SCCL) www.sapienspublicacions.cat Director de l’àrea: Gerard Birbe gbirbe@sapienspublicacions.cat Coordinació: Sílvia Díez Disseny editorial: Albert Bernat Il·lustració: Roger Pibernat Impressió: Rotocayfo (Impresia Ibérica) Distribució UDL Libros Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Membre de l’APPEC Membre de CEDRO Versió digital: iQuiosc.cat IMPRESCINDIBLES ................................. 6 NOTÍCIES ....................................................... 10 EN PORTADA ‘ELEKTRA’ La tragèdia de l’absència ..................................... 14 CORAL SIMON HALSEY “Vul que tothom se senti convidat a cantar amb l’Orfeó Català”.............................................. 18 NODES RESSONS LUL·LIANS La influència del pensament de Ramon Llull en la música .......................................................... 22 REPORTATGE LA GENERACIÓ DEL 1926 Els primers fills del segle XX ................................ 26 UN DIA AMB... Publicitat: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Portada: Evelyn Herlitzius a Elektra. Foto: Pascal Victor EDITORIAL ..................................................... 3 SILVIA TRO SANTAFÉ Intel·ligència al servei del ‘bel canto’ ................. 30 Mariona Carulla i Font, presidenta c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 93 295 72 00 Palau de la Música Catalana, telèfon d’atenció al client: 902 442 882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat www.orfeocatala.cat Amb el suport de: DOSSIER BARCELONA DISTRICTE JAZZ L’efervescència del Jazz ‘underground’ ...... 34 Els protagonistes .......................................... 38 REPORTATGE SETANTA ANYS DEL MÈTODE SUZUKI Conversa amb Koji Toyoda i Helen Brunner ..... 42 Els articles publicats a la «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. 34 L’Estival de Jazz amb Free Art Three al rocòdrom d’Igualada. 30 L’ÀNIMA DEL SO MARC EGEA Roda que roda ...................................................... 46 EL COMPOSITOR ERIK SATIE ESCENARIS DEL MÓN AUDITORI DE LA MAISON DE LA RADIO, PARÍS Un estudi de ràdio descomunal .......................... 52 quim roser L’artista inclassificable ....................................... 50 ACCENTS ...................................................... 56 MÚSICA ENCREUADA ....................... 63 MÚSICA A LA RÀDIO .......................... 64 MELÒMANS CARLOS RUIZ ZAFÓN Escriptor ............................................................... 66 quim roser marc vila A ues t revistq a té a sonorabanda Escolt . a Spota-la ify 42 IMPRESCINDIBLES 27 DE GENER A L’ AUDITORI DE BARCELONA CONCERT WAGNER I XOSTAKÓVITX V alery Gergiev i la seva Orquestra Simfònica del Teatre Mariïnski tornen a Barcelona, enguany amb una implicació més gran en el teixit musical català, ja que orquestra i director col·laboraran per primer cop amb l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. D’entrada, la formació russa i el director tornen al cicle Ibercamera amb un programa que inclou el Concert per a piano núm. 1 de Franz Liszt, que interpretarà el joveníssim pianista americà George Li, premiat l’any passat al Concurs Internacional Txaikovski. La segona part inclou el tercer acte de Tristany i Isolda, amb les veus de la soprano Eva-Maria Westbroek i el tenor Mikhaïl Vekua, en un gest de Gergiev amb què sembla voler rescabalar els seus seguidors de la decepció que es va viure fa un parell d’anys al Liceu. Els dies 28 i 29 de gener l’Orquestra Simfònica del Teatre Mariïnski s’afegirà a l’OBC per interpretar la monumental Simfonia núm. 4, en Do menor, op. 43 de Dmitri Xostakóvitx. Aquesta gran simfonia havia de ser estrenada el 1936, però un atac directe del règim estalinista contra la seva manera d’entendre la música el va fer desistir. L’obra va quedar en un calaix i no va ser estrenada fins vint-i-cinc anys després. • 27/01 (21 h). Auditori de Barcelona. • Preu: de 29 a 134 € // 28/01 (19 h) i 29/01 (11 h). Auditori de Barcelona. De 10 a 98 €. Cicle: Temporada 2016-17 Ibercamera / Orquestres Internacionals L’Auditori / Temporada OBC. • Organitza: Ibercamera i L’Auditori. Més informació a www.ibercamera.es i www.auditori.cat 6 • REVISTA MUSICAL CATALANA GENER 15/01. Werther al Liceu.El Gran Teatre del Liceu acull l’òpera romàntica de Jules Massenet basada en la novel·la de joventut de J. W. Goethe Les desventures del jove Werther. L’òpera comptarà amb dos repartiments, en què destaquen les veus protagonistes dels tenors Piotr Beczala i Josep Bros. Charlotte recau en les d’Anna Caterina Antonacci i Nora Gubisch i Albert en Joan Martín-Royo i Carles Daza. www.liceubarcelona.cat DESEMBRE 03/12. Philippe Herreweghe a Girona L’Auditori de Girona acull un concert excepcional amb la visita del prestigiós Collegium Vocale de Gant sota la direcció del seu fundador, Philippe Herreweghe. L’agrupació coral interpretarà Israels Brühlein (Fontana d’Israel) de J. H. Schein, en què experimenta amb la forma madrigalesca italiana en llengua alemanya. L’obra, del 1623, és una de les joies del Barroc primerenc alemany. www.auditorigirona.org 04/12. Camera Musicae inicia temporada L’Orquestra Camera Musicae inaugura temporada amb un concert que té com a convidada excepcional la jove violinista Alexandra Soumm, molt ben valorada per la crítica francesa. Dirigit per Tomàs Grau, el concert inaugural està format per dues obres icòniques del catàleg de P. I. Txaikovski, com són la Simfonia núm. 5 i el Concert per a violí i orquestra. www.palaumusica.cat 17/12. José Cura dirigeix la Julià Carbonell L’Orquestra Julià Carbonell de les Terres de Lleida festeja el seu quinzè aniversari amb una temporada de gran volada. Un dels concerts més singulars serà el dirigit per José Cura, més conegut en la faceta com a tenor. L’argentí dirigirà el conegut Adagio per a cordes de Barber, Tangazo de Piazzolla i la Simfonia núm. 9, en Mi menor, op. 95, “del Nou Món” de Dvořák. www.ojc.cat 18/12. Carles Marigó a La Pedrera El cicle de concerts Residències Musicals amb què la Fundació Catalunya-La Pedrera dóna suport als nous talents musicals acull el debut al cicle del pianista català Carles Marigó, un dels tres músics escollits enguany. Acompanyat en duo per la violinista Sara Cubarsi, el concert inclourà un variat programa amb obres de Beethoven, Cage, Prokófiev i Bartók. www.lapedrera.com 21/12. Alina Ibragimova toca Bach i Ysaÿe La violinista d’ascendència russa Alina Ibragimova, que va debutar a L’Auditori fa dos anys i hi causà un gran impacte, torna a Barcelona per completar la integral de Sonates i Partites de J. S. Bach interpretant-ne les núm. 3 BWV 1005 i BWV 1006 acompanyades de les Sonates núm. 4 i núm. 6 d’Eugène Ysaÿe, un dels compositors més importants per a aquest instrument. www.auditori.cat 21/12. Maria Katzarava al LIFE Victoria La soprano mexicana Maria Katzarava clourà el Festival LIFE Victoria 15 DE DESEMBRE AL PALAU DE LA MÚSICA ORATORI WILLIAM CHRISTIE DIRIGEIX EL MESSIES CADA ANY PELS VOLTS DE NADAL les programacions dels principals auditoris i sales de concerts de tot el món acostumen a programar de manera ineludible l’oratori arxiconegut de G. F. Händel El Messies, HWV 56. A Catalunya estem molt acostumats a la versió participativa que l’Obra Social de “la Caixa” organitza des de fa uns vint anys i que ha permès a centenars d’amants de la música poder cantar, almenys un cop a la vida, el famós “Al·leluia” de Händel junt amb altres fragments de l’oratori. Però també és cert que fa temps que el Palau de la Música Catalana, que sovint acull ‘El Messies’ participatiu, no programa un Messies de Händel a càrrec d’una orquestra, cor i solistes professionals especialistes en el repertori. Enguany, dins el cicle estrella, Palau 100, en podrem sentir probablement una de les millors versions existents avui dia, la dirigida per William Christie al capdavant dels seus músics de Les Arts Florissants. Una obra que, tot i la sovint associació a les festes que commemoren la nativitat de Jesucrist, va ser escrita originalment per ser interpretada durant la Setmana Santa. • 15/12 (20.30 h). Cicle: Palau 100. • Organitza: Fundació Orfeó Català-Palau de la Música.• Preu: de 20 a 125 €. Més informació a www.palaumusica.cat retent homenatge al compositor mexicà Salvador Moreno. El 13 de desembre el Festival acollirà un concert amb cançons d’Enric Granados a càrrec d’Elena de la Merced, Carol García, David Menéndez i Rubén Fernández Aguirre i el dia 20 un recital del baríton Joan Martín-Royo i el pianista Pierre Réach amb obres de Schubert i Schumann. www.lifevictoria.com 22/12. Sondra Radvanovsky torna al Liceu L’estrella del Metropolitan de Nova York, admirada també a Barcelona després de la seva Norma de Bellini, torna al Gran Teatre del Liceu en format recital acompanyada al piano per Anthony Manoli. La soprano nord-americana interpretarà cançons de Rachmàninov, Copland i Bellini i àries de Massenet, Giordano, Donizetti i Dvořák. www.liceubarcelona.cat 22/12. Alexandre Desplat i el seu cinema El compositor de música de cinema francès Alexandre Desplat es presenta com a director de la seva música amb l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC). En dues sessions just abans de Nadal, es podran sentir les bandes sonores de pel·lícules tan icòniques com Godzilla, La noia de la perla, Gran Hotel Budapest, El curiós cas de Benjamin Button o Harry Potter i les relíquies de la mort. www.auditori.cat 16/01. Zhu Xiao-Mei al Palau El perfil de la pianista xinesa Zhu Xiao-Mei és veritablement impressionant. Fou enviada durant sis anys a un camp de treball a la frontera amb la Mongòlia Interior a l’inici de la Revolució Cultural. Instal·lada a França des del 1984, és una gran intèrpret de l’obra de J. S. Bach, de qui oferirà aquí les Variacions Goldberg. www.palaumusica.cat 16/01. Daniil Trifonov a L’Auditori En coproducció amb Ibercamera, l’Auditori facilita el retorn d’un dels talents joves més espectaculars dels darrers temps, el pianista rus Daniil Trifonov. En la seva tercera visita a Barcelona, Trifonov ens oferirà peces icòniques com la Kreisleriana o les Escenes d’infants de Schumann, una selecció dels 24 preludis i fugues de Xostakóvitx i Tres moviments de ‘Petruixka’ d’Stravinsky. www.auditori.cat 25/01. J. S. Bach en llaüt Amb només vint-i-vuit anys, el parisenc Thomas Dunford s’ha convertit en el llaütista més ben valorat del moment, amb diversos enregistraments i actuacions arreu del món amb grups tan prestigiosos com Les Arts Florissants de William Christie o bé en solitari, tal com es presentarà al Palau de la Música Catalana, per interpretar l’obra integral per a llaüt de J. S. Bach en diverses sessions. www.palaumusica.cat 27/01. Beckett & Feldman L’any 1961 Samuel Beckett va escriure Words & Music per a la BBC Radio. Vint anys més tard Beckett va proposar a Morton Feldman que en compongués la música. Nao Albet aborda la direcció escènica de l’obra junt amb la interpretació del BCN216, que dirigeix David Albet, dins la programació de Sampler Series. www.auditori.cat 30/01. Trentè aniversari Fundat el 1987, el grup valencià Capella de Ministrers, creat pel musicòleg i violagambista Carles Magraner, celebrarà al llarg del 2017 el trentè aniversari. En concert al Palau de la Música Catalana, un dels grups més actius en la recuperació de patrimoni musical del territori català i hispànic interpretarà la seva versió del Llibre vermell de Montserrat. www.palaumusica.cat 7 DEL 27 AL 29 DE GENER AL BARBICAN DE LONDRES PROGRAMACIÓ ESTAT ESPANYOL DESEMBRE 17/12. L’holandès errant al Real La moderna versió de L’holandès errant que Àlex Ollé va fer per a l’Opéra National de Lió, en coproducció amb la Bergen Nasjonale Opera, Opera Australia i Opéra de Lilla, i que ja es va veure al Gran Teatre del Liceu anys enrere, arribarà ara al Teatro Real de Madrid. La dirigirà musicalment Pablo Heras-Casado i hi cantaran com a protagonistes Ievgueni Nikitin, Kwangchul Youn, Ingela Brimberg i Nikolai Schukoff. www.teatro-real.com GENER 26/01. Rigoletto a Oviedo Ópera Oviedo programa el clàssic de Giuseppe Verdi Rigoletto, amb un repartiment especialista de segell principalment espanyol. El protagonista l’encarnarà el baríton Juan Jesús Rodríguez, i el duc de Màntua serà Celso Albelo. La soprano anglesa Jessica Pratt serà Gilda, mentre que Felipe Bou serà Sparafucile. Dirigida musicalment per Marzio Conti i escènicament per Guy Joosten. www.operaoviedo.com PROGRAMACIÓ INTERNACIONAL DESEMBRE 03/12. Doble programa operístic a París Fins al 23 de desembre l’Opéra Bastille acollirà una nova producció de Mario Martone de dues òperes breus: Cavalleria rusticana de Pietro Mascagni (1890) i Sancta Susanna (1922) de Paul Hindemith. Aquesta segona òpera va ser descoberta al principi de l’any 2000 a França i és una òpera de joventut del compositor alemany. Un repartiment excepcional amb la mezzosoprano letona Elina Garanca com a Santuzza fa encara més atractiva la proposta. www.operadeparis.fr 07/12. Madama Butterfly, prima a La Scala Enguany Madama Butterfly de Giacomo Puccini és l’òpera escollida per inaugurar oficialment la temporada d’òpera del Teatro alla Scala de Milà. Dirigida per Riccardo Chailly i amb una producció escènica d’Alvis Hermanis, presenta un repartiment excepcional, encapçalat per la Cio-Cio-San de Maria José Siri, la Suzuki d’Annalisa Stroppa, el Pinkerton de Bryan Hymel i el Sharples de Carlos Álvarez. www.teatroallascala.org 8 • REVISTA MUSICAL CATALANA CONTEMPORÀNIA PHILIP GLASS TOTAL IMMERSION EN LA SEVA LÍNIA INNOVADORA i defensora de la música d’avui, el Barbican Centre ha programat una “immersió total” en l’obra de Philip Glass, compositor nord-americà que el 2017 celebra el vuitantè aniversari. Conferències, una retrospectiva de la seva música i fins i tot obres inspirades en ell integraran aquest exhaustiu repàs per l’obra d’un dels màxims exponents del minimalisme. Hi destaquen les actuacions del Guildhall New Music Ensemble, així com el concert que oferirà la BBC Symphony Orchestra, sota la direcció de l’especialista en l’obra del compositor Marin Alsop. En aquest concert es podrà sentir l’estrena britànica del Concert per a dos pianos, que interpretaran les germanes Katia i Marielle Labèque, així com també el preludi de l’òpera Akhnaten i l’obra simfonicocoral Itaipú. La proposta més compromesa és el nou espectacle de dansa del Royal Ballet, que porta com a títol Les enfants terribles, basat en textos de Jean Cocteau i dirigit i coreografiat per Javier de Frutos. • Del 27/01 al 29/01. Barbican Centre London. • Preus: de 10 a 85 £ (entrades i abonaments). • Organitza: Barbican Centre London. www.barbican.org.uk 07/12. Siberia de Giordano a Sant Petersburg Siberia, una òpera poc coneguda del compositor del verisme italià Umberto Giordano, i recuperada en versió de concert a càrrec dels joves de l’Academia del Mariïnski, és prou atractiu per conèixer el nou teatre, amb múltiples sales, on a més es programen òperes nacionals com la Khovantxina de Mussorgski que dirigirà Valery Gergiev al gener. www.mariinsky.ru/en 18/12. Javier Perianes a Brussel·les El pianista andalús Javier Perianes interpretarà el meravellós Concert per a piano núm. 23, KV 488 de Wolfgang Amadeus Mozart al BOZAR de Brussel·les, acompanyat per l’Orquestra Nacional de Bèlgica, sota la direcció de Lothar Zagrosek. Al concert també s’interpretarà la Simfonia núm. 5 d’Anton Bruckner, corresponent a la integral de les Simfonies de Bruckner que ha programat el BOZAR. www.bozar.be 18/12. Oratori de Nadal Una de les obres més interpretades en dates prèvies al Nadal és l’Oratori de Nadal de J. S. Bach, un seguit de cantates escrites sobre el misteri nadalenc. La Kölner Philharmonie convida l’Orchestra and Choir of the Age of Enlightenment (que va fundar el desaparegut Neville Marriner) a interpretar l’oratori, sota la direcció del prestigiós i especialista Maasaki Suzuki. www.koelner-philharmonie.de GENER 22/01. Marató Brahms a Budapest El MUPA de Budapest ha organitzat una autèntica marató per escoltar el màxim d’obres del compositor alemany Johannes Brahms. Orquestres, intèrprets i directors locals, amb la Budapest Festival Orchestra i el seu director Iván Fischer inclosos, n’interpretaran les simfonies, música de cambra, Liebeslieder walzer i una sorpresa al concert final. www.mupa.hu/en 22/01. Tot Mozart pel Quartet Casals La Fundació Calouste Gulbenkian acollirà el Quartet Casals per oferir una petita marató Mozart tot interpretant, en dos concerts, els sis Quartets dedicats a Haydn (del núm. 14 al 19), escrits a Viena entre els anys 1782 i 1785, amb els quals el compositor salzburguès volia reivindicar el just reconeixement DUDAMEL DIRIGEIX EL CONCERT D’ANY NOU EL CONCERT D’ANY NOU de l’Orquestra Filharmònica de Viena és, sens dubte, un dels concerts més famosos i esperats de tot el món i, per això, no és estrany que la demanda sigui, any rere any, tan forta, que es vegin obligats a oferir les entrades mitjançant uns sorteigs que es realitzen, pràcticament, en començar l’any. La història d’aquest concert es remunta a l’any 1939, però no va ser fins al 1941 que passà a anomenar-se Concert d’Any Nou. Des del 1987 s’ha convertit en una tradició oferir l’honor de dirigir-lo a un director de prestigi i per això sempre hi ha expectació a conèixer l’escollit. Enguany Gustavo Dudamel serà el protagonista de la tan celebrada cita, amb un programa encara per determinar, però que de ben segur inclourà valsos, polques i danses populars austríaques de compositors com Johann Strauss i la seva saga. També poden canviar d’opció i comprar una entrada de peu per veure El ratpenat de Johann Strauss a l’Staasoper, una altra tradició amb molt de glamur. EL 31 DE DESEMBRE A LA WIENER MUSIKVEREIN • 31/12. Wiener Musikverein. • Preus: de 20 a 1.090 € (entrades per sorteig). • Organitza: Wiener Philharmoniker. www.wienerphilharmoniker.at a les peces de Haydn, com una referència canònica en el gènere. www.gulbenkian.pt 23/01. Riccardo Muti a Viena El director italià Riccardo Muti ofereix una gira europea amb la Chicago Symphony Orchestra, de la qual és director titular des del 2010. En aquesta gira, que aterrarà al Musikverein de Viena, interpretaran el Concert musical per a metalls i percussió, op. 90 de Hindemith, Al sud (Alassio) d’Elgar, Una nit a la muntanya pelada de Mussorgski i Pintures d’una exhibició, també de Mussorgski, orquestrada per Ravel. www.musikverein.at Selecció realitzada per Mercedes Conde Pons AQUESTA CARTELLERA POT PRESENTAR CANVIS DE DARRERA HORA. ÒPERA L’AMOUR DE LOIN DE SAARIAHO A NOVA YORK DE L’1 AL 29 DE DESEMBRE A LA METROPOLITAN OPERA HOUSE DE NOVA YORK maarit kytöharju andreas bitesnich 21/01. Te Deum de Berlioz El magnífic Te Deum de Berlioz serà l’obra amb què el Coeur de l’Orchestre de París celebrarà els seus primers quaranta anys de vida, en un concert amb l’Orchestre de París a la Philharmonie. El cor estarà integrat en aquesta ocasió per tots els cors de la formació (jove i infantil). El programa inclou la Simfonia núm. 2 d’Henri Dutilleux i l’estrena mundial de La lumière et l’ombre de Philippe Hersant. wwww.philharmoniedeparis.fr SIMFÒNIC KAIJA SAARIAHO és una compositora finlandesa prou coneguda a Barcelona. Tanmateix, la seva producció operística encara no ha arribat a Catalunya. Enguany Saariaho fa el salt als Estats Units i el Canadà amb l’estrena de la seva òpera més exitosa: L’amour de loin, amb llibret d’Amin Maalouf, estrenada durant el Festival de Salzburg l’any 2000. Aquesta vegada es presenta en una producció nova, a càrrec de l’Opéra de Québec (on el director musical serà el català Enric Martínez-Izquierdo) i la Metropolitan Opera de Nova York, que signa pel que fa a l’escena Robert Lepage, nen protegit de Peter Gelb al coliseu del Lincoln Center, i autor de la darrera Tetralogia wagneriana vista a Nova York fa pocs anys. Els protagonistes estaran encarnats pel baríton Eric Owens, la soprano Susanna Phillips, i amb direcció musical de Susanna Mälkki en el seu debut al Met. • De l’01/12 al 29/12 de 2016. Metropolitan Opera House at Lincoln Center, Nova York. • Preus: de 27 a 320 $. • Organitza: Metropolitan Opera House. Estrena als Estats Units. • Producció: Opéra de Québec i Metropolitan Opera. www.metopera.org 9 NOTÍCIES XARXA DE MÚSIQUES A CATALUNYA NOVA FORNADA DE GRAN TALENT 10 • REVISTA MUSICAL CATALANA estat el conjunt flamenc Juan Antonio López Sextet, proposta de l’ESMUC i del Fringe Festival de Torroella, i Roba Estesa, guanyador del concurs Sons de la Mediterrània. Com a espectacle familiar s’ha seleccionat Setze cordes del Quartet Qvixote, com a proposta de l’Auditori de Barcelona. Finalment, l’apartat JMcrea ha escollit l’espectacle Revisiting Zarathustra del Joan Vidal Sextet, a proposta de l’Auditori de Barcelona. Aquesta selecció constitueix un bon aparador dels millors artistes emergents del nostre país en cadascun dels gèneres representats. Així, dels 53 músics que hi participaran, 49 són catalans o residents a Catalunya, en una clara aposta per la promoció dels talents autòctons, però sense tancar-se als millors joves intèrprets internacionals. També, per segona temporada, la Xarxa de Músiques comptarà amb un compositor en residència, en el marc del Premi de Composició Reina Sofía i com a fruit d’un acord de col·laboració amb la Fundació de Música Ferrer-Salat. Enguany serà el compositor Miquel Oliu, guanyador del Premi Reina Sofía 2015, que compondrà, i estrenarà, dues obres escrites expressament per a dos artistes de la Xarxa 2016-17, el duo Agnès Mauri i Bendek Horváth, i el pianista Albert Cano Smit. JOVENTUTS MUSICALS DE MARTORELL CREA EL CONCURS DE CANT JOSEP PALET La recentment creada associació Joventuts Musicals de Martorell ha creat un cicle anual de concerts de música de cambra i el març del 2017 acollirà la primera edició d’un concurs de cant. La iniciativa vol situar la ciutat com a punt de referència comarcal en el sector de la música clàssica. Així, la temporada de concerts M’Clàssics pretén promoure la música clàssica i posar en valor els espais històrics de la ciutat. Per això les cites es duran a terme en llocs tan emblemàtics com la Casa-Museu L’Enrajolada, l’Escola de Música Cal Nicolau o la Torre de les Hores, entre d’altres. Els solistes d’aquesta primera temporada són el Cosmos Quartet, el pianista Lluís Grané, la violoncel·lista Andrea Amador, el guitarrista Ferran Talarn i l’arpista José Antonio Domené, que clourà el cicle de tardor el 16 de desembre amb un recital a l’interior de la Casa-Museu Santacana. Domené oferirà algunes de les obres més virtuoses per anna crespo LA TEMPORADA 2016-17 de la Xarxa de Músiques a Catalunya, el circuit de concerts de Joventuts Musicals de Catalunya, que enguany celebra trenta anys, presenta un total de setze propostes repartides en cinc categories: clàssica, jazz, arrel, en família i JMcrea, dedicada aquesta darrera a propostes transversals. Aquestes setze propostes actuaran arreu de Catalunya gràcies al circuit que formen les quaranta entitats locals de Joventuts Musicals repartides pel territori. En la línia de les darreres temporades, en què el volum de concerts ha viscut un increment molt destacat, s’han programat més de cent concerts arreu del país. Pel que fa a la música clàssica, que continua essent el gènere principal de la Xarxa, inclou deu propostes: el Cosmos Quartet, guanyador del Concurs Internacional Carl Nielsen; la pianista Karla Martínez, guanyadora del Concurs de Joves Intèrprets de Piano organitzat per JM de Vilafranca del Penedès; el guitarrista Ferran Talarn, millor intèrpret català del Certamen Miquel Llobet; el Dúo Degas, un dels integrants del qual, Ander Tellería, fou guanyador del Premi JM de Catalunya del concurs El Primer Palau; el grup de música antiga Mos Azimans; el duo de viola i piano d’Agnès Mauri i Bendek Horváth, guardonat també a El Primer Palau; l’Accentus Trio; el Limnos Quartet de saxòfons, que interpretarà l’obra guanyadora del Concurs Internacional de Composició Frederic Mompou 2016; el pianista Albert Cano Smit, proposat pel Concurs Internacional Ricard Viñes de Lleida, i el duo de mezzosoprano i piano format per Cristina Segura i Josep Surinyac, proposat pel Conservatori Superior de Música del Liceu. D’altra banda, la categoria de jazz inclou els conjunts: Xavi Torres Trio, Grup de l’Any dels Premis de l’Associació de Música de Jazz i Música Moderna de Catalunya, i Saphie Wells & The Swing Cats, a proposta del Taller de Músics. En músiques d’arrel, els seleccionats han AFERS EXTERIORS ELS DE CASA Víctor Medem, gestor musical Anna Tobella al seu instrument i farà l’estrena absoluta de l’obra Postludio del compositor Mateo Soto. Paral·lelament al cicle M’Clàssics, Joventuts Musicals de Martorell, en col·laboració amb l’Ajuntament de la ciutat, durà a terme els dies 11 i 12 de març de 2017 la primera edició del Concurs de Cant Josep Palet de Martorell. El concurs, que vol ser una plataforma per a joves veus líriques, porta el nom de Josep Palet, tenor martorellenc que va ser un dels principals cantants internacionals de la primera meitat del segle XX i de qui el 2017 se celebren els 140 anys del naixement. El certamen es farà a l’Auditori Joan Cererols del Centre Cultural de Martorell, amb un jurat excepcional, format per Christina Scheppelmann (directora artística del Gran Teatre del Liceu), Raúl Giménez (tenor), Anna Tobella (mezzosoprano) i els crítics musicals Roger Alier, Jordi Maddaleno i Aleix Palau. Entre els premis a què podran optar els participants hi ha una suma econòmica de 1.000 euros, l’ingrés a la Xarxa de Músiques de Joventuts Musicals, recitals al cicle M’Clàssics de Martorell, un recital al cicle Sopars Lírics que organitza el restaurant barceloní 7 Portes i la participació en una de les produccions dels Amics de l’Òpera de Sarrià. tius ha donat els seus fruits. I sobretot el nivell en la formació dels intèrprets ha fet un salt qualitatiu molt important, que ha produït una generació de músics d’alt nivell. Tot això, gràcies a les inversions en educació superior. ¿Es pot parlar, doncs, d’inactivitat política o manca d’inversions, vist amb una perspectiva de quinze anys? L’element més important, el públic (els promotors només són intermediaris entre artistes i el seu públic!), és segurament qui ha quedat més al marge d’aquesta tendència de creixement exponencial dels darrers anys. ¿Existeixen encara els prejudicis antics sobre el fet que un intèrpret estranger és millor que un de casa? Treballar per desfer aquests prejudicis és el gran repte de futur, que potser tornarà a trigar quinze anys. Cal recordar que el retard en termes musicals era de molt, molt més que trenta anys… Entre tant, que continuï sonant la música. Anna Alàs núria gómez Cosmos Quartet Amb motiu del darrer concurs de lied que organitza l’Acadèmia Internacional Hugo Wolf d’Stuttgart, la mezzosoprano Anna Alàs, una de les participants del concert commemoratiu com a guanyadora d’un segon premi el 2010, denunciava la manca de presència de liederistes espanyols als grans cicles del país. Una reflexió que no és nova, però que va rebre un bon nombre de suports a través de les xarxes socials i de la qual fins i tot es va fer ressò la premsa. El suport als intèrprets de “casa nostra” sempre és qüestió de controvèrsia i generadora de debats que, en alguns moments, han induït polítiques defensores de quotes d’intèrprets o creadors locals en les programacions sotmeses a suport de les institucions públiques, tant a nivell local com de dimensió estatal. “Nosaltres no fem servir quotes, ni percentatges. És més, renunciaríem a demanar un ajut si aquest inclogués com a condició una certa quota local, perquè estaria condicionant la nostra llibertat a l’hora de construir un relat i modelar una programació”, ens diu Thorsten Schmidt, intendent del Festival de Primavera de Heidelberg. “Volem integrar el teixit de músics que hi ha a la nostra ciutat en les nostres programacions, però ho fem per convicció en les qualitats de l’intèrpret, no per la seva procedència.” A França, l’aposta pel talent nacional és una evidència, si es miren les programacions de festivals, auditoris i orquestres. ¿Existeixen mecanismes proteccionistes? Sí, molts promotors reben directrius mitjançant els seus contractes programa o mitjançant les ajudes, tant privades com públiques. “Jo crec que aquest proteccionisme ens fa més vulnerables als ulls del món”, ens diu Francis Lepigeon, director general delegat del Théâtre des Champs Elysées. “França sempre ha tingut una gran força al món acadèmic. S’han atret molts estudiants d’arreu del món i avui per avui el músic que surt del conservatori francès i es forma a la nostra cultura és armeni, coreà, rus o espanyol. Aquest fet és el que s’hauria de protegir.” A casa nostra, la presència d’artistes locals en les programacions ha tingut un creixement exponencial al llarg dels darrers quinze anys. La política d’incen- 11 FONS MUSICALS DE CATALUNYA FONS DE L’ESGLÉSIA PARROQUIAL DE SANT PERE I SANT PAU DE CANET DE MAR (CMar) Josep Maria Gregori i Cifré · fotografies IFMuC El fons CMar està integrat per dos subfons, el fons Milans i el fons generat pels mestres de capella de l’església parroquial. El primer, copiat i reunit per Tomàs Milans i Godayol durant el període 1698-1714, en què regí el magisteri del Palau de la Comtessa de Barcelona, aplega 526 de les 1.196 obres de la col·lecció “manuscrits d’autor”. Aquest subfons, a banda del repertori compositiu dels mestres de capella del Palau –Felip Olivelles, Tomàs Milans, Josep Picanyol i Bernat Tria–, conserva còpies de les obres que l’esmentat Palau rebia dels compositors de l’entorn de la cort de Madrid (Real Capilla i monestirs de les Descalzas Reales i de l’Encarnación), així com de destacats mestres de les catedrals de Sevilla, Toledo, Màlaga, Pamplona, Granada, Burgos i Àvila. El mateix subfons conté, igualment, nombroses còpies de composicions dels mestres de les catedrals de Catalunya, dels principals centres del territori de l’antiga Confederació, així com dels mestres de Santa Maria del Mar i del monestir de Montserrat. El subfons Milans es traslladaria a la llar canetenca de la família Milans abans del 1747 i d’allà passà a integrar-se, a l’entorn del 1830, a l’arxiu de l’església parroquial, on es barrejà amb el llegat dels mestres canetencs.1 El segon subfons de CMar, el conforma l’obra compositiva dels mestres de capella de la parroquial de Canet de Mar: Miquel Oller, Josep Saurí, Ramon Clausell i Isidre Jover. El repertori de CMar és fonamentalment eclesiàstic, tant pel que fa als gèneres vinculats amb la litúrgia (antífones, completes, graduals, himnes, lamentacions, lletanies, misses, motets, ofertoris, passions, rèquiems, responsoris, salms, salves, seqüències, vespres), com al repertori religiós amb textos en romanç Partitura del s. XVII d’‘El desembre congelat’ (àries, cantates, càntics, duos, goigs, oratoris, rosaris, tonos, villancets). El marc temporal de CMar comprèn des del primer terç del segle XVII fins al darrer quart del segle XIX i esdevé un dels fons de més relleu per a l’estudi del Barroc musical a Catalunya. El 1981 en va iniciar la catalogació l’equip del l’Institut de Musicologia Josep Ricart i Matas de la UAB, sota la direcció del Dr. Francesc Bonastre. Entre febrer del 2007 i maig del 2008 es va abordar la darrera fase de la catalogació, tot completant-ne la descripció dels registres catalogràfics i establint-ne la classificació i ordenació definitives. El març del 2009 va veure la llum l’edició impresa del catàleg CMar amb el patrocini de la Subdirecció General d’Arxius del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya.2. http://ifmuc.uab.cat/collection/CMar?ln=ca http://ddd.uab.cat/pub/caplli/ 2009/125761/IFMuC_2009v2_CMar.pdf Gregori i Cifré, Josep Maria. La nissaga canetenca dels músics Milans i la seva relació amb sant Josep Oriol. Canet de Mar: Ajuntament de Canet de Mar – Centre d’Estudis Canetencs, 2014. 2 Bonastre i Bertran, Francesc - Gregori i Cifré, Josep Maria (amb la col·laboració d’Andreu Guinart i Verdaguer). Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 2/1 i 2/2: Fons de l’església parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2009.- Arxius i documents. Eines de recerca, núm. 5/1 i 5/2. 1 12 • REVISTA MUSICAL CATALANA 5A EDICIÓ DELS SOPARS LÍRICS AL 7 PORTES La lírica a taula EL RESTAURANT 7 PORTES de Barcelona, un dels establiments de més renom i tradició de la ciutat, fundat fa 180 anys (1836), està celebrant la cinquena edició dels Sopars Lírics al 7 Portes, que inclou vuit recitals protagonitzats per joves promeses del cant i per cantants ja consolidats. Els concerts tenen lloc en finalitzar un sopar especial, per a uns setanta comensals, amb temes operístics prèviament introduïts per Roger Alier, director artístic dels Sopars juntament amb Jordi Maddaleno. Després de les actuacions del tenor David Alegret, que inaugurà la temporada, i de la soprano Laura Brasó Sala (11 de novembre), els propers recitals seran els del baríton Carles Pachón (14 de desembre), la mezzosoprano Anna Tobella (22 de gener), el contratenor Hugo Bolívar (17 de febrer), la soprano Paula Sánchez-Valverde (17 de març) i la soprano Maite Alberola (7 d’abril). El compromís del restaurant amb la cultura i la lírica especialment ha permès a més de 30 joves cantants donar-se a conèixer al llarg d’aquestes primeres quatre temporades, tot convertint-se en una plataforma de presentació de primera línia. Al llarg de la seva història el Restaurant 7 Portes ha acollit nombroses activitats relacionades amb la cultura i ha estat testimoni de la vida artística del moment, essent lloc habitual de trobada d’artistes com Pablo Picasso, Joan Miró, Rafael Alberti, García Lorca o Salvador Dalí. Dirigit per Francesc Solé Parellada, el Restaurant 7 Portes està situat al cor de la lírica a Catalunya: a prop del Gran Teatre del Liceu i també del Palau de la Música Catalana i enfront de la Llotja de Mar de Barcelona, el primer escenari operístic d’Espanya ja fa més de trescents anys, on es va interpretar l’òpera d’Antonio Caldara Il più bel nome. XXIXè CICLE d’ÒPERA 2016 – 2017 35è ANIVERSARI Associació d’Amics de l’Òpera de Sabadell TEMPORADA 2016-2017 Don Giovanni W.A. Mozart (1756-1791) Octubre - Novembre 2016 Carmen Enric Granados (1867-1916) Novembre 2016 Giacomo Puccini (1858-1924) Georges Bizet (1838-1875) Febrer - Març 2017 Maig 2017 Intèrprets als que hem confiat la nostra temporada: Cantants: Carles Daza - Toni Marsol - Núria Vilà - David Alegret - Eugènia Montenegro - Sara Blanch - Juan Carlos Esteve Sinho Kim - Marta Mathéu - Laura Vila - Albert Casals - Maribel Ortega - Enrique Ferrer - Carlos Cremades - Maite Alberola. Escenògrafs: Jordi Galobart - Elisabet Castells. Pianistes assistents: Andrea Álvarez - Marta Pujol - Anna Crexells. Directors d’escena: Pau Monterde - Carles Ortiz - Miquel Gorriz. Directors musicals: Daniel Gil de Tejada - Rubén Gimeno - Santiago Serrate. Cor Amics de l’Òpera de Sabadell - Orquestra Simfònica del Vallés Ciutats i teatres adherits al Cicle d’Òpera a Catalunya: Sabadell Teatre La Faràndula - Lleida Teatre de la Llotja - Granollers Teatre Auditori - St. Cugat del Vallès Teatre-Auditori Manresa Teatre Kursaal - Reus Teatre Fortuny - Girona Teatre Municipal - Tarragona Teatre Tarragona - Viladecans Atrium - Vic Teatre L’Atlàntida Producció i organització del Cicle d’Òpera a Catalunya: Presidenta i directora artística: Mirna Lacambra AAOS. Tel. 93 725 67 34 - aaos@aaos.info - ww.aaos.info Patrocinen: Amb el suport de: Col·labora: 13 EN PORTADA LA TRAGÈDIA DE L’ABSÈNCIA EL GRAN TEATRE DEL LICEU PRESENTA PER PRIMER COP UN MUNTATGE DEL DESAPAREGUT PATRICE CHÉREAU, L’ÚLTIMA PRODUCCIÓ QUE VA SIGNAR UN DELS NOMS DE REFERÈNCIA DE L’ESCENA EUROPEA DE LES ÚLTIMES DÈCADES. text Xavier Cester · fotografies Teatro alla Scala i Festival d’Ais de Provença 14 • REVISTA MUSICAL CATALANA 7, 11, 15, 19 i 23 DE DESEMBRE ELEKTRA DE RICHARD STRAUSS AL LICEU En aquesta esperada producció, Evelyn Herlitzius dóna vida a Elektra i Waltraud Meier a Klytämnestra. A “ gamèmnon! Agamèmnon! On ets, pare?” Aquesta angoixada pregunta del primer monòleg de la pro‑ tagonista encapsula moltes de les claus d’Elektra, la impactant òpera de Richard Strauss que torna a l’escenari del Gran Teatre del Liceu. La filla del rei de Micenes viu sota l’ombra del pare assassinat per la mare, fet terrible que desperta en Elektra unes ànsies ferotges de venjança contra Klytämnestra. L’absència del pare, tanmateix, només és física, ja que la mú‑ sica ens el fa evident des de bon començament, encara que fins a arribar al monòleg esmentat d’Elektra l’espectador no en serà conscient. En efecte, els brutals acords amb què arrenca l’obra no només deixen clavat a la cadira, també són la declinació del nom d’Agamèmnon, el protagonista absent. I aquest mateix tema serà el que abaixarà el teló sobre l’exànime Elektra un cop culminada la venjança, com si fos la música la que acabés amb la noia. No debades, en la seva dansa triomfal un cop morta la mare i el seu amant, la mateixa Elektra confessa que la música surt d’ella. UNA MÚSICA VISCERAL Amb Elektra, estrenada a Dresden el 1909, Richard Strauss va encetar una fructífera col·laboració amb Hugo von Hofmanns‑ thal, una de les relacions entre compositor i llibretista més remar‑ cables de la història que donaria altres obres mestres, com Der Rosenkavalier o Die Frau ohne Schatten. De fet, Hofmannsthal va haver de convèncer un reticent Strauss a posar música a la seva adaptació de la tragèdia de Sòfocles, ja que el compositor bavarès tenia por de repetir la fórmula de la seva òpera anterior, Salome: tragèdia en un acte, ambientada en l’antiguitat i amb protagonis‑ ta femenina amb una psicologia fora del comú envoltada d’altres 15 L’‘ELEKTRA’ D’STRAUSS, ENTRE SÒFOCLES I FREUD EL DR. VIDAL, CATEDRÀTIC DE FILOLOGIA LLATINA DE LA UNIVERSITAT DE BARCELONA I CRÍTIC MUSICAL, REFLEXIONA SOBRE L’ORIGEN I EL SIGNIFICAT D’ELECTRA, UN PERSONATGE EMBLEMÀTIC EN LA LITERATURA, L’ART I LA MÚSICA. Per José Luis Vidal Filla d’Agamèmnon, germana d’Orestes, ploraire impotent del seu pare assassinat i instigadora de la seva venjança, la potent figura d’Electra ha assolit una rica fortuna en la literatura, l’art i la música. A la Grècia arcaica el relat del retorn d’Agamèmnon de Troia, del seu assassinat a mans de la seva esposa, Clitemnestra, de la venjança executada pel fill Orestes, tenia arrels molt profundes. No sabem en quin moment ni en quina regió de Grècia aquest quadre mític es va enriquir dels seus aspectes particulars més atroços, ni sabem com i quan va entrar en el relat una filla de nom Electra 16 • REVISTA MUSICAL CATALANA (a la Ilíada les filles d’Agamèmnon tenen un altre nom i a l’Odissea es parla solament d’un fill mascle). Però és en la tragèdia grega on el personatge adquireix els seus caràcters definitius. Els grans autors tràgics, Èsquil (Les Coèfores), Sòfocles (Electra) i Eurípides (Electra), van crear sengles peces entorn de la seva figura i, encara que la seva representació difereix notablement en cadascun dels tres, Electra apareix sempre maltractada i plena de rancúnia, amb dramàtics accessos de còlera o planys llastimosos o violents, extraordinàriament efectius sobre l’escena. Un personatge tan dramàtic i apassionat també havia de nodrir l’escena operística. A banda de figurar en obres pràcticament desconegudes com les de Lemoyne (Électre, 1782), Häffner (Electra, 1785) o Gnecchi (Cassandra, 1905) –les semblances d’aquesta última amb l’òpera d’Strauss van promoure un debat encès en què es va parlar de plagi o de telepatia–, apareix en Idomeneo (1781) de Mozart, que compon per a ella un rol dominant. Però la gran Electra de la història de l’òpera és la de Richard Strauss, creada el 1909 amb un llibret d’Hugo von Hofmannsthal escrit sobre el seu propi drama Elektra (1903), lliurement inspirant-se ell mateix en la tragèdia de Sòfocles. Hofmannsthal, que tant i tan feliçment va col·laborar amb Strauss, fa d’Electra una neuròtica freudiana –hom ha parlat d’un “mite grecofreudià” (Buttler)–, implacablement venjadora i morbosament incestuosa. Quan la seva venjança ha estat consumada amb els assassinats de Clitemnestra i Egist, es lliura a dansar com una bacant i després cau al terra, morta. Una vegada ha esdevingut una heroïna operística molt fin-de-siècle, tot i que molt poc convencional, ha de patir un convencional destí operístic. Strauss coneixia bé i admirava la cultura hel·lènica. La seva lectura del mite dels atrides i l’emoció creativa el van acostar al pessimisme tràgic, lluny de l’esteticisme classicitzant del neohel·lenisme alemany. I Elektra és, de fet, l’única veritable “tragèdia” amb “catàstrofe” final que va compondre: enorme, greu, sonora, com el ferri text d’Èsquil que ell certament sentia a prop (més que no pas el drama de Sòfocles –el model explícit– i el d’Eurípides). En tots els personatges de l’òpera d’Strauss Chéreau aplica una mirada comprensiva. personatges desequilibrats. Els mons sonors de les dues partitu‑ ons, tot aportant-hi nous detalls que enriquien la proposta. Per res, però, són ben diferents. La sensualitat tornassolada i verino‑ aquesta raó insistia que d’entrada es mantingués el mateix equip sa de la princesa de Judea dóna pas a un món convuls i violent. artístic als teatres on es representava. Aquest va ser el cas de La En poc més d’hora i mitja Strauss dóna un cop formidable al Scala de Milà, però no del Met de Nova York, amb una Elektra plexe solar que treu la respiració a l’espectador menys predispo‑ diferent (Nina Stemme). A Barcelona, com a l’Staatsoper de Ber‑ sat. Una música visceral, tel·lúrica, propulsada per una orquestra lín, on també es representa aquesta temporada, tindrem les tres gegantina de més de cent músics (als teatres on caben, per des‑ protagonistes femenines originals, Evelyn Herlitzius (Elektra), comptat) arrossega l’oient per moments d’exaltació com els mo‑ Adrianne Pieczonka (Chrysothemis) i Waltraud Meier (Klytäm‑ nòlegs d’Elektra, parèntesis lluminosos encarnats per la germana nestra), però no la batuta d’Esa-Pekka Salonen (seran Josep Pons Chrysothemis, o la tendresa infinita de l’escena del reconeixement aquí, Daniel Barenboim allà). d’Orest, la mà que executarà la venjança. Al bell mig de l’obra, ve‑ Aquesta Elektra enllaça en cert sentit amb el muntatge operís‑ ritable pivot de la tragèdia i de la partitura, la confrontació entre tic més cèlebre de Chéreau, la producció del centenari de Der Ring mare i filla, entre Klytämnestra i Elektra, escena al·lucinògena on des Nibelungen, el 1976, al Festival de Bayreuth. Escàndol mo‑ Strauss arriba al llindar de la atonalitat. numental quan es va estrenar, amb una ovació de La partitura demana, a banda d’una orquestra 45 minuts quan se’n va acomiadar el 1980, aquest ELS BRUTALS d’un virtuosisme fora mida, un director que sàpi‑ muntatge va situar el drama de déus, herois i val‑ ACORDS AMB ga fer música i no soroll –Strauss, amb ironia, deia quíries en un marc històric recognoscible, el de la QUÈ ARRENCA que s’havia de dirigir Elektra com si fos Mendels‑ revolució industrial i burgesa del segle XIX, una hu‑ L’OBRA SÓN LA sohn, música de fades– i unes veus capaces de su‑ manització del mite que també es troba en Elektra. DECLINACIÓ perar el brogit que surt del fossat. Especialment el Una breu escena muda abans que la música es‑ DEL NOM paper protagonista és un dels més extenuants de clati, amb les criades netejant el pati (decorat mo‑ D’AGAMÈMNON tot el repertori, ja que Elektra està en escena quasi numental de Richard Peduzzi, col·laborador fidel de manera permanent i els extrems vocals i psicològics que ha de Chéreau a la Tetralogia i en tants altres muntatges) ens situa d’abordar només són aptes per a les sopranos dramàtiques més en el marc quotidià d’una indefinida contemporaneïtat on es desben armades. envoluparà la tragèdia. Aquesta està dibuixada amb una de les grans virtuts de Chéreau, una capacitat per extreure dels actors HUMANITZAR EL MITE una naturalitat, una sinceritat desarmant. Una altra gran absència marca les representacions liceistes. Pa‑ La gran troballa de la producció, una interpretació que redefi‑ trice Chéreau, un dels més grans directors de les últimes dècades, neix de dalt a baix el personatge, és Klytämnestra. La reina de Mi‑ va morir als 68 anys, poc després d’estrenar al Festival d’Ais de cenes ja no és una vella decrèpita, malaltissa i histèrica. Tampoc Provença del 2013 la seva producció d’Elektra d’Strauss, un mun‑ no és un monstre despietat, sinó una dona encara atractiva, que tatge coproduït entre diverses institucions, el Liceu inclòs. Una busca acostar-se a la seva filla. Cap dels personatges de l’òpera edició en DVD preserva les funcions al festival francès, però la d’Strauss està tractat com un monstre, en tots aplica Chéreau una mort de Chéreau deixa sense resoldre la incògnita de com hauria mirada comprensiva que intensifica més la força colpidora de la evolucionat el muntatge amb el temps, ja que el director francès tragèdia. Una gran producció per a una gran òpera que promet continuava treballant amb els cantants en les diverses reposici‑ ser una de les fites de la temporada del Liceu. 17 CORAL HALSEY SIMON “VULL QUE TOTHOM SE SENTI CONVIDAT A CANTAR AMB L’ORFEÓ CATALÀ” CONTRACTAT COM A DIRECTOR DELS CORS DE L’ORFEÓ CATALÀ, LA SEVA ES PREVEU UNA ETAPA DE COHESIÓ, CONSOLIDACIÓ I OBERTURA AL MÓN. VOL POSAR AQUESTA FAMÍLIA CORAL I EL SEU PATRIMONI MUSICAL A LA PRIMERA DIVISIÓ CORAL. UN PROJECTE AMBICIÓS QUE, A LES SEVES MANS, ES POT FER REALITAT. E text Mercedes Conde Pons · fotografies Ricardo Rios i Antoni Bofill ns trobem al Palau de la Música Catalana i sembla que ja s’ha fet seus l’espai i les tasques designades, així de gran és la confiança i se‑ guretat que desprèn en parlar. L’educació i so‑ brietat propis de la seva formació britànica es veu en ell balancejada amb el rigor i l’ordre germànics i una extraversió purament ameri‑ cana. Un còctel explosiu que cisella una personalitat mag‑ nètica que ja està començant a donar els seus fruits amb els dos assajos oberts en què l’Orfeó Català va convidar els can‑ taires interessats a provar l’experiència de viure un assaig i la preparació d’una audició amb Simon Halsey. Al Requiem de Mozart que es va programar al novembre, s’hi van ins‑ criure prop de 300 cantaires. Per a Simon Halsey, treballar amb grups vocals d’aquestes dimensions és quelcom habi‑ tual: “La meva feina diària consisteix a treballar amb cors simfònics en un repertori eminentment simfònic. Quan tenia 21 anys vaig tenir la sort de ser convidat per Simon Rattle a esdevenir el director del Cor de la City of Birmingham. Des de llavors he fet aquesta feina durant trenta-sis anys i això m’ha portat a viatjar arreu del món, des dels Països Baixos, a Bèlgica, Austràlia, Amèrica, Alemanya...” i ara a Catalunya: “No fa gaires anys vaig visitar Barcelona com a convidat, enviat per la Filharmònica de Berlín, per preparar el Requiem de Fauré que havia de dirigir Simon Rattle i la veritat és que no vaig imaginar mai que més endavant tindria contacte amb la institució. Vam passar uns moments fantàstics amb l’Orfeó 18 • REVISTA MUSICAL CATALANA Català, i vaig gaudir moltíssim de la ciutat i de la seva gent, i de la magnífica sala que és el Palau de la Música. Per tant, quan vaig saber que estaven interessats a tornar a col·laborar amb mi i vaig comprendre quin magnífic grup de persones hi ha aquí i la història tan inusual que té aquest cor, vaig pensar que aquesta era una proposta diferent de les habituals. Perquè a la gran majoria de ciutats l’orquestra simfònica ve primer i després als anys seixanta, la gran majoria d’orquestres funden un cor.” UN PROJECTE GUANYADOR Simon Halsey dóna molta importància al fet que l’Orfeó Ca‑ talà és una entitat independent, que no està lligada a cap orquestra, un fet que, sumat a la comunitat i estructura que l’Orfeó Català ja té construïda, li fa pensar que “aquí arribo amb la batalla ja guanyada! El cor ja hi és, té la millor sala de concerts del món i, a més, tot allò que sempre he de construir quan arribo a un nou cor –un projecte educatiu, un cor jove, un projecte social...– aquí ja s’ha fet! I per reblar el clau, hi ha moltes institucions que no es poden permetre tenir un cor professional, i fins i tot aquí hi és! La sala, la gent, la història... això és el paquet complet.” I si això fos poc, Halsey afegeix: “La següent cosa que faig quan arribo a un lloc nou és posar èmfasi en la necessitat d’establir col·laboracions internacionals per atreure grans conferències i congressos, però un cop més, això aquí ja s’ha fet, perquè la FCEC té presència important en la federació internacional i el 2017 acollirà el proper 26 DE DESEMBRE CONCERT DE SANT ESTEVE AL PALAU DE LA MÚSICA Simon Halsey al Palau de la Música Catalana, on ja se sent com a ‘casa’. 19 5 D’ABRIL ORFEÓ CATALÀ REQUIEM DE DURUFLÉ AL PALAU DE LA MÚSICA Simposi Mundial de Música Coral, a Barcelona! Per tant, aquí ja s’ha fet tot! O sigui que jo només puc venir a donar energia, ajudar a moure, i fer connexions tot aportant aquests contactes que tinc amb Barenboim, Rattle, Dudamel i tots aquests bons directors amb els quals, de fet, l’Orfeó Català ja té relació. Vull pensar que el que puc aportar és una consolidació, i una acceptació per part de la resta del món que l’Orfeó Català és un cor amb el qual és necessari col·laborar.” En aquest afany internacionalitzador, Simon Halsey no pot evitar fer al·lusió a les conseqüències que el Brexit té a nivell ideològic en el context europeu: “Crec que la decisió de sortir de la Unió Europea és un desastre absolut. I si puc mantenir connectat Londres amb Barcelona, voldria que els britànics veiessin què s’està fent aquí. En aquests moments això és molt important. La relació que s’estableix entre l’Orfeó Català i la London Symphony Orchestra té quelcom de simbòlic, com ho tindrà en el futur la relació d’aquesta orquestra amb els altres cors de l’Orfeó.” Una de les coses que més defineixen la personalitat de Si‑ mon Halsey és la vehemència amb què s’explica, una vehe‑ mència que es tradueix també a l’àmbit musical. Aquest caris‑ ma amb què Halsey atrapa el cantaire als assajos és extensible a tots els àmbits, en els quals sembla capaç de convèncer qualsevol de la importància de la música i, sobretot, del cant coral: “Quan estem preocupats per quin és el futur dels nostres països, les úniques dues coses que ens poden ajudar són, d’una banda, els esports, amb uns Jocs Olímpics com a prova icòni- 20 • REVISTA MUSICAL CATALANA Simon Halsey en els primers assajos com a nou director de l’Orfeó Català, al Petit Palau. EL VÈRTEX DE LA PIRÀMIDE: EL COR DE CAMBRA Simon Halsey considera simptomàtic de la bona salut d’una societat l’existència de cors professionals. Com a director del Cor de Cambra del Palau de la Música, creu que aquest ha d’estar situat al cim de la piràmide en l’estructura de l’Orfeó Català, igual que un equip de futbol professional ho està respecte de l’estructura del club que representa, sempre que “aquest equip professional sigui el millor equip del món”. Els cors professionals, “han de liderar i man- tenir l’estàndard d’excel·lència. I una de les maneres d’aconseguir això i que esdevinguin imprescindibles, és que siguin líders pel repertori que interpreten”. En el cas del Cor de Cambra, Simon Halsey té molt clar els precedents i lloa la feina feta durant els darrers anys per Josep Vila, i creu que la línia que cal seguir és l’existent, per aconseguir “que siguin absolutament famosos pel que fan, de manera que la gent viatgi a Barcelona o bé on sigui, només per sentir-los”. Per això, con- ca, i la música. I amb la música coral és més fàcil, perquè si un nouvingut en aquest món vol fer música, només per tocar el violí en una orquestra amateur necessita com a mínim cinc anys. En canvi, per cantar en un cor amateur, ho pot fer pràcticament de manera immediata. Cantar pot curar la por; hi ha massa por al món en aquests moments i poder fer sentir un grup de gent ben avinguda, i cohesionada, això és el més important.” El director britànic és optimista i es mostra molt satisfet i il·lusionat amb l’equip que actualment treballa per a l’Orfeó Català. Les seves línies de treball se centren en la formació de directors corals, per la via d’una escola de direcció per a cors de tots tipus (des dels cors infantils als cors de gent jubilada): “La gent mai no hauria de sentir-se sola. Recordo que quan era jove, al cor de la universitat, hi havia un home molt gran que tenia més de 65 anys i un dia li vaig preguntar com era que havia decidit unir-se a aquell cor, i em va contestar: «La meva dona va morir l’any passat, els meus fills viuen a Austràlia, i em sento sol. Però els dijous a la nit em reuneixo amb dos-cents joves, plens d’expectatives i alegria i després prenc una birra amb ells i la meva vida es transforma». Recordo que vaig acabar plorant i vaig pensar: «Algun dia aquest home puc ser jo.» El més important d’un director és saber transmetre a la gent les ganes de can- sidera que la reflexió que cal fer és cap a on s’han de dirigir: “¿Ens hem de centrar en un únic repertori? O ¿volem ser una finestra d’un repertori ampli per a un públic només català? ¿Volem ser un referent nacional o també internacional? Aquesta primera temporada el Cor de Cambra treballarà amb molt bons directors internacionals per tal de centrar-se en el so del conjunt i en la forma de comunicar-se. I també provarem repertori variat per veure on som d’aquí a dos o tres anys.” tar. Ens hem d’assegurar que els joves tinguin ganes de cantar amb l’Orfeó Català, i m’agradaria poder contribuir a engrandir-ne la família, perquè els que hi entrin de nens, vulguin passar tota la vida cantant amb l’Orfeó Català, fins que es retirin amb vuitanta anys. Igual que passa a Birmingham!” UN BON NIVELL INTERNACIONAL Un altre dels punts importants en els quals Halsey vol centrar la seva activitat és la creació coral: “Tenim el deure envers els nostres mestres fundadors de fer obres històriques, però també hem d’aprendre a fer un repertori ampli, que inclogui el repertori antic i també l’actual. Hem de contribuir a construir l’escola de música catalana i animar compositors internacionals perquè posin música a textos en català. Per exemple, el cas del nord-americà David Lang, de qui vaig descobrir que la seva mare va viure a Barcelona a les darreries dels anys trenta fugint d’Alemanya, on esperava obtenir un bitllet de Liverpool a Nova York. Ja s’ha mostrat voluntari a escriure una obra amb text en català en memòria de la seva mare. Crec que trobarem milers de connexions com aquestes amb veus internacionals. I entrarem a formar part també d’encàrrecs internacionals, potser en col·laboració amb altres institucions de Berlín o Londres, amb qui, de fet, ja hem començat a treballar en una obra encarregada tant en anglès com en alemany. Això, de fet, ja es feia al segle XVIII. Quan Haydn va escriure La Creació, aquesta va aparèixer en diversos idiomes al mateix temps. Per tant, nosaltres farem les estrenes catalanes de grans obres internacionals, tot i que traduïdes al català.” Halsey té idees molt clares respecte del paper que l’Orfeó Català ha de tenir a la societat catalana i que estan alineades amb el rol que aquesta formació coral tenia quan es va fundar: “Vull que tothom se senti convidat a cantar amb l’Orfeó Català i que tothom que vulgui cantar pensi com a primera opció en l’Orfeó Català”, però sense oblidar que l’Orfeó Català viu en ple se‑ gle XXI: “És temps de tenir més dones compositores, més dones directores. Quan vaig veure la meva foto al costat de la dels altres vuit directors que m’han precedit, vaig pensar: la següent ha de ser una dona!” El director britànic vol potenciar tot allò de bo que té l’Orfeó Català per tal de fer un salt qualitatiu que li permeti entrar a la Champions League de l’àmbit coral: “Necessitem tenir un sentiment de competitivitat per poder assolir un bon nivell internacional. Tota la resta és una continuació del que Josep Vila i el seu equip han estat fent i fan fins ara. No cal fer cap revolució al cor. Només ens hem de preguntar: com de bons podem ser, com de bonic i expressiu podem cantar. Cal revisar les coses que són importants en la vida coral: entonació, balanç, escolta, color..., coses que es poden desenvolupar en endavant. Vull que la raó de fer un concert amb una orquestra de renom, amb aquestes col·labora‑ cions que puguem establir amb directors i formacions de prestigi, sigui el cor. Encara que la raó per fer una Novena de Beethoven sigui el mateix Beethoven, per a nosaltres ho ha de ser el cor.” 21 NODES LA INFLUÈNCIA DEL PENSAMENT DE RAMON LLULL EN LA MÚSICA COMBINACIÓ, ESCALA I CONCORDANÇA SÓN ALGUNES NOCIONS DEL PENSAMENT FILOSÒFIC I TEOLÒGIC DE RAMON LLULL QUE PERMETEN ESTABLIR LLIGAMS AMB CONCEPTES ESTÈTICS I COMPOSICIONS MUSICALS. S text Anna Serra Zamora i Joan Magrané Figuera · fotografies Centre de Cultura Contemporània de Barcelona om a les acaballes de l’Any Llull, que celebra els set-cents anys de la mort del filòsof mallorquí. S’hi han organitzat molts actes, com per exemple els concerts de Jordi Savall, amb la voluntat d’apropar-nos el món musical del Mediterrani dels segles XIII i XIV. Des d’un altre punt de vista, es pot visitar al CCCB l’exposició “La màquina de pensar. Ramon Llull i l’ars combinatoria”, que mostra com el pensament lul·lià ha nodrit no només el lul·lisme renaixentista i barroc, sinó sobretot l’art contemporani. Abans de viure l’anomenada “conversió a la penitència”, arran de les cinc visions de Crist crucificat, Ramon Llull (12321316) freqüentava l’ambient de la cort de Jaume II i escrivia cançons trobadoresques seguint la moda del moment, una afició que el va familiaritzar amb l’expressió poètica i rítmica, i, en definitiva, musical; el cant a la dama va convertir-se en el cant a Déu; sempre, per tant, entès com un instrument de lloança i d’expressió de l’amor. Cal dir, però, que entre les seves 22 • REVISTA MUSICAL CATALANA més de 250 obres (de teologia, astronomia, medicina, geometria, dret, retòrica, etc.), no en va dedicar cap íntegrament a la música, i les mencions que hi fa són, proporcionalment, escasses. Tanmateix, Llull empra un seguit de termes que han tingut una translació estètica i que permeten establir paral·lelismes amb la música, per exemple les nocions de notació, escala, combinació o concordança. CREAR UNA ESTRUCTURA DE PENSAMENT UNIVERSAL Nou anys després de les visions esmentades, que va sentir com una vocació a escriure el millor llibre del món per convertir els infidels a la veritat, Llull va rebre per il·luminació divina el mètode –l’ordre i la forma– per portar a terme aquest objectiu. Era l’Ars, un mecanisme sintètic, demostratiu i combinatori basat en la interrelació lògica de conceptes per tal d’arribar a la veritat, això és, Déu. Per això, Llull va desenvolupar un sistema de notació per mitjà de lletres (A, B, C..., vinculades a conceptes, com ara les dignitats de Déu) amb la La instal·lació Drawing in space, de la sud-coreana Jeongmoon Choi a l’exposició del CCCB, que mostra també els diagrames geomètrics del Còdex escrit per Llull l’any 1428 i les miniatures del seu deixeble Thomas Le Myésier. voluntat de fer-lo comprensible, àgil i elàstic, ja que aquestes lletres es podien combinar i generaven noves formulacions. Aquesta notació algebraica, per tant, es configurava com una estructura de pensament amb possibilitats d’abastar, formular i desentrellar qualsevol qüestió de l’univers. En definitiva, era un sistema de notació universal, per sobre de llengües i cultures. ¿No té també, la música, aquest sentit de llengua de llengües? Llull volia trobar un sistema tan mecanitzat com fos possible. D’aquí a una màquina lògica autònoma hi ha un pas, i aquest pas el van fer autors com Leibniz i Kircher al segle XVII. De la mateixa manera, la música, entesa com una lingua universalis, es va deslligar de la seva funció traductora o descriptiva de la realitat –especialment dels affetti– i al se- 23 LA MÀQUINA DE PENSAR FINS A L’11 DE DESEMBRE “LA MÀQUINA DE PENSAR. RAMON LLULL I L’ARS COMBINATORIA” AL CCCB gle XX es va erigir com un llenguatge abstracte i de significació autònoma o autoreferencial: el mecanisme té significació per si mateix. La idea de combinació ens porta a la noció de variació, és a dir, els petits canvis aplicats a un conjunt d’elements singulars donats, però que són conjugats de diversa manera. Al final del segle XIV, principalment a França però també a la Corona d’Aragó, es practicava l’Ars subtilior, per mitjà de la qual els músics experimentaven amb els elements musicals més enllà del seu resultat sonor, exercici que va acabar depurant-se en el que seria el contrapunt, amb Bach i les seves fugues al capdavant. Durant el Classicisme i el Romanticisme, si bé l’ús del contrapunt era més lliure i menys rígid, aquesta exploració de les possibilitats de mutació i combinació dels elements musicals va arribar al seu punt àlgid. Un cas paradigmàtic és el motiu de quatre notes que obre la Simfonia núm. 5 de Beethoven i que prefigura totes les possibilitats que després en germinaran; sense això, no es podria entendre Doble imatge amb cavalls, números i claus de Salvador Dalí i l'escultura de Jorge Oteiza Desocupación no cúbica del espacio, artistes del segle XX influïts per l'obra de Llull. 24 • REVISTA MUSICAL CATALANA A l’exposició del CCCB, comissariada per Amador Vega, i oberta fins a l’11 de desembre, es poden escoltar àudios d’obres inspirades per textos de Llull o bé en les quals podem reconèixer aspectes lul·lians: Valère Novarina (“Au dieu inconnu”), Arnold Schönberg (Die Jakobsleiter), Josep Soler (“Cantavan los aucells a l’alba”), John Cage (Music of changes) i Josep M. Mestres Quadreny (Estro aleatorio), així com una instal·lació audiovisual de Perejaume (La rel de l’arbre és una roda). A la foto, la Réplica de la máquina de calcular de Leibniz acoblada per N. J. Lehmann. tampoc Brahms, capaç de bastir simfonies partint només d’un interval determinat, és a dir, de dues notes: l’interval de 2a menor contraposat al de 6a menor en la Simfonia núm. 2 o la 3a major que domina tota la Simfonia núm. 4, per exemple. CONNECTAR EL MÓN, L'ÉSSER HUMÀ I DÉU Entre altres elements clau en el pensament de Llull, hi ha l’escala, entesa com una estructura simbòlica que connecta el món, l’ésser humà i Déu; és a dir, articula el món sensible i l’intel·ligible a través d’uns graus que guien l’exercici de comprensió i perfecció, com mostra l’escala de Jacob bíblica, que inspira Die Jakobsleiter de Schönberg. Amb el seu dodecafonisme, tanmateix, de la distribució jeràrquica de les notes es passa a la igualtat entre si, fet que permet encara més llibertat en les permutacions (Webern). Això dóna pas al serialisme integral (Messiaen, Boulez, Stockhausen), en què s’apliquen els principis dodecafònics a la totalitat dels paràmetres musicals (intervàlica, dinàmiques, ritmes, forma, etc.), a la creació assistida per ordinador (composició algorítmica, música generativa, live electronics), que permet al compositor treballar amb precisió des de contorns intervàlics microtonals fins a combinacions instrumentals de gran complexitat, i a formes experimentals com la generació aleatòria de Mestres Quadreny, formalitzada en partitures que recorden les figures lul·lianes, algunes de les quals eren rodes giratòries –per generar, amb la rotació, la relació entre uns i altres elements/lletres. No obstant el fet que la combinatòria inviti a l’expansió de les permutacions i a una creativitat aparentment il·limitada, l’existència d’un conjunt d’elements establerts també es pot concebre des de la necessitat de la repetició, amb mínimes variacions. Així, la repetició porta a la calma de la recitació meditativa –com pretenia el Llibre d’amic e Amat–, gairebé a manera d’oració –com reflecteixen els àudios de Novarina, sobre els noms de Déu, i de Perejaume, sobre l’arbre, mostrats al CCCB. L’obra de Llull demostra la creença en una harmonia dels elements, si se segueixen les indefugibles normes de concordança. Tot pensament basat en una escala implica la idea d’una adequació interrelacionada dels elements que la formen; així, si més no, era la cosmovisió lul·liana, tot i que l’art del segle XX hagi demostrat que altres estructures de comprensió i composició són possibles, però amb uns principis estètics compartits que permeten posar en diàleg el món medieval i el contemporani. CONCERTS A LA PEDRERA TEMPORADA 2016/17 JOEL BARDOLET Violí ELISABET FRANCH Flauta CARLES MARIGÓ Piano PROPERS CONCERTS 18·DES·2016 19·FEBRER·2017 16·ABRIL·2017 Duet amb violí Obres de Beethoven, Cage, Prokofiev i Bartók Concert amb quartet de corda Obres de Schumann, Garreta i Marigó Concert de quintet de vent i piano Obres de Roussel, Rimski-Kórsakov, Demerssemann, Webster i Poulenc 22·GENER·2017 19·MARÇ·2017 21·MAIG·2017 Recital de flauta i de flautí amb piano Obres de Telemann, Paganini, Piazzola, Debussy, Guix, Stephenson, Brotons i Manén Concert de sextet de corda Obres de Dvorák i Txaikovski Recital solista Obres de Bach, Schubert, Rachmaninov i Marigó Carles Marigó, piano Elisabet Franch, flauta Carles Marigó, piano Joel Bardolet, violí Elisabet Franch, flauta Carles Marigó, piano Col·labora Concert 12 € · Abonament 30 € www.lapedrera.com i taquilles Concerts a les 18 hores La Pedrera Pg. de Gràcia, 92 25 LA Miles Davis Jackson Pollock 26 • REVISTA MUSICAL CATALANA GEN D REPORTATGE NERACIÓ DEL 1926 ELS PRIMERS FILLS DEL SEGLE XX MILES DAVIS, JOHN COLTRANE, MORTON FELDMAN, FRIEDRICH CERHA, HANS WERNER HENZE O GYÖRGY KURTÁG SÓN COMPANYS DE GENERACIÓ QUE PERTANYEN A UNA ÈPOCA EN LA QUAL LA MEMÒRIA, LA PRESÈNCIA I LA PERVIVÈNCIA DELS HÀBITS I LES EXPECTATIVES DEL “MÓN D’AHIR” JA PATIEN UNA EXTINCIÓ IMPARABLE. text Jordi Alomar E ntre l’abril i el novembre del 1926, al mateix temps que Manuel de Falla ultimava els detalls del seu Concert per a clave que estrenaria Wanda Landowska al Palau de la Música i que Dmitri Xostakóvitx sorprenia el públic amb la seva Primera Simfonia, Leopold Stokowsky dirigia l’estrena d’Amèriques d’Edgar Varèse, George Antheil posava música al Ballet mécanique de Fernand Léger i Walter Ruttman feia les darreres preses de Berlín: simfonia d’una gran ciutat. Totes aquestes propostes contenen traces del que ja eren elements constitutius de la innovació dels llenguatges artístics del primer segle XX: ruptura de la continuïtat narrativa, dissolució i qüestionament dels marcs de representació, multiplicitat i heterogeneïtat de codis... Autors esperonats per una fascinació vers les dimensions i possibilitats de l’incone- gut (l’Amèrica dels migrants com a punt de partida i d’arribada, l’obra de la Revolució Russa, la República de Weimar o l’imparable avenç tecnològic), la ciutat com a metròpolis passa a ser l’espai i la condició de possibilitat de les seves produccions. Si les referències anteriors són fruit de la particular experiència de la modernitat dels seus autors, podem dir que els nascuts el 1926 són també fruit de la particular constel·lació de factors i impulsos presents en aquell moment històric. El 1926 és l’any en què van néixer, entre d’altres, Miles Davis, John Coltrane, Morton Feldman, Friedrich Cerha, Chuck Berry o George Martin. Les seves singladures són indissociables de les lògiques de funcionament de la societat postindustrial, que s’activa i consolida en coincidència amb la seva trajectòria vital i amb el fet que assoleixen l’edat adulta i, per tant, la presència en el món de l’art, al llarg dels anys cinquanta. Tot un seguit de factors condicionen l’engrandi27 Mark Rothko Chuck Berry ment dels territoris de l’art i la seva intensificació social a partir d’aquest moment històric: la centralitat del consum dins la vida quotidiana com a conseqüència de les noves eines de producció, comercialització i finançament resulta en una multiplicació d’espais i institucions d’elit cultural Friedrich Cerha (orquestres, sales, conservatoris i festivals), en l’embranzida al sorgiment de les indústries culturals (editorials i discogràfiques independents) i en un auge de les pràctiques amateurs. Els Estats Units d’Amèrica reunien aleshores les condicions òptimes per a la configuració d’un nou ordre cultural: d’una banda, l’ingent substrat social immigrant desitjós d’integrar-se a l’american way of life, i, d’altra banda, la feble constitució i legitimitat d’espais “d’alta cultura” en foren els ingredients clau. La dissolució dels grans conglomerats oligopòlics del món de la producció audiovisual, juntament amb l’aparició del disc de vinil, propicià la segmentació del mercat i l’aparició de xarxes d’agents (nous segells discogràfics i emissores independents de ràdio) dirigides a públics molt específics, com el juvenil. És així com s’explica LA CONSTEL·LACIÓ MUSICAL DEL 1926 ÉS, COM EL SEGLE QUE L’HA SEGUIT, MÚLTIPLE, CONTRADICTÒRIA I, TANMATEIX, RICA l’emergència del rock i la immediata popularització i difusió de hits que, com Roll over Beethoven de Chuck Berry, desafien a partir del 1955 el contingut i els procediments dels sistemes de producció i difusió anteriors. El jazz és un dels grans beneficiats de la nova configuració, tot assolint per si mateix i pels seus propis circuits legitimitat, i ampliant l’àmbit de la seva rellevància social fins a assolir espais d’elit fins aleshores vedats, com els que ocuparien Miles Davis i John Coltrane com a clàssics i renovadors indiscutibles del llenguatge musical. Sir George Martin, peça clau en la història de la música del segle passat com a productor dels Beatles, és també del 1926. MÉS ENLLÀ DE L’ORTODÒXIA AVANTGUARDISTA L’explosió de l’anomenat “expressionisme abstracte” s’entén com l’ocasió històrica en què els Estats Units d’Amèrica aprofitaren per refermar-se en el lideratge hegemònic del mapa de l’art contemporani, bo i desplegant tot un entramat d’accions i recursos per assolir-ho. Els compositors experimentals a l’entorn del grup de pintors com Pollock, Rothko o Motherwell compartiren no només inquietuds creatives, sinó també públic, crítics i mecenes, i acce- GUIA D’AUDICIÓ The New York School. Earle Brown, John Cage Morton Feldman, Christian Wolff. Hat ART, 1992 Morton Feldman. Triadric memories. Sabiene Liebner, piano. OEHMS Classics, 2005 28 • REVISTA MUSICAL CATALANA Miles Davis. On the corner. Columbia Records, 1972 John Coltrane. A Love Supreme – live in concert. Passport International Entertainment, 2006 Friedrich Cerha. Spiegel-MomentumMomente. Kairos, 2010 Hans Werner Henze. Requiem. Sony, 1994 György Kurtág. Kafka Fragmente. Juliane Banse, András Keller. ECM Records, 2006 diren a un mercat mundial de reconeixement i valoració en un moment d’expansió. Morton Feldman va ser un cas paradigmàtic d’això: novaiorquès fill d’emigrants ucraïnesos, amb la vida urbana i el món de les arts visuals com a referents constants al llarg d’una carrera de progressiva assimilació, normalització i reconeixement de la seva obra a les sales de concerts. Foren els casos també d’Earle Brown i David Tudor, ambdós del 1926, el primer molt lligat a la imatgeria d’Alexander Calder i el Morton Feldman segon, pianista i compositor clau en l’escena de la New York School. Si bé Europa, per motius obvis després del 1945, no podia emular el creixement fastuós dels seus veïns atlàntics, sí que visqué durant la seva reconstrucció la creació i normalització d’una xarxa internacional de plataformes de difusió de músiques de nova creació. Els cursos d’estiu de Darmstadt en fou un dels epicentres, i la generació dels nascuts entorn del 1926 fou la que hi nodrí les primeres fornades d’alumnes. Hans Werner Henze i Friedrich George Martin Cerha, ambdós del 1926, foren alumnes de Darm‑ stadt que s’aventuraren a dissentir dels cànons de l’ortodòxia avantguardista. Henze amb una atenció especial vers l’òpera i Cerha amb un treball incansable com a director, difusor i docent alhora que compositor d’alta volada. L’hongarès György Kurtág, dissident de l’avantguarda oficial, continua treballant a hores d’ara una producció absolutament personal a partir d’una escriptura aforística i fragmentària. La constel·lació musical del 1926 és, com el segle que l’ha seguit, múltiple, contradictòria i, tanmateix, rica. 29 26 i 29 DE MARÇ LUCREZIA BORGIA DE DONIZETTI AL PALAU DE LES ARTS DE VALÈNCIA Silvia Tro a l'escalinata de l'entrada principal del Gran Teatre del Liceu. 30 • REVISTA MUSICAL CATALANA TRO UN DIA AMB... SILVIA SANTAFÉ INTEL·LIGÈNCIA AL SERVEI DEL ‘BEL CANTO’ POQUES CANTANTS ESPANYOLES PODEN PRESUMIR DE TENIR UNA CARRERA TAN CONSOLIDADA COM AQUESTA MEZZOSOPRANO VALENCIANA, UNA DE LES MÀXIMES REPRESENTANTS DEL BEL CANTO ITALIÀ QUE ARA DESCOBRIM. text Aleix Palau · fotografies Quim Roser ALEIX PALAU: L’última vegada que l’hem vist al Gran Teatre del Liceu ha estat per cantar el paper de Romeo a l’òpera I Capuleti e i Montecchi de Vincenzo Bellini. Tan femenina com és, ¿com s’ho fa per desenvolupar la masculinitat d’aquest tipus de personatges associats a la seva veu? SILVIA TRO SANTAFÉ: És una qüestió d’imatge, perquè, al cap i a la fi, tot està escrit i la mateixa música, les paraules i el drama ja et porten a aquesta masculinitat. Pensi que són rols escrits per a dones amb molt de caràcter, tant en l’àmbit escènic com en el vocal. Aquests compositors buscaven veus amb nervi i caràcter. En el cas del Romeo, per exemple, no veiem un personatge tou, sinó un romàntic molt viril! AP: La seva carrera s’ha mogut molt entre Georg Friedrich Händel i Gioachino Rossini. ¿Podríem dir que són els seus compositors fetitxe? STS: Bé, Rossini és el compositor amb el qual vaig començar a cantar i amb el qual em sento més identificada, tot i que també m’apassionen Bellini i Donizetti. Respecte de Händel, l’he anat deixant i ja no el tinc en el meu repertori, però quan vaig començar hi havia un espai en el mercat i va ser la meva manera d’entrar-hi. Händel és floritura per floritura. Rossini no és així, tot hi té més significat i l’exhibició vocal va més lligada al drama. AP: Vostè és una cantant que arrisca molt vocalment i a qui també hem vist participar en produccions escèniques molt innovadores. ¿Considera que la part escènica és tan important com la vocal? STS: Crec que el tema principal de l’òpera és la veu. No obstant això, no m’imagino pensant només a cantar sense actuar. Per a mi són dues coses que van molt lligades. Ara bé, això funciona quan hi ha un equilibri. A vegades hi ha massa teatre i això pot posar en perill la manera de cantar. Jo, per exemple, 31 hi ha una cosa que no puc fer mentre canto, que és córrer. Perquè si corres, el diafragma es descontrola i fa que el cant perilli. Però, en resum, crec que l’òpera avui és més completa que mai, perquè realment s’hi ha unit tot, i és meravellós. tes partitures. És el cas de Caballé i Horne, que van recuperar la Semiramide de Rossini, que no es cantava, i va resultar una òpera amb una orquestració gairebé wagneriana. No oblidem que Wagner es fixava molt en Rossini. AP: Si escoltem interpretacions belcantistes de mezzos històriques veiem que la recerca del color, la col·locació de l’agilitat o la manera d’interpretar és diferent de l’actual. Què ha canviat? STS: És una qüestió de modes i cada període ha tingut els seus gustos, però hi ha maneres de cantar que ja no es veuen avui dia. Per exemple, hi va haver una època en què una sèrie de mezzos cantaven molt martellejant les agilitats. Era un mode de cantar realment molt cansat i crec que no era gaire bo per a la veu. A vegades Händel posava martillato, però el més corrent és que els compositors indiquin legato sobre les agilitats, com Rossini. Però independentment de les modes, l’agilitat ha de ser sempre clara i s’han d’escoltar totes les notes. AP: De fet, el fenomen mezzo ha evolucionat tan favorablement que, els últims anys, algunes de molt conegudes han fet incursions en rols de soprano. ¿Té previst algun projecte similar? STS: No, no m’interessa especialment. Des del punt de vista musicològic no són partitures per a mezzosoprano ni que els compositors escriguessin per a aquesta tessitura. Però són opcions que respecto moltíssim, tot i ser polèmiques. A Rossini, per exemple, no li feia gràcia que un cantant li reescrigués l’ària sencera, però al final escrivien per a cantants i és el que els tocava. Però els duets o els números de conjunt no s’abaixaven de to. AP: Des de l’aparició de cantants mediàtiques com Marilyn Horne, sembla que les mezzosopranos es van posar més en valor. De fet, ara n’hi ha moltes. STS: Sí, però també és cert que n’han aparegut més perquè s’ha anat recuperant un repertori que no s’estava interpretant. I aquestes cantants van ser les que van rescatar aques- MÉS ENLLÀ DEL BEL CANTO AP: Vostè és una cantant molt discreta, però que, a la vegada, té moltíssims seguidors. ¿És possible avui dia fer una carrera d’èxit sense passar per les grans agències de relacions públiques? STS: Crec que sí. És més, considero que tot això són modes i que, segons com es gestioni, la gent es pot cansar de la sobreexposició mediàtica. Jo crec en les carreres a llarg termini. Aquesta temporada, una de les cites amb Silvia Tro més esperades serà pels mesos de març i abril, en què tornarà al Palau de les Arts de València per cantar el paper de Maffio Orsini de l’òpera Lucrezia Borgia de Gaetano Donizetti. En aquesta ocasió estarà acompanyada per la soprano Mariella Devia en una nova producció d’Emilio Sagi que dirigirà Fabio Biondi. D’altra banda, el mes de juny interpretarà el paper de Charlotte de l’òpera Werther de Jules Massenet a Las Palmas de Gran Canaria. Té previst ampliar el seu repertori incorporant la princesa d’Eboli del Don Carlo de Giuseppe Verdi i, el 2019, la Laura de La Gioconda d’Amilcare Ponchielli. ¿Farà Carmen algun dia? De moment no, perquè algú li va dir: “Si cantes Carmen, només et trucaran per fer Carmen.” 32 • REVISTA MUSICAL CATALANA LES CARES DE SILVIA TRO Hi ha dues Silvia Tro. La Silvia Tro cantant té una vida molt ascètica, gaudeix viatjant sola i és una gran aficionada a la lectura de llibres de filosofia, biografies i història d’Espanya. A més, fa menys d’un any que ha acabat (amb matrícula d’honor) un màster sobre política i administració cultural a la Universitat de Londres. És molt selectiva amb el que canta i li agrada aconseguir la màxima perfecció possible. L’altra Silvia Tro resideix a Londres, està casada i té un fill que, quan la troba a faltar, veu vídeos de la mare per Youtube. Intenta estar un mes a l’any sense cantar i al cent per cent desconnectada dels escenaris. Quan no treballa, li agrada sortir a sopar amb amics, ballar i anar a concerts que, sovint, no són del món de la música clàssica. Silvia a Barcelona, on va actuar com a Romeo a I Capuleti e i Montecchi de Bellini. Això no vol dir que menystingui, per exemple, les xarxes socials, que també utilitzo, però sóc molt zelosa de la meva intimitat i em fa vergonya parlar de mi mateixa! [Riu.] Al final penso que el que fa que la gent et segueixi és la regularitat en les teves actuacions, que no tinguis alts i baixos i que sàpigues mantenir el ritme. El més difícil no és arribar i tenir una explosió mediàtica, sinó saber mantenir-se. Prefereixo ser recordada per la meva continuïtat, manera de fer i el nivell de les meves actuacions. Jo sóc el que la gent veu al teatre. Chova. Què té aquesta professora que ha projectat tants talents? STS: Crec que es van ajuntar diverses circumstàncies. D’una banda, considero que València té bones veus. A més, a això se suma que molta gent de fora hi ha anat per estudiar amb ella. Crec que l’Ana Luisa ha sabut transmetre coses molt positives amb una bona manera d’ensenyar, però no som cap secta! [Riu.] També hi ha molt bones veus a altres parts d’Espanya. I jo no em sento especialment identificada amb l’escola de València, perquè vaig acabar amb 21 anys i, després, vaig marxar i vaig tenir altres professors que també han format la meva manera de cantar. AP: Què ho fa que, malgrat el seu èxit i reconeixement, no la veiem gaire pel Palau de les Arts de València? STS: Aquesta temporada hi torno per fer el Maffio Orsini de Lucrezia Borgia de Donizetti. Però ningú no és profeta a la seva terra. És un mal que hi ha Espanya, això que tot el que ve de fora és millor. Hi ha una manca de cultura musical i operística. Pensi que no som un país que exporti producció cultural més enllà de les arts plàstiques i alguna cosa de teatre. I tampoc no hi ha gaires directors d’escena internacionals a part de La Fura dels Baus i Calixto Bieito. AP: En canvi, moltes de les grans estrelles vocals del segle XX eren espanyoles... STS: Sí, però totes van triomfar fora abans de venir aquí. A mi em va passar el mateix. Hem de fer una anàlisi de per què AP: I, amb una societat tan canviant, què aporta l’òpera països com els Estats Units, França, Anglaterra o Alemanya avui dia? promouen tant els seus cantants i nosaltres, STS: Buff! Jo crec que aporta emoció. El que en canvi, no. I és que no hi ha una promoció “HEM D’ANALITZAR busco quan la gent em ve a escoltar és que no PER QUÈ ESPANYA NO de la producció cultural. Aquí només intees quedi indiferent, sigui per bé o per mal. PROMOU ELS SEUS ressa el folklore. I no es tracta de donar suCrec que produeixo sensacions extremes i CANTANTS COM FAN port a tothom pel fet que siguin espanyols, això m’agrada. L’òpera està aquí per recor- ALTRES PAÏSOS” sinó que s’han de donar oportunitats a la dar-nos que pots viure tres hores de la teva gent bona. Perquè al públic també se li ha de vida sense un telèfon, un comentari o gent intentant vendre’t dir que tenim cantants espanyols de primer nivell. res. Et permet rebre mil estímuls en l’obscuritat. I aquesta sensació del directe emociona i produeix un gran plaer. PerAP: Parlava de directors escènics: com se sent quan està què la conjunció de la música i la veu, el que transmet físicaen un escenari i el públic els escridassa? ment, no existeix en cap altra manifestació artística. STS: Al principi em molestava molt i em feia pena. Després els veia encantats. Ara sembla que si t’escridassen crees anAP: Forma part d’una escola valenciana molt potent, tagonisme i publicitat indirecta. Si ho penses, és absurd, oi? creada en part per qui va ser la seva mestra, Ana Luisa Estem absolutament tronats! [Riu.] 33 16 DE DESEMBRE GONZALO DEL VAL TRIO PRESENTA KOINÉ AL CASINO DE GRANOLLERS (44È CICLE DE JAZZ DE GRANOLLERS) 34 • REVISTA MUSICAL CATALANA 20 DE GENER JOAN VIDAL SEXTET REVISITA AIXÍ PARLÀ ZARATUSTRA A L’AUDITORI DE BARCELONA DOSSIER L’EFERVESCÈNCIA DEL JAZZ ‘UNDERGROUND’ LA RELACIÓ DE CATALUNYA AMB EL JAZZ ÉS UNA HISTÒRIA D’AMOR QUE VE DE LLUNY. DES DE LES PRIMERES DÈCADES DEL SEGLE PASSAT FINS ALS NOSTRES DIES, GENERACIONS SUCCESSIVES DE MÚSICS HAN CONVERTIT BARCELONA EN UN PUNT DE REFERÈNCIA D’AQUESTA MÚSICA. ELS DARRERS ANYS UNA NOVA FORNADA DE MÚSICS N’ESTÀ PRENENT EL RELLEU. AQUEST ÉS EL SEU MOMENT I AQUESTA ÉS PART DE LA SEVA HISTÒRIA. text Miquel Gené Y LLIBERT FORTUN DAVID MENGUAL GORKA BENÍTEZ DAVID XIRGU ALBERT BOVER TETE MONTOLIU CARME CANEL A A LES ARRELS Jordi Pujol Baulenas, en el seu magnífic llibre Jazz en Barcelona 1920-1965 (Almendra Music, 2005) explica com el jazz va arrelar a la ciutat de Barcelona i al seu entorn des dels anys vint del segle passat. Músics i aficionats crearen una estructura entorn dels nous sons provinents dels Estats Units d’Amèrica amb bandes com la Shis Uniks Orchestra (1924), clubs d’aficionats com el Hot Club (1935) i les sales Jamboree Jazz Club de Barcelona (1960) i Jazz Cava de Terrassa (1971). Des d’aleshores i fins al dia d’avui diferents generacions han fet créixer la flama d’aquest amor. Des de Tete Montoliu, centre entorn del qual es va dinamitzar l’escena del jazz als anys cinquanta, no han parat de sorgir fornades de músics com els Rossy, Albert Bover, David Xirgu, Gorka Benítez, Carme Canela i David Mengual, formats als anys vuitanta i noranta al Taller de Músics de Barcelona, o els Fortuny i Colom, que ampliaren estudis al Berklee Music College de Boston a tombant de segle. En aquest creixement ha estat també fonamental el paper de sales com el Harlem Jazz Club, la Cova del Drac, el Pipa Club, el Jamboree, la Nova Jazz Cava i el Sunset Jazz Club; discogràfiques com Fresh Sound, Whatabout Music o Quadrant Records; festivals com els de Barcelona i Terrassa, i nombroses associacions d’amics del jazz arreu del país: Terrassa, Granollers, Sabadell, Rubí, Badalona. Els darrers quinze anys, i arran de la creació de l’Escola Superior de Música de Catalunya, hi ha hagut un fort creixement en el nombre de músics de jazz a l’entorn de la ciutat de Barcelona. Músics que, trobant-se més preparats que mai en un context que no els podia oferir prou sortides, han decidit crear els seus propis espais i plataformes per desenvolupar allò per què han estat altament formats: fer música. Aquest dossier parla d’algunes d’aquestes persones i de les seves iniciatives, així com de l’entorn d’on han sorgit. El centre dels esdeveniments se situa a la ciutat de Barcelona, punt de trobada de la majoria d’històries. Tot i això, alguns dels protagonistes han fet un camí d’anada i tornada que està contribuint a descentralitzar una escena que, avui per avui, va molt més enllà de la capital catalana. 35 UN CONTEXT PRECARI L’escena musical de la ciutat de Barcelona i, per simpatia, la del seu entorn més proper no viu el millor moment. Arran d’un concepte municipal dirigit a fer de Barcelona una ciutat atractiva per al visitant esporàdic i econòmicament solvent, neix l’obsessió pel control de l’espai públic, que s’embolcalla amb lemes simpàtics com “Barcelona, posa’t guapa!” o “BCNeta”. El punt culminant d’aquesta tendència és l’aprovació de l’Ordenança de mesures per fomentar i garantir la convivència ciutadana a l’espai públic de Barcelona, més coneguda com a Llei cívica, l’any 2005. Una ordenança que limita fins a ofegar-la, la música als espais públics, i que posa setge a les petites sales que ofereixen música en directe. D’altra banda, i en la mateixa línia ideològica de la “Barcelona aparador”, els darrers anys han proliferat grans festivals musicals que concentren en pocs dies i en espais delimitats una gran quantitat de concerts i que, ben gestionats pels responsables, contribueixen a enfortir la marca Barcelona i a atreure visitants a la ciutat. El resultat de tot plegat és una façana espectacular, plena de grans noms i experiències fortes concentrades en pocs moments de l’any, i una vida diària desèrtica en la qual músics, sales i promotors no només han de sobreviure en la precarietat de mitjans més absoluta, sinó també suportar les traves burocràtiques de les administracions. LES ESCOLES El recent creixement del nombre de músics de jazz a Catalunya està estretament relacionat amb la reforma educativa anomenada LOGSE. La seva implantació en l’àmbit musical va suposar l’obertura el setembre de l’any 2001 de l’Escola Superior de Música de Catalunya. ANDREA MOTIS javier nombela TETE MONTOLIU CARME CANELA Processó de personatges de les obres de Shakespeare. carles roche 36 • REVISTA MUSICAL CATALANA El bateria Ramon Prats i Marco Mezquida al piano en una actuació a la sala 23 Robadors. Aquesta iniciativa pública va donar una empenta definitiva als estudis musicals, que dotava d’una estructura i d’un grau de professionalització que els permetia equiparar-se tant als graus universitaris com al que ja era la norma en matèria de formació musical a països com Holanda, Alemanya, Anglaterra o França. La creació de l’ESMUC va propiciar una reacció en cadena que ha fet créixer i ha dinamitzat altres centres d’estudis superiors privats, com són el Conservatori del Liceu o el Taller de Músics a la ciutat de Barcelona, a banda de mostrar la necessitat d’estudis reglats de grau mitjà en altres disciplines més enllà de la música clàssica, i que desemboquen en projec- tes tan engrescadors i d’enorme potencial com el de la Sant Andreu Jazz Band de Joan Chamorro. El resultat de tot això ha estat el creixement tant en el nombre com en la qualitat dels professionals musicals, els quals, en molts casos i gràcies a la flexibilitat dels estudis, s’han format no només en aspectes tècnics i musicals, sinó també sabent fer anar una taula de mescles o entenent la necessitat d’un pla de màrqueting. FES-T’HO TU MATEIX joan cortes El primer gruix de graduats superiors en música va sorgir d’aquests nous centres al final de la primera dècada del segle XXI, en un moment social i econòmic prou conegut per tots nosaltres i anomenat, amb un eufemisme vergonyós, “crisi”. Un context que, lluny de desanimar-los, ha contribuït a donar empenta a una generació forjada sota l’ideari del “fes-t’ho tu mateix”. Davant de la proliferació d’iniciatives musicals i la manca d’unes estructures que les puguin contenir i vehicular, els membres d’aquesta nova generació de músics de jazz han decidit crear-se la seva pròpia escena. Per fer-ho, s’han basat en unes relacions i unes maneres de funcionar que sorgeixen de la necessitat, però també d’una mentalitat centrada en la col·laboració més que no en la competència i en l’experiència vital més que no en el benefici econòmic. Maneres de fer que xoquen amb les estructures dominants, encarnades pel món empresarial i sovint abraçades per les administracions, els quals, segons una lògica resultadista, economicista i propagandística, lluny de donar suport a projectes culturals emergents i no exempts de riscos, acostumen a afegir-s’hi quan el carro ja està ben engranat i rutlla a velocitat de creuer. GIULIA VALLE JORGE ROSSY jo sé me rc ad o JOAN CHAMORRO javier vercher SER MÚSIC DE JAZZ “Amb el jazz estàs demostrant a l’escenari i en directe com un equip pot funcionar d’una manera completament horitzontal: no hi ha un director, només hi ha unes directrius i cadascú pot fer la seva pròpia interpretació, tothom pot dir-hi la seva, però la música és totalment organitzada i funciona. Jo penso que això és una demostració que es pot treballar en equip de manera democràtica.” Aquestes són paraules de Jorge Rossy, un dels gegants del jazz actual que tenim la sort de poder escoltar sovint al nostre entorn més proper. El més interessant del cas és que el sentit democràtic i la llibertat de què ens parla no es donen només a l’hora de tocar, sinó també en tota la resta. La promiscuïtat en el món del jazz no existeix perquè no hi ha tampoc el seu contrari, el compromís estricte. Els músics salten de projecte en projecte i els simultaniegen, amb la qual cosa generen un cosmos ple de planetes, satèl·lits i camps gravitacionals en constant transformació. UN ALTRE MÓN ÉS POSSIBLE L’escena del jazz a la ciutat de Barcelona ha rebut un gran impuls els darrers deu anys: ha multiplicat la seva oferta, n’ha augmentat la qualitat i ha transcendit gràcies als músics que han fet el camí d’anada i tornada de les escoles superiors més enllà dels límits de la ciutat. Un impuls generat pels mateixos músics, els quals, veient que l’entorn no els oferia possibilitats per desenvolupar la seva feina, han creat unes estructures que els ho permetessin en forma de discogràfiques, festivals i programacions estables. En un món ja de per si alternatiu com és el de la música de jazz, aquesta escena s’ha establert com un circuit underground que genera una oferta estable i de qualitat, alhora que representa una plataforma de sortida per a molts músics i projectes que difícilment tenen accés als grans festivals o a les sales consagrades. Una escena que parteix de nous paradigmes de pensament i que no només genera les seves pròpies estructures, sinó també dinàmiques de funcionament i idearis ètics i estètics allunyats dels que ens hem acostumat a concebre com a “normals”. Una escena que, si sabem escoltar-la, ens pot mostrar maneres diferents de pensar i, fins i tot, pot treure la pols a aquell eslògan que, de tant anomenar-lo, ha acabat perdent el seu significat profund: un altre món és possible. miguel morales 37 RAYNALD COLOM pool”, explica Sergi Felipe, saxofonista i fundador del segell. Els darrers tres anys Underpool ha enregistrat divuit discos (disponibles a www.underpool.org) i ha continuat organitzant esdeveniments a locals com el Sunset Jazz Club, el Soda Acústic i 23 Robadors. “Estilísticament Underpool és un jazz contemporani, que a vegades podria ser pop o rock o folk. Són projectes arriscats que no repeteixen coses que ja s’han fet.” En un altre nivell de clandestinitat treballa Jordi Pujol Baulenas, un veterà de l’escena del jazz internacional poc conegut en l’àmbit local. Des dels anys vuitanta Pujol realitza reedicions i enregistraments de músics de jazz dels EUA. L’any 1992 va decidir llançar el segell Fresh Sound (www.freshsoundrecords.com), amb el qual ha gravat i publicat alguns dels noms més importants del jazz fet a Catalunya dels darrers anys: Tete Montoliu, Giulia Valle, Gorka Benítez, Ernesto Aurignac, Marco Mezquida, Marta Sánchez, Roger Mas, Gabriel Amargant, Jaume Llombart, Juan Pablo Balcázar i un llarg etcètera, a banda de nombrosos artistes internacionals. Pujol resumeix les condicions en les quals treballen tots aquests segells: “Jo perdo constantment diners, però per una altra banda intento guanyar-ne per continuar-ne perdent. Per poder fer coses que m’agraden i que considero bones, però que no es venen, he d’assumir aquest risc.” EL PRICTO wolfgang niederau 38 • REVISTA MUSICAL CATALANA JORGE ROSSY DISCOGRÀFIQUES: LA MEMÒRIA D’UN MOMENT L’augment de músics de jazz que s’ha produït a Barcelona els darrers anys ha generat una escena poc coneguda pel gran públic, però d’una qualitat i una efervescència indiscutibles. Molts músics tenen l’oportunitat de plasmar projectes en format disc i posar-los a prova damunt de l’escenari. A més a més, gràcies a diversos festivals i programacions, han pogut transcendir més enllà del nucli urbà de la capital catalana. “És increïble el cultiu i la vida musical que hi ha ara mateix”, resumeix el contrabaixista i director David Mengual. Discordian Records va néixer l’any 2011 amb la voluntat d’aglutinar al seu voltant músics interessats en la música improvisada d’avantguarda. Ens en parla El Pricto, saxofonista i creador del segell: “Jo estava connectat amb músics de jazz i per això vaig començar per aquí. A l’ESMUC donava classes d’improvisació l’Agustí Fernández, que és una figura mundial, i això ha donat un flux d’improvisació lliure de músics de jazz molt important.” Discordian enregistra i difon discos a través del seu lloc web (discordianrecords.bandcamp.com), organitza produccions pròpies i realitza laboratoris musicals. “La improvisació lliure no és tant un gènere com un procediment en el qual caben moltes coses. A Barcelona, per exemple, tenen molt pes la música contemporània, el jazz i el rock, i és genial que s’ajuntin aquests discursos artístics tan diferents.” Underpool Records és la continuació lògica d’un fenomen recurrent en l’àmbit del jazz a Barcelona: la realització clandestina de concerts. La idea inicial d’Underpool era esdevenir una plataforma de trobada entre músics entorn de composicions originals. “A partir d’aquí vaig anar traient alguns discos i la cosa es va animar perquè als artistes els feia il·lusió publicar amb Under- MARCEL·LÍ BAYER MARCO MEZQUIDA GIULIA VALLE IVÁN GONZÁLEZ GABRIEL AM AR G A NT DOSSIER LABORATORIS Els músics de jazz estan habituats a trobar-se a l’escenari per posar a prova les seves habilitats i els seus projectes. Les jam sessions són un dels moments característics d’aquesta música: trobades en les quals s’interpreten peces d’un repertori comú (estàndards) en formacions que van variant. És en aquestes que els més joves es foguegen i aprenen compartint escenari amb els més experimentats. Una de les jams més importants dels darrers anys va ser la WTF del Jamboree Jazz Club, liderada per Aurelio Santos i impulsada amb l’energia de músics com Llibert Fortuny o Albert Bover. A banda de les jams, que es creen i es destrueixen constantment a diferents bars de la ciutat, recentment almenys dos col·lectius han generat un altre tipus de format de creació, que anomenen “laboratoris”. Un d’aquests col·lectius és el que Underpool reuneix un cop al mes a 23 Robadors. La proposta és que cada músic aporta una composició original que el grup assaja breument i presenta a continuació en un concert únic. Per la seva banda, el grup de músics de free jazz afins a Discordian, amb Ramon Prats i Iván González com a caps visibles, es troben en aquesta mateixa sala cada dijous per explorar, experimentar, relacionar-se i continuar creixent mitjançant la improvisació lliure. Llibert Fortuny al Jamboree Jazz Club. roberto domínguez LES SALES: ON ELS MÚSICS EXPLOREN I EL PÚBLIC GAUDEIX 23 Robadors és un local històric de l’underground barceloní. Situat al carrer dels Robadors, 23, al Raval, la seva jam session de jazz porta més de deu anys en funcionament. Els darrers temps, fruit de l’activitat d’un grup de músics, l’espai s’ha establert com un referent en el circuit jazzístic de la ciutat. Un dels valors que els músics més n’aprecien és la seva obertura JAUME LLOMBART MARCO MEZQUIDA joel burgès a propostes arriscades. El contrabaixista Juan Pablo Balcázar està al capdavant de la programació: “Això és el que crec que dóna valor a aquest lloc, la possibilitat de crear projectes.” El Soda Acústic va néixer el 2014 al carrer de les Guilleries de Gràcia amb la voluntat “d’obrir un espai al jazz en la seva faceta més àmplia: gypsy jazz, oriental jazz, experimental jazz, i alhora donar cabuda a uns professionals que no tenen espai a les sales grans”, ens explica Mo Becari, el propietari. Al Soda es presenten propostes de diversos estils de jazz i de diferents nivells, amb una jam session mensual on es mesclen generacions de músics. La Sala Fènix també ha estat durant anys un referent pel que fa a la programació musical més oberta a l’experimentació. Els músics hi han tingut l’oportunitat d’investigar sense la pressió d’haver de fer caixa. Aquest estiu la Fènix ha tancat la programació musical, que es traslladarà a final d’any a l’espai Sinestesia, al carrer de Santa Caterina del Poble-sec. Molts altres espais de fora de Barcelona contribueixen a mantenir un circuit estable per als músics de jazz. La Nova Jazz Cava de Terrassa, hereva d’un club històric del jazz català; el Sunset Jazz Club de Girona, amb quinze anys d’història i programació regular d’octubre a juny, o el Keyboard Lounge de Reus en són tres exemples destacats. quim roser 39 david rueda The Gramophone Allstars va néixer de la mà del saxofonista bisbalenc Genís Bou i té Judit Neddermann com a veu. ELS FESTIVALS: DESCENTRALITZANT L’ESCENA El FEMJazz (Festival d’Emergències Musicals de Banyoles), organitzat pel Taller de Música de Banyoles, ha complert enguany la 24a edició: “Si ara és underground, abans ho era més. El portaven els nostres professors i era agafar l’equip de l’escola de música, posar-lo al parc i tocar”, ens explica Vic Moliner, un dels organitzadors actuals. “Ens agrada ser allà, suant amb els músics, no contractar gent, així que de moment està condemnat a ser un festival petit i autogestionat.” Cada any suposa un nou repte tirar endavant el Festival de Jazz de la Garriga, el qual ja ha arribat a la 5a edició. Els organitzadors són músics nascuts als anys vuitanta: “Programem coses que a nivell estètic ens agradin, si no no ho fem. No ens basem gaire en les modes ni en la crida del públic. La línia estètica no és tancada, hi portem des de hard bop fins a free, sempre des d’un criteri de gust personal”, ens explica Pep Tarradas, membre de l’organització. Fa quatre anys naixia a Igualada l’associació Tocats de Jazz amb l’objectiu d’organitzar un concert per al Free Art Ensemble. Aquesta va ser la guspira que encengué l’Estival de Jazz d’Igualada, un festival basat en “l’amor per la música i per la improvisació, la llibertat, l’experimentació i la creació”, comenta Roger Tarragó des de l’organització. Jazzgranollers, associació creada el 1935 “amb l’objectiu de difondre i promoure el jazz i les músiques improvisades a Granollers i comarca”, és qui dinamitza el jazz a la capital del Vallès Oriental. Al Festival de Jazz de Granollers cal afegir el Cicle de Jazz al Casino, que enguany ha celebrat la 44a edició. 40 • REVISTA MUSICAL CATALANA UN TROSSET DE L’UNIVERS Algunes disposicions d’aquest cosmos, del qual formen part discogràfiques, festivals i sales, però també, i sobretot, els músics i la seva música, ens mostren l’obertura imparable del jazz cap a territoris tan diversos com la carrera musical de Marcel·lí Bayer, en una línia constant de simplificació de mitjans de la qual no podem imaginar l’estadi següent; les possibilitats sense horitzons de Marco Mezquida, capaç no només d’unir mons diversos –jazz, clàssica, cançó popular o tot el que sigui que bull al seu cap–, sinó d’obrir-ne de nous constantment; big bands que gairebé esgoten el ventall d’opcions estilístiques, com la Free Spirits de David Mengual, la Martín Leiton Big Band, l’Original Jazz Orquestra del Taller de Músics, la Barcelona Big Latin Band o els Gramophone Allstars; el desembarcament a l’estètica hip-hop de trios com Astrio, Jazz Magnetism o Big Menu; la fusió amb el pop més amable i sofisticat de projectes com Les cançons de la surgència d’Adrià Plana; l’eclosió a l’escena de la música improvisada; el jazz més colorístic i descriptiu del Joan Vidal Sextet; els equilibris entre composició densa i llibertat improvisadora del Néstor Giménez Quartet; la intensitat i precisió del Giulia Valle Group; la fusió amb el funk, el soul i el trance dels Outer Space, o el jazz tintat de la sensibilitat i sonoritat japoneses del Natsuko Sugao Group. 26 DE GENER El Festival de Jazz de Vic, per la seva banda, Vaqué i enguany el Carta Blanca ha estat per NATSUKO SUGAO es presenta des de fa uns anys amb la potència a l’organista Txema Riera. GROUP LA DANZA DE UNA mediàtica que aporta un patrocinador com VollEl FEMJazz de Banyoles, per la seva banda, LUZ AL CAFÈ DE Damm, però sense perdre l’interès per la música proposa una col·laboració entre músics de jazz i L’AUDITORI que es fa al seu entorn més proper en la seva 18a músics d’altres gèneres de la comarca, amb la idea DE SANT CUGAT edició. d’establir vincles entre estils i territoris. Fins ara han El col·lectiu Jazzenviu porta més de deu anys mesclat Llibert Fortuny amb l’IEPI, un trio de power treballant per obrir espais per al jazz a la població de indie-rock; els guitarristes Jordi Matas i Publio Delgado amb Sant Cugat del Vallès. Els dos darrers anys ha consolidat el els cantautors Pau Brugada i Jordi Torrent; Cicle de Jazz en Viu al Cafè de l’Auditori, pel qual passen i el bateria Juan Berbín amb els DJ Cauto i Headbirds. setmanalment noms importants de l’escena catalana i internaLes sinergies que es generen entre les sales i els músics cional. “El fet de ser músics marca molt la programació del cicle. també parteixen d’aquest esperit col·laboratiu. Així, trobem que La clau de l’èxit és que portem gent potent perquè els coneixem. locals com el Soda Acústic, 23 Robadors o la Sala Fènix cedeiCreem caliu, tractem bé els músics i ells volen venir”, comenta xen gratuïtament els respectius espais i materials a col·lectius Guillem Jubany, un dels membres. Jazzenviu es desdobla amb o formacions perquè presentin els seus projectes o generin una altra programació al MUT, un restaurant de la ciutat, i programacions de manera estable. una jam session setmanal en un bar de copes. MANERES DE VIURE LA XARXA Tots aquests projectes queden units per una idea comuna de col·laboració, la qual vehicula tant la seva manera de funcionar com, en altres nivells, les relacions que estableixen els uns amb els altres i algunes de les seves propostes. L’Estival d’Igualada i Underpool Records, per exemple, fa tres anys que treballen plegats en el Carta Blanca, un espectacle que el festival encarrega a un artista sense cap disc publicat i que Underpool enregistra i edita en format CD. Fins al moment, els resultats han estat excel·lents: Pandora de Ramon Prats va ser triat millor disc de l’any per l’Associació de Músics de Jazz i Música Moderna i Epokhé de Dani Comas va ser finalista del mateix guardó. Ja està disponible Noninó de Toni VIC MOLINER GABRIEL AMARGANT carlos pericás El fet de sorgir i d’estar dirigides per músics fa que totes aquestes iniciatives comparteixin uns trets característics. En primer lloc, els valors de referència són la qualitat, l’originalitat i el risc de les propostes: “És la manera oposada de programar dels grans equipaments, que es mouen més per diners i noms, per omplir espais i així poder rebre subvencions”, comenta Vic Moliner. En conseqüència, els guanys econòmics queden sovint en un segon terme, per darrere de consideracions artístiques o de valor comunitari, tal com comenta Guillem Jubany: “Si no hi hagués ningú que ho fes, això no passaria. La gent no ho entén, però jo els dic que m’agrada que passin coses. Després ets al Cafè de l’Auditori amb la sala amb la sala a rebentar i això és una satisfacció de puta mare.” L’element clau que permet l’existència d’aquesta escena és la complicitat que s’estableix entre tots els seus elements. Discogràfiques, sales, programacions i músics generen un cercle que els permet optimitzar els pocs recursos de què disposen i donar-se suport mútuament. És gràcies al seu esforç i al de les generacions que els han precedit i amb les quals comparteixen escenaris i projectes, com també gràcies als grans festivals i equipaments que per enfocament han quedat fora del radi d’acció d’aquest dossier, que avui dia comptem amb un panorama musical ric i divers en l’àmbit del jazz a Catalunya. Al llarg de l’any podem gaudir de més d’un concert diari només a la ciutat de Barcelona i ens visiten de manera continuada grans noms del jazz internacional. Els més afortunats d’aquesta història, els oients, només ens hem de preocupar de POTS VEURE ACTUACIONS triar el dia, el lloc i el format. PROGRAMADES DE JAZZ A Aprofitem-ho, ja que en tenim WWW.REVISTA el privilegi. MUSICAL.CAT aldo gonzález 41 REPORTATGE SETANTA ANYS DEL MÈTODE SUZUKI CONVERSA AMB KOJI TOYODA I HELEN BRUNNER 42 • REVISTA MUSICAL CATALANA Koji Toyoda, deixeble de Suzuki, durant les jornades celebrades al Col·legi Montserrat de Barcelona. AMB MOTIU D’AQUEST ANIVERSARI, EL JULIOL PASSAT ES VAN CELEBRAR A BARCELONA UNES JORNADES INTERNACIONALS AMB EXPERTS EN EL MÈTODE SUZUKI. KOJI TOYODA (PRESIDENT DE L’ASSOCIACIÓ INTERNACIONAL SUZUKI) I HELEN BRUNNER (PIONERA EN LA IMPLANTACIÓ DEL MÈTODE A EUROPA) ENS VAN PARLAR DE SHINICHI SUZUKI I LES SEVES ENSENYANCES. E text Josep Barcons · fotografies Quim Roser “ ra una persona extraordinària, capaç a la vegada de l’amor més gran i de la severitat més estricta”, diu Helen Brunner. I el mestre Koji Toyoda assenteix immediatament, afegint-hi que era “gairebé sobrehumà. Tant a l’hivern com a l’estiu, amb calor extrema o un fred matador, anava vestit igual. No li calia abric i no el vaig veure mai malalt”. “A més –afegeix Brunner– tenia l’estranya capacitat de radiografiar-te de dalt a baix en un instant. I, de fet, les millors lliçons me les va donar sense violí.” I Toyoda rebla: “I això que deia que el so de l’instrument és la veu del cor...” Helen Brunner va conèixer bé Shinichi Suzuki, i en parla amb una veneració quasi religiosa. Filla de músics, després d’estu‑ diar violí al Royal College of Music de Lon- dres (“on després vaig ser conscient d’haver tingut una mala formació”), va marxar a Nova York per perfeccionar-se a la Juilliard School. “Va ser allà on, gràcies als meus fills, per a qui buscava un professor de música, vaig entrar en contacte amb el Mètode de l’Educació del Talent [que és pròpiament el nom del mètode Suzuki] l’any 1967, després de topar amb unes fotocòpies del llibre Nurtured by Love [Educados con 43 amor, en castellà]. A Nova York, els meus fills van estudiar seguint aquesta metodologia; i, en tornar al Regne Unit dos anys després, vaig buscar un professor amb qui poguessin continuar aquest estudi. En un temps en què no hi havia internet, vaig enviar més de dues-centes cartes i vaig fer infinitat de trucades, però no vaig trobar ningú.” I en aquest punt –amb la verbositat de qui relata una experiència mística– continua explicant que va ser en un vol d’Anglaterra a Àustria on li va passar “quelcom estrany. Vaig desmaiar-me i em van treure inconscient de l’aeroport en ambulància. Però, com en somnis, vaig sentir una veu que deia: «El professor que busques per als teus fills, ets tu»”. UN VIATGE INICIÀTIC Recordant la història, els ulls clars i profundament expressius se li humitegen i fins i tot se li trenca la veu: “Això implicava anar al Japó a estudiar, però jo tenia nens petits! Com podia deixar-los? A Anglaterra això era inconcebible i tot el meu entorn va entrar en xoc. Però se’m va fer evident des de llavors mateix que havia de ser així, i que aquest seria el sacrifici més gran de la meva vida.” I d’aquesta manera, quan els nens van ser una mica més grans, durant quatre anys, del 1979 al 1983, de tres mesos en tres mesos, aquesta dona culta, enèrgica, captivadora i de principis ferms va anar a formar-se amb el mestre Suzuki: “Tal com diuen les tradicions antigues: no ets pas tu qui troba el guru, sinó que és el guru qui et troba a tu. I estic completament convençuda que fou Suzuki qui em va trobar a mi. El primer que em va dir quan em va veure, en japonès, va ser: «Per què has trigat tant?» Jo li vaig contestar: «Tinc quatre nens.» I ell va fer: «D’acord.»” I va ser així com Brunner es va convertir en una espècie d’alumna predilecta del mestre Suzuki: “Havia de ser la primera a arribar a les classes i l’última a marxar-ne.” Quan Brunner va arribar al Japó, ja feia anys que Suzuki havia implementat l’Escola de l’Educació del Talent (va ser el curs 1945-46) i en feia també una colla que l’avui mític Koji Toyoda havia deixat el Japó per fer fortuna a Europa. Toyoda, que avui és un savi, actiu i jove ancià de 83 anys, va conèixer Suzuki “als tres anys i mig, quan el meu pare m’hi va portar a estudiar violí”. Després de la mort del pare i dels periples arran de la Segona Guerra Mundial, la família Suzuki se’l va afillar: “Vaig viure amb ells durant vuit anys, dels 11 als 19, fins que vaig venir a Europa”. No és estrany, doncs, que al seu Educados QUI ERA SUZUKI? Shinichi Suzuki (1898-1998) va viure de prop la música des de petit, ja que el seu pare tenia una potent indústria de fabricació de violins. Però no va ser fins als 17 anys que va començar a estudiar-lo de manera autodidàctica en quedar impactat per una gravació de Mischa Elman tocant l’Ave Maria de Schubert. Per intentar emular Elman, va repetir una vegada i una altra un minuet de Haydn damunt la gravació, fins a aconseguir tocar-lo sol de dalt a baix. Després d’estudiar comerç i violí –i tal com van fer els filòsofs de l’escola de Kyoto– va anar a estudiar a Alemanya, on va ser deixeble de Karl Klinger. En tornar al Japó es va dedicar a la pedagogia, tot creant un mètode que s’ha estès per tot el món. El seu llibre Educados con amor –independentment que es combregui o no amb el seu model educatiu– hauria de ser de lectura obligada per a melòmans, pedagogs i tota mena de filantrops. 44 • REVISTA MUSICAL CATALANA con amor Suzuki expliqui un bon nombre d’anècdotes amb el petit “Ko-chan” i que relati amb orgull com es va graduar amb extrema rapidesa al Conservatori de París, com va ser alumne de Georges Enescu i d’Artur Grumiaux i com va ser el primer no occidental a ocupar (del 1962 al 1979) la plaça de concertino de l’Orquestra Simfònica de la Ràdio de Berlín. L’anglès posh i l’actitud corporal alhora polite i confortable de Brunner han deixat pas al francès de Toyoda, assegut en acti- “LA BENEDICCIÓ MÉS GRAN DEL MÓN ÉS ENTRAR EN CONTACTE AMB HOMES D’UNA ELEVADA HUMANITAT, ELS QUALS TAMBÉ, GRÀCIES AL SEU ART, TENEN UNA ÀNIMA NOBLE I PURA. TOT EL QUE PUGUIS APRENDRE DE LA SEVA GRANDESA I MERAVELLOSA PERSONALITAT DETERMINARÀ LA TEVA VÀLUA COM A PERSONA. ARA BÉ: PER PERCEBRE I FER TEVES AQUESTES VIRTUTS, CAL LA HUMILITAT I L’ENTENIMENT QUE NOMÉS PODEN SORTIR DE LA SINCERITAT, L’AMOR I LA SAVIESA. [...] PERÒ PER MOLT QUE ELS ALTRES SIGUIN MAGNÍFICS, TOT DEPÈN NOMÉS DE NOSALTRES; DE SI SOM CAPAÇOS DE REBRE LA SEVA GRANDESA. UN HA D’EDUCAR-SE A SI MATEIX DES DE L’INTERIOR PER BENEFICIARSE DE LA GRANDESA DELS ALTRES. NOMÉS SI S’ACONSEGUEIX AIXÒ, ES POT CONSUMAR COMPLETAMENT LA VENTURA DE SER A PROP D’ALGÚ QUE ÉS GRAN. NO PERDIS MAI LA TEVA HUMILITAT, PERQUÈ L’ORGULL ENFOSQUEIX LA FACULTAT DE PERCEBRE LA VERITAT I LA GRANDESA.” Fragment d’una carta de Shinichi Suzuki a un jove Koji Toyoda de 20 anys. Educados con amor, p. 34 tud zen en una butaca: “Suzuki era un humanista. La seva filosofia es basa en la creença que no existeix el talent per si mateix, sinó que s’ha de treballar. Talent i esforç van junts: el talent s’ha d’omplir d’humanitat. Tothom pot esdevenir un geni; no depèn de les condicions naturals que tingui cadascú, sinó del treball que s’hi posa.” Per a Suzuki, aquest treball recolza sobre un principi molt clar, “fonamentat en l’aprenentatge de la llengua materna”. Suzuki es va adonar que, per difícil que si- gui una llengua, tot parlant aprèn la seva llengua materna de manera senzilla i natural. Per aquesta raó, continua Brunner, “és important començar l’educació musical ben aviat. En això la vella escola s’equivoca de ple, a l’hora de fer començar l’instrument quan el nen ja té 7 o 8 anys”. Precisament aquí radica una de les objeccions tradicionals al mètode Suzuki: si es comença la pràctica instrumental als 3 anys o abans, no és el nen qui tria l’instrument, sinó que són els pares qui l’escullen per ell; mentre que si s’esperen tres anys més, és el mateix alumne qui decideix quin instrument l’acompanyarà al llarg de la seva vida. Davant d’aquest argument, Brunner contesta sense dubitacions: “No és pas el nen qui tria quin llibre ha de llegir, ni què ha de menjar, ni quin idioma parla... Són qüestions triades pels pares o condicionades per l’entorn. Doncs per què no pot ser així amb la música? A més, tot i que ini‑ cialment Suzuki va plantejar el mètode per a l’estudi del violí, progressivament s’ha obert fins a una quinzena d’instruments.” Per aquesta inspiració en l’aprenentatge de la llengua materna, l’altre element sovint criticat al mètode Suzuki és el fet que l’aprenentatge es basa en la imitació i en les enèsimes repeticions (talment un exèrcit de replicants, diuen els detractors més àcids) d’allò que fa el professor i no en la lectura de notes. Per a Brunner, creure que aquest “retard” en la introducció de la lectura de notes és perjudicial per al futur desenvolupament musical del nen “és igual d’insensat que creure que un nen no pot començar a parlar fins que no sàpiga llegir”. I quant al treball de repetició incessant, nega que es pugui arribar al col·lapse o a la desindividuació: “Si fas una cosa deu mil vegades, el patró queda fixat al teu cervell. Per això és tan important el model que té el nen. És així com funciona l’aprenentatge de totes les llengües.”. 45 L’ÀNIMA DEL SO MARC EGEA RODA QUE RODA... PORTA VINT ANYS FENT SONAR LA VIOLA DE RODA. A CATALUNYA HI HA ALTRES SONADORS (BONA PART DEIXEBLES SEUS), PERÒ ELL HA ESTAT UN DELS PIONERS A EIXAMPLAR ELS HORITZONS D’AQUEST INSTRUMENT EXTRAORDINARI MÉS ENLLÀ DE LA MÚSICA TRADICIONAL. M text Josep Barcons · fotografies Quim Roser arc Egea ha contribuït per tal que la viola de roda (un instrument que al seu mètode Iniciació a la viola de roda no dubta a qualificar “d’estrafolari”) s’hagi endinsat en el món del rock, el jazz, la música ètnica i la improvisació lliure amb total naturalitat. Ho ha fet en prop d’una trentena de discos, una vintena de projectes i un incomptable nombre de concerts, bo i descobrint la immensa versatilitat d’aquest instrument “màgic” a públics que, d’altra manera, el desconeixerien. El mèrit no és seu, diu, i té molt clar quins són els seus referents. Tot i ser un instrument que pertany a la música tradicional de diversos pobles, ha estat el mestre Valentin Clastrier (nascut a Niça el 1947 i considerat “el pare de la viola de roda contemporània”) qui ha portat la sonoritat d’allò que també es coneix com a hurdy-gurdy (en anglès), ghironda (en italià) o tekerő (en hongarès) més enllà de la música folklòrica: “La 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA viola de roda és un instrument purament occidental, tot i que es podria dir que és nòmada i apàtrida. A Catalunya no ens és propi, però sí que ho és a llocs com Galícia, Hongria, al centre de França, a Ucraïna o al Piemont.” L’ORGANISTRUM I LA SIMFONIA “El concepte és molt simple”, explica Egea amb un cert nerviosisme rigorós que li fa tensar la boca, però amb la passió latent i serena de qui porta vint anys de fructífera relació amorosa. “En lloc d’un arquet hi ha una roda que fa vibrar les cordes passant-hi per sota. Com passa amb totes les coses genials, el seu funcionament és molt senzill.” Ara bé: tot i la innegable genia– litat de l’invent, la cosa no és tan senzilla i la complexitat de factura de l’instrument és més que notable. Començant per la roda, que –per tal que les cordes vibrin regularment– ha de tenir un diàmetre perfecte. I això que a l’època de la mecanització és una banalitat, al segle X, quan es va inventar l’instrument, no ho era tant. Marc Egea amb la seva viola de roda. DES DEL NOVEMBRE, TROBA EL NOU CD DE MARC EGEA AMB EL QUARTET ALENKY 47 UNA MICA D'HISTÒRIA Sembla que l’organistrum s’utilitzava a les esglésies per acompanyar la incipient polifonia dels organums. Amb la seva evolució (la simfonia) van acompanyar-s’hi trobadors, joglars i mendicants. Per això el seu àmbit més propi era el de la música popular. Talment una Venus de Botticelli, la viola de roda pròpiament dita va néixer amb l’arribada del Renaixement, cap al segle XV. Però la representació més cèlebre de l’instrument no és pas celeste ni apareix refrescada per la brisa amable de Zèfir i Cloris, sinó que és la que Hyeronimus Bosch li dedica a El jardí de les delícies enmig de les tortures de l’infern, potser perquè –com diu Egea–, “la viola de roda era un instrument associat a la figura del cec mendicant i de la prostituta”. Però el gust per allò rude i pagerol que va apoderar-se de la noblesa versallesca de mitjan segle XVIII va fer que la viola de roda visqués la seva edat d’or durant aquest moment. Diversos compositors de l’època (com Joseph Bodin de Boismortier o Nicolas Chédeville) van escriure un gavadal de suites i trio sonates per a la vièlle à roue, sovint fent duet amb la musette (un altre instrument d’origen rústic amb què la noblesa del Barroc es divertia tocant). La fi dràstica de l’Antic Règim francès i la cada cop major complexitat de l’harmonia preclàssica (que desterra el bordó com a sonoritat pedal) va acabar relegant novament l’instrument a l’àmbit popular d’on havia sorgit i des d’on figures com la de Valentin Clastrier l’han recuperat. En lloc d'un arquet, la viola de roda té una roda que fa vibrar les cordes passant-hi per sota. “L’avi de la viola de roda actual sabem que ja existia a la segona meitat del segle X, perquè a Cluny es va trobar un manuscrit titulat Quomodo organistrum construatur, que significa Com construir un organístrum. Aquell instrument (que es pot veure representat al Pórtico da Gloria de Compostel·la, amb dos músics mirant-se amorosament), necessitava dues persones per sonar: una que accionava les tecles estirant-les cap amunt i una altra que feia girar la roda.” Moure la roda, però, no era un gest mecànic sense rellevància musical, sinó que determinava –i encara avui és així– l’articulació i l’expressivitat d’allò que sona. Probablement per això aquell instrument gros i poc manejable “al segle XII va evolucionar cap a la simfonia (terme del qual prové la paraula zanfona, que és la variant gallega de l’instrument i tal com ens hi referim en castellà), més petita però encara amb un teclat diatònic. Aquest instrument ja podia ser tocat per un sol músic: tot sol feia girar la roda i accionava les tecles des de sota la caixa del teclat. De fet, s’explica que Alfons X el Savi, la tocava per acompanyar les seves Cantigas” i no és estrany, doncs, que s’utilitzi en molt repertori de música medieval. 48 • REVISTA MUSICAL CATALANA L’ARRIBADA DE LA VIOLA DE RODA Els segles XIV i XV van viure el pas de la simfonia (que com el seu nom indica, permetia fer almenys dos sons alhora: sym-phonos) a la viola de roda pròpiament dita. Això va comportar diverses millores, com ara la incorporació d’un “teclat cromàtic de dues octaves i mitja o l’addició de la «trompeta» (que COM TOCAR LA VIOLA DE RODA dibuix del lutier sedo garcia  ’instrument es pot tocar dret o assegut, sempre amb l’ajuda L d’una corretja. La mà esquerra se situa al teclat i ha de fer passos de tecla tal com amb qualsevol instrument de teclat. La mà dreta fa rodar la maneta, rodant seguit, endavant i endarrere o amb cops rítmics. Hi ha vuit minucioses posicions dels dits de la mà dreta que fan que el pom de la maneta salti d’una manera o altra i així es pugui obtenir l’accentuació natural dels compassos. LES PARTS D'UNA VIOLA DE RODA 1. cap 11. pom de la maneta 2. clavilles 12. braç de la maneta 3. tecles inferiors 13. tapa harmònica 3 bis. tecles superiors 14. cos 4. caixa del teclat 15. boca de ressonància 5. cordes cantores 16. roda 6. pont de les cantores 17. bordó baix 7. clavilla del tirant 18. primer bordó 8. pont fix de la trompeta 19. timbres de simpatia 9. trompeta 20. clavilles dels timbres 10. cordal 21. claviller papers de l’auca: al mateix temps fa melodia (amb les cantores), harmonia (amb els bordons) i ritme (amb la trompeta)”. A més, la presència de cordes simpàtiques, presents en alguns models, li acaben de donar una corpulència sonora sensacional. EL FUTUR DE L’INSTRUMENT és la corda situada a la part superior de la caixa que permet fer el zing-zing percussiu tan característic de l’instrument)”. Això, sumat al fet que pot tenir una, dues o tres cordes cantores (que –per a consol dels estudiants novells d’harmonia– es mouen fent intervals paral·lels de 4a, 5a i 8a), el convertí en un instrument summament versàtil, ja que “podia fer tots els “En no ser un instrument acadèmic més o menys estandarditzat, la viola de roda està en una evolució constant i cada músic la fa anar per allà on vol.” Això fa que sigui impossible imaginar cap on pot dirigir-se l’instrument, però el que està ben clar és que el seu so característic té un efecte encisador. Va ser per aquest encís que Marc Egea va començar a tocar la viola de roda el juliol del 1996: “Em vaig enamorar del seu so; en sentir-la em vaig dir: «Això és magnífic».” Des de la primera viola que li va construir el lutier Sedo Garcia fins a la que acaba d’adquirir del prestigiós lutier austríac Wolfgang Weichselbaumer (una viola electroacústica), Egea ha fet que les rodes dels seus instruments fessin quilòmetres i quilòmetres sense moure’s de lloc. Però –com aquell motor immòbil de què parlava Aristòtil–, al seu voltant s’ha mogut tot un univers sonor en constant expansió. 49 EL COMPOSITOR ERIK SATIE L’ARTISTA INCLASSIFICABLE Melodista refinat, prestidigitador harmònic, miniaturista antiformal, místic cabareter, excèntric, inconformista, burlesc, incisiu, misantrop, clàssic modern, geni necessari i inspirador antiescolàstic..., 150 anys després del seu naixement Erik Satie (1866-1925) és encara un dels compositors més inclassificables i, sens dubte, amb més epítets contradictoris de la història musical. Si se sol agrupar les primeres obres (Ogives, Gymnopédies, Gnossiennes, Vexations, Messe des pauvres...) en una certa estètica mística goticitzant, és sobretot pel seu caràcter esotèric i per l’austeritat tant de les línies melòdiques com del llenguatge harmònic, més modal que no pas tonal, en un estil aparentment repetitiu. És el Satie més conegut, celebrat tant pels seus coetanis impressionistes com per les avantguardes de text Sergi Moreno-Lasalle • il·lustració Roger Pibernat finals del segle XX, i, naturalment, pel gran públic. Amb el tombant de segle, i fortament atie no nasqué en el si d’una família de tradició musical ni tampoc la condicionat per l’ambient de cabaret, el seu formació que rebé de jove fou determinant. De fet, segons els informes corpus creatiu s’omple de peces burlesques, del conservatori era un alumne mandrós i deixat, i si no abandonà els irreverents, de sagacitat refinada. Respoestudis fou per lliurar-se d’un servei militar. Amb tot, la facilitat melònent a una observació de Debussy sobre la dica i el virtuosisme pianístic en fou una constant des de bon comenseva deixadesa formal, per exemple, escriu çament. Si de jove regentà cercles artístics esotèrics (La Rose+Croix els Trois morceaux en forme de poire que ni de Sâr Peladan) i creà ell mateix una secta de la qual fou membre únic, són tres, ni tenen forma de pera! Altres títols també per necessitats econòmiques fou pianista o director d’orquestres de cabaret ben significatius d’aquest període són Croen antres del bohemi Montmartre. Allí es relacionà amb artistes i poetes de tot l’esquis et agaceries d’un gros bonhomme en bois pectre estètic, des de Debussy a Cocteau, Picabia o Picasso. Misantrop, abandonà (que inclou la paròdia Españaña, sobre una Montmartre per recloure’s en una habitació ben pobra del suburbi d’Arcueil, on visconeguda obra de Chabrier) o la divertida qué la resta de la seva vida. Si sempre defugí pertànyer a alguna escola o tendència Sports et divertissements. I En habit de cheval concreta, fou en canvi inspirador, més per actitud que no pas per esofereix una clara crítica dels mètil, i padrí, amb Cocteau, del Grup dels Sis i més endavant de l’escola todes escolàstics i conservadors SI ALGUNA COSA d’Arcueil. de l’Schola Cantorum. DEFINEIX SATIE, Si la guerra del 1914 marca el DONCS, ÉS QUE UN, DOS O TRES ESTILS, PEL CAP BAIX... final d’aquesta etapa, és perquè, NI AQUESTA Ni la musicologia més especialitzada es posa d’acord a l’hora de amb la fama ja consolidada i el VERSATILITAT LI definir l’evolució musical de Satie. Generalment se’n distingeixen respecte i l’admiració per a alIMPEDÍ SER FIDEL tres períodes, segons l’orientació de les seves obres, o bé dos, amb guns, i l’escàndol i el disgust per A UN ESTIL PROPI el tombant que representà assistir, ja madur, a l’Schola Cantorum. a d’altres, les obres posteriors Tanmateix, cap classificació pot ser satisfactòria en un compositor que, en el fons, és marquen una síntesi de tots els elements anbastant immutable i els seus trets estilístics vénen ben clars i definits des dels seus teriors alhora que intensifiquen la recerca inicis, però que alhora és molt versàtil, especialment pel seu trànsit per variats i, de nous recursos. És el moment dels grans sovint, oposats gestos estètics. Si alguna cosa defineix Satie, doncs, és que ni aquesta ballets, tots provocadors de sengles escànversatilitat li impedí ser fidel a un estil propi, ni aquest el lligà a mantenir una sola dols: en Parade, una crítica de l’americanitdirecció, tot demostrant una voluntat de recerca constant i la facilitat per anar a la zació de la societat capitalista (el 1917!), Sacontra, fossin quines fossin les modes. tie és el primer compositor de la història que S 50 • REVISTA MUSICAL CATALANA DISCOGRAFIA A cap melòman mínimament curiós li resultarà difícil trobar enregistraments de les obres pianístiques de Satie, ja que formen part del repertori del més variat elenc de pianistes. La dificultat rau, doncs, a escollir-ne l’intèrpret; des d’aquí ens decantem pels pianistes francesos, com Thibaudet, Ciccolini o Rogé. Tampoc no és fàcil trobar un veritable enregistrament integral; en aquest cas recomanem el de Bojan Gorisek, perquè inclou a més totes les mélodies (Socrate inclòs) i els ballets (en reducció pianística a dues o quatre mans). Pel que fa a ballets, hi ha un enregistrament orquestral magnífic de tots (Parade, Mercure i Relâche) al segell Naxos, que inclou Cinéma, film que d’altra banda es troba fàcilment a Youtube (http://bit.ly/2cUYe2E). D’on ve Gymnopédie... i altres excentricitats avantguardistes Sembla que el títol Gymnopédie fa referència a unes danses educatives de l’antiga Grècia. Tampoc no és gaire clar el significat de Gnossienne, relacionat probablement amb les filosofies agnòstiques. La versió original de Vexations dura 18 hores i 40 minuts, per les 840 repeticions de les mateixes 180 notes, un veritable enuig! Relâche es tradueix literalment com a descans o ajornament, i això provocà un gran escàndol, ja que el públic es pensava que no hi havia funció, i de fet l’estrena el 1924 s’ajornà dos dies. Coses d’excèntrics avantguardistes! inclou sorolls (sirenes, màquines d’escriure, comptadors de monedes, trets...) a la partitura. En Relâche la crítica recau en la doble moral de la societat d’entreguerres i inclou un entreacte filmat, conegut com Cinéma, dirigit per René Clair, que es considera la primera filmació amb banda sonora sincro- nitzada. És el moment d’obres més serioses en la línia de la primera etapa mística: els Nocturnes, la Sonatine bureaucratique, les melodies de Ludions i Socrate. Tot i que no és el repertori més conegut, sens dubte aquesta darrera etapa és la que dóna les obres més interessants i profundes. 27, 28 i 29 DE GENER AUDITORIO NACIONAL DE MÚSICA AMB JOSEP PONS 51 ESCENARIS DEL MÓN 23 DE DESEMBRE GRAN RECITAL D’ORGUE NADALENC AMB DANIEL ROTH El nou auditori segueix el model de la Philharmonie de Berlín: té forma circular i el públic envolta l’escenari. 52 • REVISTA MUSICAL CATALANA AUDITORI DE LA MAISON DE LA RADIO, PARÍS UN ESTUDI DE RÀDIO DESCOMUNAL La Maison de Radio France acaba de culminar la construcció del seu auditori amb la inauguració d’un orgue creat pel taller barceloní Gerard Grenzing. És un equipament que conté els darrers avenços tecnològics per fer enregistraments i retransmissions. C text Pep Gorgori • Christophe Abramowitz orria l’any 1963 quan Charles de Gaulle inaugurava a París la Maison de la Radio, un edifici a la riba del Sena i no gaire lluny de la Torre Eiffel. D’estructura circular, aquesta mola blanca imponent és des de llavors la seu central de la ràdio nacional francesa. Allà tenen els estudis principals totes les emissores del grup: Radio France, France Inter, France Info, France Culture i, per descomptat, France Musique. L’arquitecte escollit per crear aquest edifici va ser Henri Bernard, especialitzat en construccions de grans dimensions que han de complir funcions molt específiques i acollir grans volums de gent: universitats, hospitals… Bernard va triar la forma circular per donar un toc innovador al projecte, potser evocant les ones de ràdio que des d’allà s’havien d’emetre i aprofitant al màxim les vistes cap al Sena i des del riu. La Maison, certament, no passa desapercebuda. El pas del temps, però, va fer que l’edifici anés quedant obsolet. Amb motiu del seu quarantè aniversari es va convenir que necessitava una posada a punt, entre altres motius per complir les normatives de seguretat de l’incipient segle XXI, molt 53 més exigents que no les vigents als anys seixanta. Va ser el 2003, doncs, quan es va decidir escometre un seguit de reformes que són les que ens permeten avui parlar d’aquest auditori. LA TRANSFORMACIÓ Més enllà de les normatives de seguretat, l’ús de l’edifici al llarg de més de quaranta anys havia posat al descobert diverses mancances. La més preocupant era ser percebut com un búnquer impenetrable, sense gaire relació ni amb el seu entorn immediat ni amb la ciutadania de París en general. Paral·lelament es feia cada cop més necessari dotar d’una sala de concerts les quatre formacions musicals públiques vinculades amb la Maison: l’Orquestra Nacional de França, la Filharmònica, i el Cor i la Maîtrise de Radio France. Amb tots aquests ingredients, AS. Architecture-Studio va rebre l’encàrrec d’escometre una reforma de l’edifici per adaptar-lo a les normatives vigents i, de passada, crear dins seu un gran auditori i un seguit d’espais i accessos que fessin del búnquer de Radio France un edifici amigable, fàcilment accessible i amb una relació més fluida amb l’entorn, element clau per ser referència cultural al conjunt de la ciutat. La resposta dels arquitectes va ser un projecte que remodelava completament l’antic estudi 104 de Radio France, on ja es feien concerts i retransmissions, i convertia l’espai dels estudis 102 i 103 en un gran auditori equipat amb les darreres innovacions acústiques i d’instal·lacions audiovisuals. Pel camí obria un accés a la part més propera a la riba del Sena i creava un bulevard amb vegetació i llum natural que travessa l’edifici, tot humanitzant una arquitectura originalment freda i funcional. A LA RECERCA DE LA PERFECCIÓ El nou Auditori de Radio France té capacitat per a 1.462 persones i està fet seguint el model de la Philharmonie de Berlín: el públic envolta l’escenari, de manera que la sensació és de molta proximitat amb els músics. Cap localitat, de fet, està a més de 17 metres dels intèrprets. Això implica que era necessària una acústica molt acurada, feina que va recaure en els japonesos Nagata Acoustics. Aquest estudi té un full de ser- 1 veis impressionant que inclou el disseny del so d’alguns dels principals auditoris del planeta, com per exemple el Walt Disney Concert Hall de Los Angeles o, sense anar més lluny, la recentment inaugurada Philharmonie de París. Una de les claus de l’acústica de Radio France és el ja habitual procés d’aïllament perquè les estructures no transmetin vibracions externes. Això era especialment ne- LA MÚSICA COM A EINA, NO COM A FINALITAT L’Auditori de la Maison de la Radio forma part d’un projecte encara més ambiciós que –matís important– no pretén apropar la música clàssica al públic, sinó utilitzar la música clàssica per atreure públic i humanitzar un espai inhòspit convertint-se en un centre cultural emblemàtic. 54 • REVISTA MUSICAL CATALANA El lema escollit per a la inauguració ho deixava ben clar: “Passez quan vous voulez.” El procés de reforma de l’edifici va durar 11 anys, fins al 2014, i ha costat 33 milions d’euros. El colofó final, però, ha hagut d’esperar fins al 2016, quan s’ha inaugurat l’espectacular orgue que completa l’Auditori, creat al taller que Gerard Grenzing té al Papiol (Barcelona). Amb aquests ingredients, la previsió és dotar París d’un nou focus cultural en una zona que fins ara passava relativament desapercebuda per als melòmans i per als parisencs en general. 2 3 PROGRAMACIÓ 2016-17 L’Auditori de Radio France acull quatre formacions musicals, al voltant de les quals s’estructura tota la programació de la temporada: L’Orquestra Nacional de França. Per a la temporada 2016-17 proposa un repàs dels grans noms de la música francesa, de Saint-Saëns a Ravel, passant per grans òperes com Carmen o Pelléas et Mélisande. Hi haurà directors com Järvi, Krivine i Haitink, i el pianista Jean-Yves Thibaudet n’és solista resident. 4 5 L’Orquestra Filharmònica de Radio France. Refundada el 1976 sota la inspiració de Pierre Boulez. Aquesta temporada es fixa en la música del nord i el centre d’Europa, bo i alternant directors com Lahav Shani i Eliahu Inbal, però també amb una sèrie de concerts dirigits pels solistes de l’orquestra. El Cor de Radio France. Aborda tant obres corals a cappella com obres del gran repertori simfonicocoral. La Maîtrisse de Radio France. Cor d’alt nivell per a infants de més de nou anys, actua regularment amb la resta de formacions sota la batuta dels directors més destacats. 5 A més, dos dilluns al mes s’hi ofereixen concerts d’orgue, tant del seu organista resident, Thomas Ospital, com dels principals intèrprets d’aquest instrument a nivell mundial. QUATRE SALES A banda de la sala principal, amb 1.462 localitats, la Maison de la Radio manté el mític Estudi 104, que també ha estat reformat en profunditat i ara pot acollir 856 espectadors amb una acústica excel·lent, 1 El carrer que travessa l’edifici pel qual els visitants poden accedir a l’Àgora situada al cor de la construcció. L’Àgora és un lloc públic on la gent es reuneix en els grans esdeveniments de Radio France, emissions públiques, música en viu i tallers. 2 L’orgue construït al taller Grenzing de Barcelona. Té 87 registres, 5.320 tubs i 12 metres d’altura. les condicions de la qual poden canviar en funció de l’estil musical dels concerts que s’hi facin. És la sala dedicada a noves propostes, experimentació i també a l’organització de grans 3 Una imatge de dia del passatge que porta a l’Àgora. La gent admira una exposició de caràtules de vinils. 4 La Maison de la Radio des de l’exterior. 5 S’ha creat la millor acústica de manera natural gràcies als materials utilitzats i a la seva disposició. La culminació d’aquesta feina és el Canopi, un reflector acústic de fusta situat just damunt dels músics. entrevistes i debats amb públic. A més, encara hi ha dues sales més petites, totes perfectament equipades: l’Estudi 105, amb 237 localitats, i l’Estudi 106, amb capacitat per a 137 persones. cessari en aquest cas, en què l’auditori està integrat en un edifici d’oficines on hi ha activitat nit i dia. A l’interior, el revestiment de fusta regula la reverberació. Tanmateix, la gran alçada de l’espai feia que el so es dispersés i això complicava molt la feina dels músics, que difícilment s’haurien pogut escoltar entre ells si no fos per la lent acústica, també de fusta, de 156 metres quadrats que està suspesa a 15 metres del sostre, junt amb altres panells reflectants del so de menors dimensions. El principal tret distintiu d’aquest auditori, però, és el fet que està adaptat als re- queriments tècnics que comporta un estudi de ràdio. Al capdavall, l’Auditori de Radio France també és precisament això: un dels estudis de ràdio més grans que s’han fet mai. A més d’acollir concerts, la sala està pensada per fer-hi enregistraments i retransmissions en directe amb la major qualitat. Per això, a banda i banda de l’escenari hi ha dos controls de so perfectament equipats, i l’escenari mateix és ple de caixes de connexió habilíssimament dissimulades que permeten equipar tot l’espai amb tants micròfons i càmeres com calgui, amb la major comoditat i rapidesa. El colofó final que ha acabat de completar l’equipament ha estat la inauguració del gran orgue que el taller Grenzing ha construït a Barcelona. Es va estrenar amb un cap de setmana sencer de celebracions a les quals van assistir sis mil persones. Un total de 87 registres, 5.320 tubs i 12 metres d’altura el converteixen en l’instrument més gran fet mai a Espanya. Tenint en compte les característiques de la sala i l’ús que s’hi donarà, s’ha dissenyat amb prou versatilitat per abordar tant el repertori solista com el repertori amb orquestra. És, per tant, un orgue del segle XXI per a un auditori del segle XXI. 55 ACCENTS CLÀSSICA BÉLA BARTÓK Violin concerto Concerto for orchestra Augustin Dumay, violí. Kent Nagano, director. Orquestra Simfònica de Mont-real. Onyx, 2016 El geni de Béla Bartók, la seva radical recerca d’un equilibri sonor des d’una consciència en calculada i permanent explosió –s’intueix potser no tan alienada del romanticisme com voldria–, es plasma de manera esplèndida en aquesta gravació que recopila una de les seves obres més programades a les grans sales (potser pel fet de tenir les arestes llimades i evitar en l’oient contorsions no sempre desitjades), el Concert per a orquestra, Sz. 116, així com també una obra més idiosincràtica, el Concert per a violí núm. 2, Sz. 112, una peça que, en l’extrem oposat, opta per donar protagonisme a un instrument incisiu i volàtil, lliure en les seves insòlites filigranes. Un intèrpret tan experimentat com Augustin Dumay, amb un bon nombre d’enregistraments a l’esquena, troba el punt idoni entre aquesta forma d’emancipació desassossegadora i la plenitud sonora que conforma meravellosament amb el conjunt, l’Orquestra Simfònica de Mont-real, sota la direcció de Kent Nagano. Com al Concert per a orquestra, hi trobem un teixit sòlidament construït, inflexions marcades amb naturalitat. Entendre Bartók com un clàssic pot no sempre ser senzill. Amb tot, com a resultat de la seva controlada forma de gargotejar pàgines sorgeix un equilibri preciós, que permet vehicular musicalment el descontrol inherent al curs de la vida. Jacobo Zabalo 56 • REVISTA MUSICAL CATALANA CLÀSSICA GRANADOS Goyescas Albert Attenelle, piano. Columna Música, 2015 El pianista Albert Attenelle ha culminat amb Goyescas de Granados un treball integrat per quatre gravacions que ha inclòs la Iberia d’Albéniz, la Música callada de Mompou i Cerdanya de Déodat de Séverac. Deixeble de Frank Marshall i hereu directe de tot el pianisme de Granados, en aquest Any Granados no podia mancar una altra versió de referència del gran mestre Albert Attenelle d’una de les obres cabdals del nostre pianisme. Una música que, com apunta Àlex Susanna en les detallades paraules que acompanyen el programa de mà, és una obra que avui escoltem “lliure de quasi tota la càrrega plasticoliterària” i que situa el seu autor “tant en els postulats del nacionalisme musical imperant a l’època com potser encara més en la fecunda estela romàntica de Schumann, Chopin, Liszt o Grieg”. Attenelle és tot sensibilitat, lirisme, refinament i subtilesa; també color i descripció detallada d’un moment. Versió encantadora i plena de galanteria sorgida de la mà d’un dels grans mestres de la interpretació pianística del nostre país. Lluís Trullén CLÀSSICA CLÀSSICA FRANCK / GRANADOS Violin Sonatas Obres d’E. Granados, C. Franck, G. Finzi, L. M. Škerjanc. Lana Trotovšek, violí. Maria Canyigueral, piano. Hedone Records, 2016 Ja només per la lectura, matisada i sumptuosa, que rep una joia del repertori per a violí i piano com és la lírica Sonata en Sol menor de César Franck (en ella s’ha volgut trobar la famosa frase que Marcel Proust cita en el primer volum de la seva Recherche), val la pena parar atenció a aquesta gravació. Un disc iniciat amb una peça potser menys coneguda però d’impecable factura, la Sonata per a violí, H. 127 d’Enric Granados, en un sol moviment, que Lana Trotovšek, violí, i Maria Canyigueral, piano, ataquen amb decisió i subtilesa, compromeses amb l’eloqüència del silenci. A més d’aquestes dues peces, hem d’assenyalar la presència d’una sensacional mostra de l’art de Gerald Finzi, una Elegia de lirisme captivador, que compongué aquest creador britànic actiu a la primera meitat del segle XX. L’enregistrament es completa amb l’Intermezzo romantique de l’eslovè Lucijan Marija Škerjanc, de la mateixa procedència que la violinista. Fins i tot si l’entesa entre intèrprets i la capacitat d’explotar els diàlegs que atresoren aquestes peces és quelcom que un pressuposa, certament no sempre es produeix amb la mateixa intensitat. Aquí s’hi endevina una complicitat valuosa, que confirmen els resultats. Una vehement però eminentment cordial lluita inter pares que beneficia totes les parts. Jacobo Zabalo COR MADRIGAL “Madrigal” Obres de Morera, Puig, Padrós, Serra, Taltabull, Casals, Blancafort, Toldrà i Oltra. Cor Madrigal. Dir. Mireia Barrera. Aglae Musica, 2016 Fidel al seu secular compromís amb la música catalana, el Cor Madrigal, sota la direcció de Mireia Barrera, treu un disc excel·lent que colga així la manca d’enregistraments d’un repertori molt interessant i que el Cor Madrigal ha brandat durant molts anys. Des de la sardana Les neus que es fonen d’Enric Morera, la peça més antiga del recull, a una acurada i entranyable selecció de cançons de llaurar i de batre d’autors més contemporanis, com Xavier Puig i el recentment desaparegut David Padrós, passant per la deliciosa Capvespre de Joaquim Serra, l’exquisit Madrigal de Cristòfor Taltabull o l’imponent O vos omnes de Pau Casals, el Cor ens ofereix un passeig pel bo i millor de les obres d’autor català del darrer segle. No hi falten tampoc noms de pes en la música catalana, com Manuel Blancafort o Eduard Toldrà (hi hauria estat escaient també la presència de Frederic Mompou), i el disc es completa amb obres de Manuel Oltra, autor valencià de clara i forta vinculació amb el món coral català i que mereixeria per si sol un enregistrament integral. Del disc, en destaquem les obres de caràcter religiós (magnífic Tripticum sacrum de Blancafort!) i les de caràcter popular, tan escaient a la sonoritat fresca del cor. Les obres profanes més “serioses”, tanmateix, resulten un xic gansoneres, i en sorprèn una sonoritat potser excessivament fosca, coberta i seca. Ignorem si és un so volgut –i la major presència de veus greus ho fa pensar, però ho dubtem, coneixedors de la brillantor contrastada del Cor– o si és una concepció errònia de la presa de so, per la qual ens decantem i que desmereix un xic l’audició del disc, que, amb tot, no perd interès de la primera a la darrera cançó. Un disc que segueix el solc de gran qualitat d’altres enregistraments del Cor (Joaquim Homs, 2005; Nadales, 2003) i que esperem que continuï amb molts més. Enhorabona també a totes les intervencions solístiques, Josep Surinyac al piano inclòs. Sergi Moreno-Lasalle 57 ACCENTS CLÀSSICA LLUNA I GARVAYO Música española en el exilio Obres de Julián Bautista, Robert Gerhard, Julián Menéndez, Rodolfo Halffter i Jesús Bal y Gay. Joan Enric Lluna, clarinet. Juan Carlos Garvayo, piano. Tot producte discogràfic té una paternitat originària sovint molt localitzada, ja sigui un productor –normalment– o un compositor, un crític o estudiós, intèrpret, etcètera que imposa unes directrius i un segell personal perceptible. En aquest volum sens dubte la paternitat correspon al clarinetista valencià Joan Enric Lluna. I d’antuvi cal felicitar-lo per la iniciativa, per diversos i consistents arguments que anirem exposant. El primer i elemental és que promou i perpetua la presència d’un instrument, el seu, massa escassament present, valgui la redundància, en la vida musical quotidiana. I a més ho fa sobre la base de l’aflorament d’obra d’un gran interès; la de compositors espanyols marcats per la tràgica circumstància de l’exili consegüent a la Guerra Civil. Són compositors que de manera general han restat massa amagats de la vida musical normalitzada de casa nostra i que alhora ens són mostrats des d’unes parcel·les creatives idònies per a l’objectiu. Hom parteix d’una base generacional molt exacta –la diferencia màxima d’edat entre ells és de deu anys– i formen part de la transcendent Generació del 27, a la qual tan decisivament va afectar el conflicte bèl·lic. En tot cas, aquesta homogeneïtat generacional no implica uniformitat estètica, ja que cadascun dels músics proposats té una trajectòria creativa ben individualitzada. El conjunt té el mèrit d’oferir autèntic sabor de clarinet; de vivència diversa i alhora intensa d’un instrument que ofereix una gamma de matisos i de recursos expressius enormement rica. És un conjunt de música de grata audició, no deliberadament intel·lectual, però alhora sense concessions formals, no defugint tampoc un regust popular quan s’escau i definitivament sintonitzada amb les característiques específiques de l’instrument dominant. I aquí la mà, o més ben dit la classe i l’autoritat de Joan Enric Lluna juga un paper central. Lluna és un músic profund, brillant i alhora introspectiu. El seu clarinet té regust intens d’autoritat i d’autenticitat, i a més aquí compta amb la bona companyia del pianista Juan Carlos Garvayo. Ultra una breu salutació prescindible de Manuel Vargas Llosa, el CD inclou un estudi musicogràfic esplèndid de Jorge de Persia, que en situa el contingut amb il·lustradora riquesa argumental. Jaume Comellas 58 • REVISTA MUSICAL CATALANA marco borggreve Tritó, 2015 CLÀSSICA J. S. BACH The French Suites Richard Egarr, clavicordi. Harmonia Mundi, 2016 Les Suites franceses de Johann Sebastian Bach reben, en la interpretació de Richard Egarr, un tractament dinàmic i rigorós. La seva manera de tocar el clavicordi és diàfana, clara i distinta –podríem dir, fent ús d’una cèlebre expressió cartesiana–, però no gens freda o asèptica. Defuig el virtuosisme gratuït amb criteri i sensibilitat i es mostra profundament respectuosa amb les indicacions temporals. La lògica compositiva de Bach s’aprecia en cada línia, així com una imaginació creadora inesgotable. Les melodies, de gran complexitat, avancen en la seva inspirada recreació de balls tradicionals com un torrent polifònic de dimensions intangibles, que Richard Egarr assumeix amb mestratge i espontaneïtat. Harmonia Mundi un cop més demostra el seu compromís amb la música antiga en editar un doble CD que recopila la integral de Suites BWV 812-817. Ja són moltes les versions de qualitat que en coneixem, algunes fins i tot amb instruments moderns. La interpretació d’Egarr potser no descobreix una sonoritat nova –al contrari, les lectures historicistes ja quasi s’han establert com a paradigma interpretatiu–, però en qualsevol cas ofereix obres tan fonamentals com aquestes en la seva deliciosa complexitat. Jacobo Zabalo CLÀSSICA FELIX MENDELSSOHNBARTHOLDY Symphonies 3 & 4 Freiburger Barockorchester. Dir.: Pablo Heras-Casado. Harmonia Mundi, 2016 Després d’enregistrar la fantàstica simfonia amb cor que compongué, la Simfonia núm. 2, Pablo HerasCasado s’endinsa novament en la breu però fructífera producció de Mendelssohn. Sovint les etiquetes –molt pràctiques per als editors i per a una part del públic– no només ajuden a la popularització d’una obra, sinó que també la simplifiquen, tot relegant-la a condició de mera estampa sense vida. En aquest sentit, la riquesa temàtica i rítmica de la Tercera Simfonia de Mendelssohn, “Escocesa”, no hauria de passar desapercebuda. De fet, la Freiburger Barockorchester posa a prova les seves millors armes en la interpretació d’una peça com aquesta –inevitablement romàntica, a pesar de la fama de clàssic que arrossega Mendelssohn– per oferir-ne versions expansives, vibrants i perfectament travades. La d’Heras-Casado és, així, una direcció afí al geist de l’època: incisiva i agitada, des del control absolut. Si haguéssim de destacar un sol aspecte de la interpretació de la Quarta Simfonia, “Italiana” –cosa probablement injusta–, ens quedaríem amb el rigor en les mesures temporals, que coneix un episodi d’exultació notòria al “Presto” final, així mateix al·ludit com a saltarello. Una veritable invitació a la dansa. Jacobo Zabalo VOCAL QUARTET MÈLT Maletes Magalí Sare, soprano; Ariadna Olivé, contralt; Eloi Fort, tenor; Oriol Quintana, baix. RGB Suports, 2016 El Quartet Mèlt es va donar a conèixer a la darrera edició del concurs televisiu Oh happy day i resulta una bona punta d’iceberg per parlar de la històrica popularitat, més enllà dels mitjans de masses, del cant coral a Catalunya. Els membres del grup sorgeixen del Cor de Cambra Anton Bruckner, un dels nombrosos cors amateurs que tenyeixen de música el dia rere dia del nostre entorn, i es consoliden com a quartet vocal el 2012, una formació que ha tingut una forta expansió els darrers anys, com ho demostra la recuperació dels barbershop quartets, per exemple. Les onze cançons amb què omplen el seu Maletes són un compendi dels gustos i les possibilitats vocals d’un quartet jove però ambiciós. S’endinsen en el pop (Ghostbusters, Fix you, I wish), revisiten himnes del cançoner català (Papa, jo vull ser torero; La gallineta), se sotmeten a reptes tècnics en clau clàssica (Masterpiece), reten homenatge a la cançó tradicional (Ton pare no té nas, Muntanyes del Canigó) i presenten una composició pròpia (Madame Li). Diversitat d’estils que escometen mitjançant una capacitat vocal flexible i que s’adapta bé als diferents registres, amb una afinació estable i espai per millorar a nivell tècnic i de desenvolupament sonor. En una formació de quatre veus, els arranjaments juguen un paper fonamental: triats o preparats per a l’ocasió, donen als músics unes possibilitats de relació determinades. El disc combina cançons a cappella, en què els cantants han de complir tasques rítmiques i d’acompanyament i en les quals es troba a faltar una sala més reverberant, amb temes per a banda de rock completa, en què els cantants tenen més llibertat. Totes resulten en unes harmonies vocals delicioses, amb les quals el quartet sap mostrar la dimensionalitat d’un conjunt de quatre veus independents i que esdevenen, com no podia ser d’una altra manera, el centre de la proposta. Miquel Gené 59 VOCAL SIMONE KERMES Love La Magnifica Comunità. Dir.: Enrico Casazza. Sony Classical, 2016 CONTEMPORÀNIA BELIEVER Obres de Havel, Riu, Siegel, Velasco Polonio, Campana, Noda i Ter Veldhuis. Joan Martí-Frasquier, saxo baríton. Imagine New Sounds, 2015 Joan Martí-Frasquier ens convida a un recorregut per algunes peces que, per a ell, defineixen el present i el futur de la música. Centrat en el saxo baríton, aquesta declaració de principis el porta en dues direccions diferents: la del saxo solista i la de la combinació d’aquest amb la música sintètica. En la primera via, Martí-Frasquier es llança a una exploració exhaustiva del timbre de l’instrument, el qual passa de recurs a finalitat, un objectiu per assolir mitjançant les variacions d’intensitat, d’atac, d’articulació i de ritme, així com també amb la incorporació d’altres sonoritats: diferents tipus de so d’aire, la guturalitat i el so de les claus de l’instrument. I d’aquí al joc de contrastos que ofereixen moltes de les peces proposades, treballats en el pla de l’oposició i en el de la resolució d’aquesta mitjançant la unió d’idees contrastants. La més interessant d’aquestes peces és Trois rêves en musique de Luis Campana (2015), una obra estructurada en tres moviments amb una idea senzilla per a cadascun que Martí-Frasquier desenvolupa amb amplis recursos tècnics i una varietat tímbrica que ens porta del repòs més absolut a una crispació insuportable. El segon camí que proposa ens du a una experiència poc aconseguida en la mescla del saxo i diferents sàmplers llançats per ordinador en Jackdaw de Wayne Sigel (1953), interessant en la part final amb els jocs de delay amb els quals Martí-Frasquier desdobla el seu saxo; i en Believer de Jacob Ter Veldhuis (2007), una peça a mig camí entre la composició musical i l’obra d’art sonora, interessant pel concepte que la suporta. Una petita mostra d’aquest present i del futur que ja és aquí. Miquel Gené deutsche grammophon Simone Kermes compta amb un historial que, sense haver menystingut el gran repertori operístic –més afí al clàssic que no romàntic–, ha manifestat una molt especial vocació per la música dita antiga, de fet preclàssica. Vocació que es manifesta en aquest enregistrament d’una manera inequívoca, ja que es pot dir que hi exerceix totes les funcions: la d’intèrpret naturalment, però cal suposar que també ha estat la responsable de la tria de l’obra que s’ofereix. I així mateix, fet excepcional, exerceix com a musicòloga en ser l’autora del documentat llibret que l’acompanya. El CD comprèn un total de disset àries i temes de diversa naturalesa que abasten el període que va del 1580 al 1700, catalogat per ella com a edat d’or per la florida que va acusar tant la música com la poesia. I aquest repertori gira totalment entorn del tema amorós, en un ventall de matisos ampli com ho és el d’autors, amb noms tan definitius com Henry Purcell, Claudio Monteverdi, Tarquino Merula, Antonio Cesti i John Dowland entre els més coneguts. Hi ha, per tant, un trajecte que recorre des del darrer Renaixement a l’esclat del Barroc; del Barroc, tanmateix, sense alguns dels noms més senyers: Händel i Bach. Ve a ser com una lliçó vívida de musicologia selectiva, complementada per la pròpiament acadèmica, aquesta gràcies al llibret en què la mateixa cantant comenta, explica i situa cadascuna de les obres i els autors. La soprano cerca per damunt de tot la fidelitat i l’exactitud amb el món original i s’agraeix la voluntat d’anar tot el més enllà possible, malgrat la dificultat per discernir a què correspon aquest apel·latiu. Malgrat acusar una uniformitat de contingut que frega la monotonia, aquest CD conté moments de gran bellesa, com l’extraordinari Lament de Dido. Jaume Comellas 60 • REVISTA MUSICAL CATALANA COL·LECCIÓ PRIVADA DVD DESCOBRIM “EL TRESOR” DISCOGRÀFIC DE LES PERSONALITATS MÉS RELLEVANTS DEL MÓN DE LES ARTS. JAMES RHODES Piano Man Signum Vision, 2014 greg funnell “La música clàssica és allò que no m’ha abandonat mai. Quan la vida no tenia res a oferir-me, van ser Beethoven, Bach i Chopin els qui em van salvar.” Aquesta és la introducció a Piano Man, el DVD de presentació de James Rhodes, pianista que se’ns ha fet familiar els darrers mesos amb la publicació de la seva autobiografia, Instrumental. Memorias de música, medicina y locura (ressenyada en el número 350 d’aquesta Revista), la presència en ràdios nacionals per parlar de la seva experiència com a víctima de la pederàstia i la participació a la passada edició del Festival Sónar. La vida turmentada de Rhodes i la relació amb els moments estel·lars de les vides dels seus compositors preferits és el fil conductor que ens porta a descobrir-los i a endinsar-nos en la manera com planteja les interpretacions de les seves obres, per a la qual cosa se serveix de les imatges i les emocions que, segons ell, els compositors hi projecten. Solitud, aïllament, turment, alegria, esperança i suïcidi són alguns dels ambients que Rhodes llegeix en aquestes obres i que, relacionant-los amb la seva pròpia vida, intenta explicar amb paraules i transmetre per mitjà del piano. Interpretacions que deixen un regust de treballs en construcció, d’estar a la superfície d’un camp immens per explorar, amb bona tècnica però problemes de dicció i de balanç dinàmic i amb un traçat formal encara de pulcritud escolàstica. Un pianista en formació que, amb valentia, s’atreveix a proposar nous formats per a la música clàssica, que ens obren a noves maneres de pensar-la i de viure-la. I que afirma la música com a necessitat vital. Si no ens creieu, mireu al vostre voltant. Miquel Gené SOPRANO Sondra Radvanovsky Un bon record de la Metropolitan Opera House de Nova York va ser el fantàstic Il trovatore de Verdi vist la temporada 2010-11. El repartiment era el següent: Sondra Radvanovsky (Leonora), Marcelo Álvarez (Manrico), Dolora Zajick (Azucena), Dmitri Hvorostovsky (comte de Luna) i en la direcció Marco Armiliato. La soprano nord-americana –portada de la «Revista Musical Catalana», 343– va ser tota una revelació. Després de debutar l’any 1996, ha estat aclamada a teatres com el Royal Opera House Covent Garden, Opéra National de París, Teatro alla Scala, Wiener Staatsoper, Lyric Opera of Chicago, San Francisco Opera, Gran Teatre del Liceu, Festival de Peralada... Nascuda a Chicago l’any 1969, aquesta soprano lirico-spinto destaca per la seva veu intensa, rodona i per la recreació dels rols protagonistes de les grans òperes de Verdi (Aida, Il trovatore, La forza del destino, Ernani, Don Carlo, Les vespres siciliennes, La traviata, Luisa Miller), Puccini (Tosca, Suor Angelica, Manon Lescaut, La bohème) i Donizetti (Lucrezia Borgia, Norma i les òperes Tudor). Protegida per Plácido Domingo i amb professors com Martial Singher, Ruth Falcon i Diana Soviero, la Radvanovsky és actualment una autèntica reina al Met de Nova York. Aquesta és la seva tria de tres discos: G. Puccini: Tosca. Maria Callas, Carlo Bergonzi, Tito Gobbi. Societé de Concerts. Dir.: G. Prêtre. EMI, 1965. S. Barber: Adagio for strings, op. 11. New York Philharmonic. Dir.: Leonard Bernstein. Sony, 1983 B. Smetana: El Moldava. Berliner Philharmoniker. Dir.: Herbert von Karajan. Deutsche Grammophon, 1968 Ens espera un recital amb ella aquest desembre al Liceu. Una veu inoblidable en el seu millor moment! Per Víctor García de Gomar 61 LLIBRE LLIBRE EL MONOCORDI: CIÈNCIA, ART I SENSUALITAT El beso y el mordisco. Un museo imaginario con vestigios de armonía, consonancia y monocordios Carlos E. Calderón Urreiztieta Huygens Editorial. Barcelona, 2016. 146 pàg. Darrere el suggeridor títol El beso y el mordisco, Carlos Calderón, gran divulgador musical i format com a musicòleg i doctor en humanitats, ens revela la història del monocordi, protoinstrument musical i, sobretot, instrument científic abandonat a un segon terme per l’organologia, el qual, tanmateix, té una funció principal per a la construcció del nostre sistema de notació i la nostra definició auditiva: l’harmonia, la consonància, el temperament... El llibre, un amè alhora que interessant i prolix resum de la seva tesi doctoral, esdevé un recorregut magistral per la història de la creació i evolució del monocordi i el seu ús al llarg dels segles com a instrument pràcticament matemàtic per tal de descobrir, descriure i definir les distàncies entre els sons i els seus misteris, més enllà de l’àmbit purament musical. El llibre també és una revisió i actualització bibliogràfica i historiogràfica sobre el tema, que, gràcies a l’orientació creativa de Calderón, és presentada en un discurs que dista molt de l’habitual to saberut que acostumen a tenir les tesis doctorals. L’estructura del llibre està distribuïda en estances que, resseguint l’original forma de l’índex, dibuixa la forma d’un palau pseudo-renaixentista, o més aviat barroc, en què, conforme el lector s’hi endinsa, l’aproximació al descobriment del misteri –al final de tot del recorregut s’amaga un suggeridor portal eròtic– esdevé més i més atractiu. Diversos tallers proposen la comprensió del problema de la consonància i l’harmonia a través de la construcció d’un monocordi. Però, per a qui l’ebenisteria se li resisteixi, el llibre ve acompanyat d’una aplicació informàtica fàcil de comprendre i utilitzar, que permet reproduir els sons i les distàncies intervàliques que es descriuen al llibre, de factura impecable, norma de la casa de Huygens Editorial. I com que l’erotisme és una de les pràctiques del plaer sensual, com també ho és la musical, cal entendre les receptes delicioses que figuren a l’avantsala de cada estança, de la mateixa manera que cal entendre què tenen en comú un petó i una mossegada amb el monocordi. Mercedes Conde Pons 62 • REVISTA MUSICAL CATALANA MIQUEL PUJADÓ Poemes de capçalera. Triats i comentats per Miquel Pujadó. Editorial Barcanova. Barcelona, 2016. 301 pàgines. El maridatge de producte llibre i producte audiovisual no suposa cap novetat, car aquesta confluència cada dia adquireix més protagonisme, és clar, en productes normalment atípics. És el cas exacte d’aquesta proposta, d’una atipicitat, o sigui intensitat atípica, considerable. Avancem que aquesta condició en constitueix un dels al·licients més suggestius. Miquel Pujadó, sobretot conegut per l’ofici de cantautor, és força més que això: és també, o ho ha estat, professor de literatura, és poeta i és així mateix un publicista en les dues facetes, de notable categoria en treballs que ha escampat en diverses publicacions, entre les quals aquesta mateixa Revista. Els tres oficis es concentren aquí de manera ben fosa, en un aliatge noble i còmode. L’autor fa una tria de ni més ni menys que 93 poemes corresponents a 92 poetes de l’àrea lingüística catalana que abasta el període que comprèn la concreció de la mateixa història de la llengua catalana: o sigui des dels trobadors als nostres dies. Com es pot veure, es tracta d’un recorregut amb un cert caràcter exhaustiu, que, per tant, abasta la totalitat dels poetes catalans més importants: costa de trobar-hi alguna absència mínimament rellevant. De cadascun d’ells tria un poema que per determinades raons considera interessant de posar en consideració. En cada cas en funcions de professor de literatura fa una semblança de l’autor i de la seva obra d’una manera sintètica i pedagògica exemplars. Finalment comenta el poema escollit que publica a continuació. L’apartat audiovisual es concreta en un CD que inclou la versió de 32 d’aquests poemes de viva veu i en la doble vessant, oral –recitat– i musical, en aquells poemes de l’antologia que han estat musicats, amb un balanç de vint d’aquests i la resta recitats. Aquells en part obra del mateix Pujadó i d’altres d’alguns dels representants més conspicus de la Cançó: Raimon, Lluís Llach, Maria del Mar Bonet, Ovidi Montllor, Teresa Rebull, Ramon Muntaner, Celdoni Fonoll, Guillem d’Efak, etcètera. Alhora dotze noms rellevants de l’escena catalana –Josep M. Pou, Carles Canut, Jordi Boixaderas, Victòria Pagès, Mario Gas, Olga Suárez, Joan Pera, Ferran Frauca, Toni Sevilla, Pep Ribas i Mingo Ráfols– reciten l’esmentada dotzena de poemes, amb la seva reconeguda categoria: un autèntic i inhabitual luxe. Els poemes cantats, en tot cas, no apareixen en llurs versions originals –una mancança clara del producte–, sinó en la que ofereix Pujadó, tot procurant ser al màxim fidel a l’origen; no recreant-les; això, naturalment, ultra els poemes musicats per ell mateix. Lliçó magistral de literatura catalana exposada de forma vívida –cant i recitat–, constitueix un producte de característiques originals, atractiu, de lectura –i audició– còmoda i grata i de resultats artístics i, tal com s’ha apuntat, pedagògics molt gratificants. Jaume Comellas 3 4 5 6 7 8 9 10 11 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 Solucions Núm. 353 9 8 7 6 5 4 3 2 1 C R I S T O F O R I S 1 O D E I R D I O A N T G O V A R O N I T N A O R A T E S 2 3 4 S L I C A F OM N O R AA N I NC I SD A T OR E LI B S IE E NB N AO 5 6 7 C A N S A T I C E U O S I S T A L U C A D O U I R A D A I S I O S N S 8 A 9 10 11 Verticals 1. Cordòfon pinçat amb moble inclòs. | 2. Flabiol espanyol, fent la vertical i en llengua vernacla. Cinquanta romans. | 3. Síl·laba que, repetida, fa una cançó de bressol castellana. El director d’orquestra sempre la té (cap amunt). Un faristol desplegat. Do antic fent la vertical. | 4. Instrument cordòfon (de doble corda) amb moments de glòria al final del Renaixement i al Barroc (cap amunt). Nin-non, nina, nin-non. | 5. Els límits d’en Robert (Schumann). Itàlia sense el faristol. Santi Aubert, violinista català contemporani. | 6. La major. Mima’m mama, mima’m. És tan inculte que, fent la vertical, ha perdut la E. | 7. L’intèrpret que dóna el tret de sortida a la sardana. | 8. Donava a llum fent la vertical. Mi major. Una altra casa d’ocell. | 9. Si hi afegim “lla”, tenim l’instrument casteller per excel·lència. Practica, assaja. | 10. Cosa desordenada. Una batuta. Institut Superior de Gaiters d’Ourense. 11. Telemann, Torelli o Toldrà. Indispensable per als cordòfons fregats. Mai perd l’ema. 2 10 Horitzontals 1. L’instrument de llengüeta doble més gran de l’orquestra. | 2. Cordòfon pinçat, instrument rei al Renaixement. Arpa dels déus. | 3. Antonio Lotti (compositor). La major. Instrument sacsejat en mans de Machín. | 4. Cordòfon fregat per excel·lència. Repetit, el cognom d’Alí (el dels quaranta lladres). Senyor. | 5. Poema nupcial del revés (Ricard Lamote de Grignon en va musicar el del Càntic dels càntics). Quiroga, Querol o Queen. | 6. Instrument idiòfon propi de campanars gegants. Casa d’ocell. | 7. Limiten l’Elmer (Bernstein, compositor de cinema). Instrument aeròfon de bisell del senyor vestit de negre que corre pel mig del camp (encara que ara ja no va de negre). Mi major. | 8. Instrument idiòfon, sorollós com ell sol, propi d’infants sorollosos. Inici del ritardando. | 9. Extrems del Barroc. La major. Les russes, una dins l’altra. | 10. A la tarda, a la plaça, a ballar la sardana catalana. Faristol desplegat. Nom original de la flauta de Pan, en honor de la nimfa que fugia del sàtir. | 11. La pruna vestida de dol. Les cinc vocals aleatòriament. 1 11 MÚSICA ENCREUADA Núm. 354 per Eduard V. Patsi 63 CATALUNYA MÚSICA TRANSMISSIONS EN DIRECTE DESEMBRE Divendres 2 de desembre De les 19.30 a les 21.30 h (en directe) Konzerthaus de Viena TEMPORADA DE L’ORQUESTRA SIMFÒNICA DE LA RÀDIO AUSTRÍACA 2016-17 Ernst Krenek: Concert per a violí i orquestra núm. 1, op. 29. Gustav Mahler: Das Klagende Lied (La cançó del lament) per a solistes i orquestra. Ernst Kovacic, violí. Simone Schneider, soprano. Tanja Ariane Baumgartner, mezzosoprano. Torsten Kerl, tenor. Adrian Eröd, baríton. Cor de la Wiener Singakademie. Orquestra Simfònica de la Ràdio Austríaca. Dir.: Cornelius Meister. (120m) Dissabte 3 de desembre De les 18.30 a les 21.50 h (en directe) Òpera Metropolitana del Lincoln Centre de Nova York TEMPORADA DEL MET 2016-17 Giacomo Puccini: Manon Lescaut, òpera en quatre actes. Anna Netrebko, Christopher Maltman, Marcelo Álvarez, Brindley Sherratt, Zach Borichevsky, Philip Cokorinos, Avery Amereau i Scott Scully, entre d’altres. Cor i Orquestra de l’Òpera Metropolitana de Nova York. Dir.: Marco Armiliato. (135m) Dimecres 7 de desembre De les 18.00 a les 20.45 h (en directe) Teatro Alla Scala de Milà TEMPORADA DEL TEATRO ALLA SCALA DE MILÀ 2016-17 Giacomo Puccini: Madama Butterfly, òpera en tres actes. Maria José Siri, Annalisa Stroppa, Bryan Hymel, Carlos Álvarez i Carlo Bosi, entre d’altres. Cor i Orquestra del Teatro alla Scala de Milà. Dir.: Riccardo Chailly. (135m) Dimarts 13 de desembre De les 19.30 a les 22.00 h (en directe) Palau de la Música Catalana ‘EL MESSIES’ PARTICIPATIU 2016. OBRA SOCIAL “LA CAIXA” Georg Friedrich Händel: El Messies, HWV 56, oratori en tres parts. Elisabeth Watts, soprano. Marta Infante, contralt. Emiliano González Toro, tenor. José Antonio López, baix. Participants individuals. Cor i Orquestra Gulbenkian. Dir.: Víctor Pablo Pérez. (120m) Dijous 15 de desembre De les 20.00 a les 21.45 h (en directe) GRAN TEATRE DEL LICEU TEMPORADA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU 2016-17 Richard Strauss: Elektra, tragèdia en un acte. Waltraud Meier, Evelyn Herlitzius, Adrianne Pieczonka, Thomas Randle, Alan Held, Franz Mazura i Renate Behle, entre d’altres. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Josep Pons. (105m) Diumenge 18 de desembre De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC 2016-17 Gustav Mahler: Des Knaben Wunderhorn (El corn de l’abundància), cicle de cançons. Dmitri Xostakóvitx: Simfonia núm. 6, en Si m, op. 54. Thomas Hampson, baríton. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Kazushi Ono. (90m) Diumenge 18 de desembre De les 22.00 a les 22.55 h (en diferit) Auditori de Girona DIA DE LA MÚSICA DE NADAL DE LA UER 2016 Francesc Civil i Castellví: El nostre Nadal, per a cor mixt i orquestra. Coral Sant Jordi. GIOrquestra. Dir.: Lluís Vila i Casañas. (55m) Dilluns 26 de desembre De les 19.00 a les 21.00 h (en directe) Palau de la Música Catalana CONCERT DE SANT ESTEVE 2016 Cors de l’Escola Coral de l’Orfeó Català. Mercè Pi, Glòria Fernàndez, Glòria Coma, Buia Reixach i Esteve Nabona, directors. Orfeó Català. Dir.: Simon Halsey. (120m) GENER Dissabte 7 de gener De les 19.00 a les 22.00 h (en directe) Òpera Metropolitana del Lincoln Centre de Nova York TEMPORADA DEL MET 2016-17 Giuseppe Verdi: Nabucco, òpera en quatre actes. Plácido Domingo, Liudmyla Monastyrska, Jamie Barton, Russell Thomas, Dmitri Belosselski, Danielle Talamantes, Eduardo Valdes i Sava Vemic. Cor i Orquestra de l’Òpera Metropolitana de Nova York. Dir.: James Levine. (139m) Dimecres 11 de gener De les 20.15 a les 23.00 h (en directe) Auditori Elbphilharmonie d’Hamburg CONCERT INAUGURAL DE L’AUDITORI ELBPHILHARMONIE D’HAMBURG Obres de Ludwig van Beethoven, Emilio de’ Cavalieri, Rolf Liebermann, Olivier Messiaen, Michael Praetorius, Wolfgang Rihm, Richard Wagner i Bernd Alois Zimmermann, entre d’altres. Anja Harteros, soprano. Wiebke Lehmkuhl, mezzosoprano. Philippe Jaroussky, contratenor. Jonas Kaufmann, tenor. Bryn Terfel, baix baríton. Iveta Apkalna, orgue. Cor de la Ràdio de Baviera. Cor NDR. Orquestra NDR Elbphilharmonie. Dir.: Thomas Hengelbrock. (100m) Diumenge 15 de gener De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona rikimaru hotta TEMPORADA DE L’OBC 2016-17 Arvo Pärt: Swansong, per a orquestra. Jean Sibelius: Concert per a violí i orquestra en Re m, op. 47. Carl Nielsen: Simfonia núm. 5, op. 50. Boris Belkin, violí. Orquestra Simfònica de 64 • REVISTA MUSICAL CATALANA Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Thomas Dausgaard. (76m) Dimecres 18 de gener De les 20.00 a les 22.20 h (en directe) Gran Teatre del Liceu TEMPORADA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU 2016-17 Jules Massenet: Werther, òpera en quatre actes. Piotr Beczala, Anna Caterina Antonacci, Elena Sancho-Péreg, Joan Martín-Royo, Stefano Palatchi, Antoni Comas i Marc Canturri, entre d’altres. Cor Infantil Amics de la Unió. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Alain Altinoglu. (110m) Dissabte 21 de gener De les 19.00 a les 22.20 h (en directe) Òpera Metropolitana del Lincoln Centre de Nova York TEMPORADA DEL MET 2016-17 Charles Gounod: Roméo et Juliette, òpera en cinc actes. Diana Damrau, Vittorio Grigolo, Mikhaïl Petrenko, Elliot Madore, Virginie Verrez, Laurent Naouri, Diego Silva, Diana Montague, Oren Gradus, David Crawford i Tony Stevenson. Cor i Orquestra de l’Òpera Metropolitana de Nova York. Dir.: Gianandrea Noseda. (170m) Diumenge 22 de gener De les 18.00 a les 20.30 h (en directe) Gran Teatre del Liceu 54a EDICIÓ DEL CONCURS INTERNACIONAL DE CANT FRANCESC VIÑAS. CONCERT FINAL Recital dels guanyadors dels principals premis d’aquesta convocatòria. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Daniel Gil de Tejada. (150m) Diumenge 29 de gener De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC 2016-17 Dmitri Xostakóvitx: Simfonia núm. 4, en Do m, op. 43. Orquestra del Teatre Mariïnski. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Valery Gergiev. (70m) Dilluns 30 de gener De les 19.00 a les 21.00 h (en directe) Palau de la Música Catalana 30è ANIVERSARI DE LA CAPELLA DE MINISTRERS Llibre vermell de Montserrat. Capella de Ministrers. Dir.: Carles Magraner. (90m) GAUDEIX DE LA MILLOR INFORMACIÓ MUSICAL A LA REVISTA MUSICAL CATALANA 20€ PER UN ANY (PAPER) 10€ PER UN ANY (DIGITAL) 25€ PER UN ANY (PAPER + DIGITAL) ARA AMB UNA BANDA SONORA EXCLUSIVA EN CADA VERSIÓ DIGITAL Com a subscriptor de la «Revista Musical Catalana» tens dret a un 20% de descompte en la compra de dues entrades per concert, a les Taquilles del Palau de la Música Catalana, per als següents cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música de la temporada 2015-16: Palau 100 Grans Veus, Bach, Piano, Cambra i Constel·lació, Simfònics, Tardes, Cantates de Bach, Cicle Coral Orfeó Català, Concert de Sant Esteve, Intèrprets Catalans, Concerts Familiars, El Primer Palau, Orgue al Palau, Estiu al Palau, ECHO Rising Stars i ONCA. Només cal presentar el darrer rebut de la subscripció. Al nostre web trobaràs altres promocions i descomptes per gaudir de l’àmplia oferta musical catalana al millor preu. Més informació: www.revistamusical.cat/subscripcions 65 MELÒMANS CARLOS RUIZ ZAFÓN ~ ESCRIPTOR “COMPONDRE EM PERMET EXPLORAR NOUS CAMINS D’EXPRESSIÓ” Quan acaba de veure la llum la seva nova novel·la, El laberint dels esperits (Ed. Columna), que tanca la saga d’El cementiri dels llibres oblidats iniciada amb L’ombra del vent (Ed. Planeta), un dels escriptors més llegits al nostre país ens descobreix la seva faceta com a compositor i el seu vincle especial amb la música i el piano, tant en l’àmbit personal com per crear les captivadores atmosferes dels seus best-sellers. text Sílvia Díez · fotografia Carlos Ruiz Zafón Ningú no el va introduir en la música. “Vaig aprendre pel meu compte, cosa que no recomano. Em deixaven un vell piano al col·legi que sonava com si estigués en un vaixell enfonsat. Però aconseguia partitures, les analitzava i intentava comprendre com funcionaven les progressions, les harmonitzacions, el contrapunt, etc. Aquesta ha estat la manera com he intentat aprendre música”, confessa Carlos Ruiz Zafón des de Los Angeles. VERSIÓ AMPLIADA A WWW.REVISTA MUSICAL.CAT SÍLVIA DÍEZ: ¿Es definiria com un compositor autodidacta? CARLOS RUIZ ZAFÓN: No sé si em puc definir com a compositor, la música per a mi és un hobby, una passió. No tinc cap pretensió respecte de la música que escric, només em mou l’interès d’experimentar i un gran plaer en fer-ho. Compondre em permet explorar nous camins d’expressió als quals només puc accedir mitjançant aquesta forma creativa. Vaig començar a compondre a l’adolescència, ara només busco complaure’m a mi mateix, explorar idees, textures que m’intriguen i, sovint, escriure peces que acompanyen les històries i els personatges en els quals estic treballant. SD: ¿Hi ha coses comunes a l’hora d’escriure novel·les i d’escriure música? CRZ: Per a mi els dos són llenguatges narratius i es basen en l’arquitectura i l’estructura, alhora que es desenvolupen en textures, timbres, color, tempo, articulacions, harmonies, etc. Tots dos expressen idees i emocions i tenen una estructura seqüencial, d’acumulació de tensió, d’estratificació per capes de significats i de forma. Tots dos són bàsicament tant forma com fons i s’erigeixen en llenguatges dramàtics que permeten expressar emocions en un codi molt complex que el receptor pot absorbir sense necessitat de comprendre el principi tècnic que els sustenta. Tots dos signifiquen una posada en escena en estat pur. 66 • REVISTA MUSICAL CATALANA SD: La Simfònica del Vallès li va encarregar compondre una suite simfònica per a L’ombra del vent. Com va viure aquesta proposta? CRZ: Em vaig sentir molt honorat i afortunat perquè a qualsevol compositor, fins i tot per a un de tan modest com jo, la perspectiva de poder escoltar la seva música interpretada per una gran orquestra com la Simfònica del Vallès és un regal indescriptible. Tinc un deute de gratitud amb aquest grup de músics que presideix Jordi Cos i amb la tasca magistral de Gregori Ferrer. M’encantaria que algun dia poguéssim repetir l’experiència. SD: Com transforma en música els escenaris, personatges i atmosferes que formen part de les seves novel·les? CRZ: M’agrada pensar que un escriptor té en el llenguatge una gran orquestra simfònica a les seves mans, amb infinites possibilitats d’estructura i expressió. Una novel·la hauria de ser una gran simfonia feta de paraules. El fet d’escriure música per a les meves pròpies històries ve del meu interès en la música cinematogràfica, un gènere que em fascina i que va ser el que em va portar a interessar-me per la tradició simfònica. El procés d’intentar aproximar-me a una història, als seus personatges, la seva atmosfera i la seva textura mitjançant la música és una cosa que m’ajuda a trobar una porta d’entrada lateral a l’escriptura. SD: Si fos famós com a músic, a qui li agradaria assemblar-se? CRZ: No tinc ambició de ser famós per la música que componc. Hi ha tants grans compositors i músics professionals en actiu, que la idea d’unir-me a ells, encara que fos al furgó de cua, em sembla una ximpleria. Tot i això, el meu compositor viu favorit és el gran John Williams, a qui he tingut l’honor de conèixer personalment i a qui admiro des que era un nen. Ara, no se m’acudiria ni durant un segon aspirar a semblar-me a algú com ell. La llista dels meus compositors preferits ocuparia tota la revista; a més del meu admirat John Williams, hi posaria: Bach, Mozart, Haydn, Beethoven, Debussy, Ravel, Schubert, Händel, Richard Strauss, Prokófiev, Hindemith, Stravinsky, Rimski-Kórsakov, Gerald Finzi, David Diamond, Fauré, Ravel, Bruckner, Mahler, Elgar i tants d’altres... Intensament clàssics Descobreix la temporada! Amb òpera, jazz, música de pel.lícules, les transmissions dels millors concerts mundials de música clàssica i una graella plena de novetats perquè gaudeixis, en cada moment, de la força de la música. catmusica.cat 67 ELEKTRA STRAUSS © Pascal Victor / ArtcomArt Del 7 al 23 de desembre Direcció musical Josep Pons Direcció d’escena Patrice Chéreau ( 2013) Reposició Vincent Huguet Intèrprets Waltraud Meier, Evelyn Herlitzius, Adrianne Pieczonka, Thomas Randle, Alan Held, Franz Mazura, Renate Behle, Florian Hoffmann Orquesta Sinfónica y Coro del Gran Teatre del Liceu Directora del Cor Conxita Garcia 68 • REVISTA MUSICAL CATALANA Vídeo A partir d’ 11€ liceubarcelona.cat / 902 787 397