Revista Musical Catalana. Núm. 358 Agost - Setembre 2017
Editorial / IMPRESCINDIBLES Mercedes Conde Pons / NOTÍCIES In Memoriam. Josep-Lluís Guzman Antich. El músic enamorat de la seva terra. Mònica Pagès / Fons Musicals de Catalunya: Fons Josep Pi del Museu de la Mediterrània de Torroella de Montgrí (TomP). Marta Grassot / In Memoriam. Pere Artís i Benach. Pedra viva de la cultura musical. Xosé Aviñoa / En portada: Quartet Casals. Vint anys de referència. Ana María Dávila / Actualitat: La sonda Voyager. Nova salutació a l’univers 40 anys després. Javier Blánquez / Reportatge: A la vora del mar. Instruments musicals de la Mediterrània. Oriol Rossinyol / Reportatge: Salvar la Sala Granados. Com es perden les sales de concerts de Barcelona. Mònica Pagès i Santacana / Entrevista: Carlos Álvarez. L’edat d’or del baríton malagueny. Mercedes Conde Pons / Dossier: 180è aniversari del Conservatori del Liceu. 180 anys de tradició i innovació. L'educació musical avui. Ensenyar i aprendre música a Catalunya, una simfonia inacabada. Mila Rodríguez Medina i Francesc Xavier Alern / Músiques modernes: Revisitings. La transformació com a eix d’una proposta musical. Miquel Gené / L'ànima del so. Jose Ramos. Elèctriques ‘made in’ Barberà. Josep Barcons / El compositor. Giuseppe Verdi. El triomf de la perseverança. Marc Busquets Figuerola / Escenaris del món. Bayreuth Festspielhaus. Un teatre per a l’obra d’art total. Mercedes Conde Pons / Accents / Col·lecció privada: Angela Gheorghiu. Víctor García de Gomar / Música encreuada. Eduard V. Patsi / Música a la ràdio / Melòmans: Manuel Huerga. Realitzador. Sílvia Díez
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
REVISTA MUSICAL CATALANA NÚM. 358 358 CARLOS ÁLVAREZ L’edat d’or del baríton malagueny 598003 771887 LA SONDA ‘VOYAGER’ 40 anys saludant l’univers 9 AGOST - SETEMBRE 2017 | 4€ 00358 LA SALA GRANADOS I les sales desaparegudes a Barcelona VINT ANYS EN RUTA QUARTET CASALS DOSSIER: 180 ANYS D’EDUCACIÓ MUSICAL AL CONSERVATORI DEL LICEU EDITORIAL Mercedes Conde Pons Directora coral catalana que aplega, entre els seus membres, la principal pedrera dels cors, corals i orfeons de Catalunya. La «Revista Musical Catalana» es suma a aquesta enhorabona, tot destacant la singularitat i personalitat pròpia de cada un dels premiats, que no han cedit mai per la pressió del context sociopolític, tot mantenint sempre la integritat en el seu quefer i essent, així, exemple i referents culturals. En aquest sentit, ens complau presentar als lectors un número molt estival, que té en portada un Premi Nacional de Catalunya de l’edició 2016: el Quartet Casals. La formació de cambra catalana, líder d’una nova generació de músics de primera línia internacional, celebra aquest 2017 el seu vintè aniversari. I ho fa amb una imatge festiva i un projecte que transmet plena maduresa: la integral dels Quartets de corda de Ludwig van Beethoven. 356 Una proesa pròpia només de les grans formacions que han deixat petjada al llarg de la història de la música i que, de ben segur, serà tot un viatge digne d’emprendre amb ells, ni que sigui amb Vespa... L’estiu començava amb la bona notícia de l’entrada en vigor de la rebaixa de l’impost del 21% al 10% RAIMON UN ADÉU DES DEL PALAU per a les espectacles en directe, inDE LA MÚSICA CATALANA closa dins la Llei de pressupostos generals de l’Estat espanyol del DE LA MÚSICA CATALANA 2017. Una notícia positiva que, UN ADÉU DES DEL PALAU malgratRAIMON tot, deixa un panorama desolador pel que han suposat els cinc anys d’estretors des de la seva entrada en vigor el 2012. Sales de teatre i de concerts podran respirar més tranquils aquest estiu i les properes temporades, no així les sales de cinema, ni la música enregistrada, que segueixen patint unes mesures pròpies d’un país que no sembla estimar-se gaire la seva cultura ni, per tant, el seu futur. ANDRÁS SCHIFF Estimar a través del piano TEMPORADES 2017-18 El Palau, el Liceu i L’Auditori presenten les seves programacions DOSSIER: L’EVOLUCIÓ DE L’ENREGISTRAMENT ENTRE ELS S.XX i XXI DOSSIER: L’EVOLUCIÓ DE L’ENREGISTRAMENT ENTRE ELS S.XX i XXI 6 53 . MÚN A N A L ATA C L A C I SUM AT S I V ER 65300 300895 788177 9 9 771887 598003 00356 REVISTA MUSICAL CATALANA NÚM. 356 EL CONSELL NACIONAL de la Cultura i de les Arts (CoNCA) lliurà el mes de juny passat els Premis Nacionals de Cultura 2017. Entre els guardonats d’aquesta edició –literats, actrius, dibuixants, cineastes, músics...–, hi ha tres noms que ens fa una il·lusió especial destacar. En primer lloc, Raimon (portada de l’RMC, número 356). El cantautor de Xàtiva rebia finalment un reconeixement de Catalunya a la seva llarga i prolífica trajectòria en defensa de la llengua catalana com a cantant i autor, amb “una concepció de la cultura on el lirisme i la recerca de la bellesa conflueixen amb un clar compromís social i cultural que ha transformat en símbol els valors de llibertat i reivindicació dels drets col·lectius dels pobles”. El cantant, com saben els nostres lectors, es va acomiadar dels escenaris amb dotze recitals al Palau de la Música Catalana durant el mes de maig, amb un èxit d’audiència insospitat. En segon lloc, Hèctor Parra (portada de l’RMC, número 347) ha estat premiat per la seva tasca com a compositor, que destaca “per la seva recerca sonora mitjançant recursos tant electrònics com d’improvisació conduïda, amb els quals aconsegueix una gran expressivitat que enriqueix el discurs compositiu, que li ha atorgat una reconeguda projecció internacional”. I en tercer lloc, el Secretariat de Corals Infantils de Catalunya (SCIC), que enguany celebra el cinquantenari de la seva fundació, ha estat reconegut “per la seva contribució a l’educació musical d’infants i adolescents de Catalunya amb la promoció del cant coral”. L’SCIC està integrat actualment per 120 corals catalanes, que representen un total de 3.000 cantaires de 5 a 16 anys, i és un organisme cabdal per vertebrar la gran família seves programacions L’Auditori presenten les El Palau, el Liceu i TEMPORADES 2017-18 del piano Estimar a través ANDRÁS SCHIFF COL·LABOREN EN AQUEST NÚMERO Mònica Pagès és periodista especialitzada en música clàssica. És autora del llibre Acadèmia GranadosMarshall: cent anys d’escola pianística a Barcelona (2001) i de l’article Salvar la Sala Granados. Francesc Xavier Alern és professor de musicologia de la UAB, crític musical i intèrpret de música antiga. Com a docent ha treballat en tots els àmbits d’ensenyament musical i analitza la situació de l’educació musical. Javier Blánquez és periodista cultural i crític musical. Col·labora a «El Mundo» i en publicacions especialitzades en cultura popular. Ens parla sobre la música de la sonda ‘Voyager’. 356 Ana María Dávila és periodista especialitzada en àmbit cultural i musical i autora de la biografía sobre la pianista Maria Canals. Entrevista el Quartet Casals. Mila Rodríguez és musicòloga, periodista i una apassionada de les noves músiques. És l’autora de la primera part del dossier dedicat al Conservatori del Liceu. WWW.REVISTAMUSICAL.CAT Núm. 358 • Agost-Setembre 2017 5a Època • Any XXXIII www.revistamusical.cat facebook.com/ revistamusicalcatalana twitter.com/RevistaMusCat Consell editorial: Rafael Argullol, Josep M. Busquets, Salvador Cardús, Benet Casablancas, Jaume Comellas, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Albert Guinovart, Carles Guinovart, Lluís Millet i Loras, Ramon Muntaner, Antoni Pallès, Àlex Robles Fitó, Antoni Ros Marbà, Àlex Susanna i Josep Vila i Casañas. Edita: Sàpiens Publicacions (Sàpiens, SCCL) Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana Conceptualització i realització editorial: Àrea de desenvolupament i nous projectes: Sàpiens Publicacions (Sàpiens, SCCL) www.som.cat Director de l’àrea: Pere Romanillos promanillos@sapienspublicacions.cat Coordinació: Sílvia Díez Direcció: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Disseny editorial: Albert Bernat Redacció: Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 Impressió: Rotocayfo (Impresia Ibérica) Consell de Redacció: Josep Barcons, Mercedes Conde Pons, Elena Cuesta, Sílvia Díez, Javier Pérez Senz, Toni Quero i Pere Romanillos. Col·laboren en aquest número: Francesc Xavier Alern, Josep Barcons Palau, Javier Blánquez, Marc Busquets, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Ana María Dávila, Sílvia Díez, Víctor García de Gomar, Miquel Gené, Pep Gorgori Mònica Pagès, Javier Pérez Senz, Mila Rodríguez, Oriol Rossinyol, Lluís Trullén Eduard V. Patsi i Jacobo Zabalo. Il·lustració: Roger Pibernat Distribució UDL Libros Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Membre de l’APPEC Membre de CEDRO Versió digital: iQuiosc.cat IMPRESCINDIBLES .................................. 6 NOTÍCIES ....................................................... 10 EN PORTADA QUARTET CASALS Vint anys de referència ......................................... 14 ACTUALITAT LA SONDA ‘VOYAGER’ Nova salutació a l’univers 40 anys després ....... 18 REPORTATGE A LA VORA DE LA MAR Instruments musicals de la Mediterrània ......... 22 REPORTATGE SALVAR LA SALA GRANADOS Com es perden les sales de concerts de Barcelona ........................................................ 26 ENTREVISTA Publicitat: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Portada: Quartet Casals Foto d’Igor Cortadellas EDITORIAL ..................................................... 3 CARLOS ÁLVAREZ L’edat d’or del baríton malagueny ..................... 30 Mariona Carulla i Font, presidenta DOSSIER c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 93 295 72 00 Palau de la Música Catalana, telèfon d’atenció al client: 902 442 882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat www.orfeocatala.cat 180è ANIVERSARI DEL CONSERVATORI DEL LICEU 180 anys de tradició i innovació .............. 34 Amb el suport de: L’EDUCACIÓ MUSICAL AVUI Els articles publicats a la «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. Ensenyar i aprendre música a Catalunya, una simfonia inacabada .......................... 38 34 josep molina A ues t revistq a té a sonorabanda Escolt . a Spota-la ify 52 MÚSIQUES MODERNES REVISITINGS La transformació com a eix d’una proposta musical .................................................................. 42 L’ÀNIMA DEL SO JOSE RAMOS Elèctriques ‘made in’ Barberà ............................ 46 GIUSEPPE VERDI El triomf de la perseverança .............................. 50 jochen quast EL COMPOSITOR 30 ESCENARIS DEL MÓN BAYREUTH FESTSPIELHAUS Un teatre per a l’obra d’art total ......................... 52 ACCENTS ...................................................... 56 MÚSICA ENCREUADA ....................... 63 MÚSICA A LA RÀDIO .......................... 64 MANUEL HUERGA Realitzador .......................................................... 66 quim roser MELÒMANS IMPRESCINDIBLES CONCERT SIMON RATTLE I L’ORFEÓ 19 D’AGOST AL ROYAL ALBERT HALL DE LONDRES Aquest estiu, l’Orfeó Català i el Cor de Cambra del Palau viuran una de les fites més importants de la seva història debutant al prestigiós festival BBC Proms de Londres. L’Orfeó Català torna a Londres després d’haver-hi debutat el 25 d’abril de 2015, junt amb el Cor de Cambra del Palau, al Royal Festival Hall en concert amb la London Philharmonic Orchestra. En aquesta ocasió, ambdós cors sumaran les seves veus a les del CBSO Chorus i el London Symphony Chorus, tot actuant al costat de la London Symphony Orchestra, sota la batuta de Sir Simon Rattle. El concert serà al Royal Albert Hall, on interpretaran els Gurrelieder d’Arnold Schönberg. La cita d’enguany és el resultat del pla d’internacionalització dels cors que la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana impulsa des de fa uns anys i que amb Simon Halsey com a director artístic dels cors de l’Orfeó Català i assessor artístic del Palau comença a donar els seus fruits. Amb ell, el 17 d’agost, l’Orfeó Català actuarà en solitari a la Southwark Cathedral de Londres. • 19/08 (19.30 h). Royal Albert Hall • Preus: 14 a 60 £ • Organitza: BBC Proms Festival 2017. www.bbc.co.uk 6 • REVISTA MUSICAL CATALANA FESTIVALS D’ESTIU INTERNACIONALS DE JULIOL A SETEMBRE Festival Internacional de Santander El Festival Internacional de Santander llança la casa per la finestra en aquesta edició amb un gruix d’orquestres convidades de gran ressò. La BBC Philharmonic, sota la direcció de Juanjo Mena; la Royal Philharmonic Orchestra, amb Charles Dutoit a la batuta; el Balthasar Neumann cor i ensemble, sota la direcció del seu fundador, Thomas Hengelbrock. Però també l’actuació de Jordi Savall, la visita de James Judd amb l’Asian Youth Orchestra, així com el Requiem de Verdi amb l’Orquestra Filharmònica de Luxemburg, sota la direcció de Gustavo Gimeno. La Cincinnati Symphony Orchestra clausurarà el festival amb el violinista Renaud Capuçon. www.festivalsantander.com JULIOL I AGOST Rolando Villazón i Cecilia Bartoli; Lear d’Aribert Reimann, sota la batuta de Franz Welser-Möst, i Lucrezia Borgia de Donizetti, amb Juan Diego Flórez. www.salzburgerfestspiele.at D’AGOST A OCTUBRE Festival de Lucerna El Festival de Lucerna comença l’11 d’agost i s’estén fins al 20 d’octubre amb una programació inesgotable de concerts simfònics, de cambra i òpera. Enguany la programació posarà el focus sobre l’obra de Richard Strauss, Txaikovski i Stravinsky. Així, el Festival s’inaugurarà amb l’Orquestra del Festival de Lucerna, sota la direcció de Riccardo Chailly, amb un programa íntegrament dedicat a Richard Strauss, amb tres poemes simfònics: Així parlà Zarathustra, Les entremaliadures de Till Eulenspiegel i Mort i transfiguració. També hi actuaran la Chamber Orchestra of Europe amb Bernard Haitink, i la West-Eastern Divan Orchestra, sota la direcció de Daniel Barenboim. John Eliot Gardiner hi recalarà amb la seva trilogia monteverdiana i s’hi oferiran diversos seminaris, activitats i audicions de l’obra de Wolfgang Rhim. www.lucernefestival.ch JULIOL I AGOST AGOST Salzburg Festspiele El festival de Salzburg continua sent la cita estel·lar, amb propostes inesgotables per a tots els gustos. El Requiem de Mozart amb MusicAeterna i Teodor Currentzis; el Quartet Casals interpretant Haydn i Messiaen amb Igor Levit i Markus Hinterhäuser; Jordi Savall i Le Concert des Nations i l’homenatge de John Eliot Gardiner en el 450 aniversari de Claudio Monteverdi amb les tres òperes del compositor de Cremona: L’Orfeo, Il ritorno d’Ulisse in patria i L’incoronazione di Poppea. Més títols operístics com La clemenza di Tito, amb Teodor Currentzis i Peter Sellars; Lady Macbeth de Mtsensk, amb Mariss Jansons i la veu de Nina Stemme; Aida, amb Anna Netrebko i Riccardo Muti; Wozzeck, amb Vladimir Jurowski i la régie de William Kentridge; I due Foscari, amb Plácido Domingo; Ariodante de Händel, amb Festival d’Edimburg Del 4 al 27 d’agost la ciutat escocesa d’Edimburg acull un festival de música, teatre, dansa i òpera que conjuga una programació d’allò més eclèctica. Títols operístics com La valquíria de Wagner, Peter Grimes de Britten, La damnation de Faust de Berlioz, la trilogia de Monteverdi dirigida per J. E. Gardiner, La bohème de Puccini, Macbeth de Verdi, Don Giovanni de Mozart... i l’actuació de músics de renom com Bryn Terfel, Pablo Heras-Casado, Mitsuko Uchida, Joshua Bell, l’Orquestra del Teatre Mariïnski, sota la direcció de Valery Gergiev; la Filarmonica della Scala, sota la direcció de Riccardo Chailly; la Cincinnati Symphony Orchestra, sota la direcció de Louis Langrée, o la Budapest Festival Orchestra, sota la direcció d’Iván Fischer. www.eif.co.uk dario acosta sebastian h√§nel Quinzena Musical de Sant Sebastià Per proximitat geogràfica, la Quinzena Musical de Sant Sebastià acull també algunes de les formacions presents a Santander, com l’Asian Youth Orchestra, el Balthasar Neumann cor i ensemble i l’Orquestra Filharmònica de Luxemburg, novament sota la direcció de Gustavo Gimeno. Amb aquesta darrera formació oferiran dos concerts, un dels quals novament el Requiem de Verdi i amb l’actuació de l’Orfeón Donostiarra. En l’àmbit operístic destaca la versió concertant del Fidelio de Beethoven de la BBC Philharmonic, sota la direcció de Juanjo Mena, i l’única funció escenificada de Les noces de Fígaro de W. A. Mozart amb l’Orquestra Simfònica d’Euskadi, sota la direcció musical de Yi-Chen Lin. www.quincenamusical.eus 7 ÒPERA ‘IL VIAGGIO A REIMS’ EL GRAN TEATRE DEL LICEU proposa una pretemporada operística ben atractiva gràcies a la programació al setembre d’Il viaggo a Reims, òpera en un acte de Gioachino Rossini que va ser estrenada el 19 de setembre de 1825 al Théâtre Italien de París en ocasió de la coronació del rei francès Carles X a Reims. Per celebrar aquesta festivitat, Rossini en col·laboració amb el seu llibretista Luigi Balocchi van concebre una sàtira hilarant de la vella aristocràcia a l’entorn d’un balneari, Il Giglio d’Oro situat a la Lorena francesa. De camí cap a Reims, el balneari es converteix en lloc de trobada de tot un seguit d’estrafalaris convidats, principalment ambaixadors de diversos països que han d’assistir a la coronació, que es queden atrapats i sense possibilitat d’arribar a temps a la coronació. La casuística promou la posada en contacte de totes aquestes personalitats, que organitzen la seva pròpia celebració per honorar el nou rei de França, no exempta de moments de gran comicitat, propis de l’òpera bufa de la qual Rossini era un gran ambaixador. Rossini escriu un bon nombre de pàgines de gran bellesa que, poc temps després, reciclaria per a una òpera de gran èxit, com va ser Le Comte Ory. Per això l’obra original no va entrar a formar part del repertori habitual de Rossini, fet pel qual s’explica que no s’estrenés al Liceu fins a l’any 2003. En aquesta ocasió, l’última òpera italiana de Rossini torna a l’escenari del Liceu amb una producció que Emilio Sagi va crear per encàrrec del Rossini Opera Festival de Pesaro i el Teatro Real de Madrid. I tal com es fa al Festival Rossini per excel·lència, el Liceu proposa un títol ideal per al rodatge dels joves cantants i és per això que el repartiment, àmpliament coral per exigències del títol, inclou un gran nombre de joves talents del cant al costat d’artistes consagrats. Veus com les de Sabina Puértolas, Irina Lungu, Maite Beaumont, Lawrence Brownlee, Pietro Spagnoli o Carlos Chausson s’alternaran amb els més joves Adriana González, Marina Viotti, Juan de Dios Mateos, Xavier Anduaga i Carles Pachón, entre d’altres. A més, la direcció musical és a càrrec de Giacomo Sagripanti, especialista en Rossini i guanyador dels International Opera Awards de Londres com a millor director musical jove el 2016. • Del 13 al 20/09. Il viaggio a Reims de Gioachino Rossini • Preus: de 12 a 270 euros • Organitza: Gran Teatre del Liceu. www.liceubarcelona.cat 8 • REVISTA MUSICAL CATALANA irina sidorenko DEL 13 AL 20 DE SETEMBRE AL GRAN TEATRE DEL LICEU ment en l’àmbit del lied, Copons interpretarà un repertori que inclou obres de Robert Schumann, Johannes Brahms, Edvard Grieg i Richard Strauss. El concert tindrà lloc a la Sala Domènech i Montaner del Recinte Modernista de Sant Pau. El dia 25 el Museu de la Música acollirà el concert final de les masterclasses que el pianista anglès oferirà a un seguit d’alumnes seleccionats. www.lifevictoria.com 23/09. L’Orquestra Simfònica del Vallès inicia el seu cicle Simfònics al Palau en plenes festes de La Mercè interpretant la Novena Simfonia de Beethoven, amb les veus del Cor de Cambra de Granollers i el Cor Lieder Càmera. En el mateix oferirà un recital guitarrístic en solitari. www.palaumusica.cat felix broede 28/09. El Palau de la Música Catalana inicia el seu cicle dedicat a Bach amb el concert que el violoncel·lista Steven Isserlis dedica a les Suites per a violoncel sol de J. S. Bach. Descobertes com a obres de concert per Pau Casals, segons Isserlis “les Suites de Bach són obres tan perfectes i sublims, que sembla que no estiguem mai preparats per afrontar-les”. Interpretarà les número 1, 5 i 6. www.palaumusica.cat dalla Scala de Milà amb el seu director principal, Riccardo Chailly, omplen un festival que inaugurarà l’Staatskapelle Berlin i Daniel Barenboim tocant la Simfonia núm. 8 d’Anton Bruckner. www.berlinerfestspiele.de/de/aktuell/festivals/musikfest_berlin CATALUNYA SETEMBRE 20/09. El LIFE Victoria comença l’activitat al setembre amb el recital de la soprano terrassenca Elena Copons i el pianista Sholto Kynoch. Premiada internacional- 29/09. L’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya comença la seva temporada de concerts 2017-18 amb una obra cabdal de la literatura simfònica romàntica com és la Simfonia núm. 3, “Heroica” de Ludwig van Beethoven, “l’obra impossible de tocar”, com es va dir a la seva època. Seguint la batuta de Kazushi Ono, el seu director titular, actuarà també el violinista lituà Julian Rachlin interpretant un dels concerts per a violí i orquestra més emblemàtics, com és el de P. I. Txaikovski. www.auditori.cat Selecció realitzada per Mercedes Conde Pons AQUESTA CARTELLERA POT PRESENTAR CANVIS DE DARRERA HORA. concert, que dirigirà el seu nou titular, James Ross, s’interpretarà el Concert per a piano, batucada i orquestra de l’alacantí Ricardo Llorca, amb la pianista Rosa Torres Pardo com a solista. www.palaumusica.cat 27/09. El cicle Mestres de la Guitarra al Palau comença al setembre amb dos concerts, el primer dels quals protagonitzat pel guitarrista napolità Aniello Desiderio i el Barcelona Guitar Trio, amb un programa per determinar. Aniello Desiderio ha estat elogiat per noms com Chick Corea, John McLaughlin i Lorin Maazel. Tres dies més tard Ali Jorge Arango berta tiana AGOST I SETEMBRE Musikfest Berlin Del 31 d’agost al 18 de setembre de 2017, el Musikfest Berlin ofereix 19 dies de festival en diferents espais de la ciutat: Berliner Philharmonie, Konzerthaus, la nova Pierre Boulez Saal o la catedral de Sant Hedwig. El projecte estrella és, evidentment, la trilogia d’òperes de Claudio Monteverdi que John Eliot Gardiner haurà passejat per mig Europa durant l’estiu. Intèrprets com Isabelle Faust, Leonidas Kavakos, Royal Concertgebouw Orchestra amb Daniele Gatti, l’orquestra Music Aeterna amb Teodor Currentzis, Ensemble Musikfabrik, SWR Symphony Orchestra amb Peter Rundel i, finalment, la Filarmonica 9 NOTÍCIES IN MEMORIAM JOSEP-LLUÍS GUZMAN ANTICH EL MÚSIC ENAMORAT DE LA SEVA TERRA QUAN UN ARTISTA ENS DEIXA, la seva obra pren un altre relleu, sembla que s’il·lumini amb tota l’existència que ha traspassat i que es pugui contemplar més clarament l’essència del seu creador. En el cas de Josep-Lluís Guzman Antich, mort el 14 d’abril passat als seixanta-dos anys, la seva música sembla arrelar-se encara més en la terra que sempre va inspirar la seva obra. Josep-Lluís Guzman vivia la creació com el pagès llaura la terra, amb esforç i amb naturalitat, amb obstinació i amb perseverança, “amb el somni de trobar el meu hortus conclusus”, deia. Volia deixar una empremta que fos pròpia, que tingués tots els colors que ell trobava en un camí de cançons, tal com es titula un dels seus cicles d’harmonitzacions de cançons tradicionals de Ponts i de Tiurana que va realitzar entre el 1993 i el 1996. No li agradaven les grandiloqüències sonores o les pretensions de l’avantguarda imperant a la segona meitat del segle XX. Més aviat s’hi confrontava amb el seu caràcter sorneguer i alhora irredempt, seguint les passes de personalitats com Francesc Alió i el Cançoner Popular de Catalunya, com Amadeu Vives, Frederic Mompou, Robert Gerhard, Manuel de Falla, Alban Berg o Bela Bartók, de mestres com Manuel Oltra, Josep Soler o Carles Guinovart, i també de la llum musical de l’“Stella Splendens” del Llibre vermell de Montserrat, la seva altra font original sonora. Volia fugir de totes les etiquetes, de totes les convencions, escapar de la seva generació marcada per la dictadura dels “ismes”: “Jo sento i escolto el temps musical com un moviment modulant, i per això no m’agrada la música inharmònica, perquè em fa sentir en un planeta estrany, en un lloc on no m’espera ningú”, deia ell mateix al seu disc Records i petjades, que va enregistrar el pianista Santi Riu. Els darrers vuit 10 • REVISTA MUSICAL CATALANA anys Guzman va acabar seguint la seva ànima de cantautor, que expressava amb la guitarra, com va poder fer en el seu treball recent Parelluna, acompanyant la soprano Montserrat Seró. Fill de Sabadell i del clarinetista Francesc Guzman Aponte, en Josep-Lluís va seguir la nissaga musical de la seva família, d’orígens valencians, i la petjada del seu oncle guitarrista, Jaume Antich. Va estudiar flauta travessera i va tocar a l’Orquestra de Joventuts Musicals de Sabadell, al Quartet Laietà i també al grup de rock Zarpa. Anys més tard esdevindria un mestre que sempre recordaran els seus deixebles al Conservatori de Música de Sabadell, a l’Escola de Música de Ponts i al Conservatori de Cervera. Un mestratge que també va transmetre al seu fill Francesc, violinista i compositor, que segueix el llinatge musical dels Guzman i que també ha rebut per part de mare, neta de la soprano Conxita Badia i neboda del compositor Narcís Bonet. I entre les classes, els darrers anys també a l’Escola Musicant de Barcelona, i la composició, Josep-Lluís Guzman practicava la direcció coral a la Coral Pontsicana, a l’Orfeó de Tremp i a l’Orfeó Artesenc. La seva petjada pel món coral li va merèixer el reconeixement del Primer Premi de Composició de la FCEC el 1995 i tres Premis Ciutat de Reus (1989, 1995 i 1996). Josep-Lluís Guzman ens deixa una obra prominent en el camp coral, amb harmonitzacions de cançons tradicionals i amb obres pròpies, com Dos poemes de Miguel Hernández, Nit de Sant Llorenç amb text de Cristina Esteve o La rosa marcida amb text de Verdaguer. En el camp instrumental, hi trobem les obres per a piano sol, per a música de cambra, les obres simfòniques Cançó de llaurar o Els camins el sol, les Confidències a Antonio Machado sobre un poema de Pere Quart per a soprano i orquestra o la cantata El càntic dels càntics. També ens ha deixat una obra pòstuma, l’obra coral Tot canta en el món, amb text d’Apel·les Mestres, l’última que va compondre en record d’Enric Granados i que s’estrenà el mes de maig passat a Lleida. Els homes se’n van, però les obres queden, i l’obra de Guzman apareix en el camp de la nostra música com la ginesta que tant li agradava i que creix lliure per donar un color i un perfum esclatants de pura senzillesa. Mònica Pagès NOVETATS DISCOGRÀFIQUES L’OBC enregistra per primer cop amb Kazushi Ono L’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC) ha enregistrat aquest mes de juliol passat dos discos homenatge a Pau Casals i Pablo Picasso. El primer, recull la primera gravació de Nocturns portuguesos de Gaspar Cassadó i obres de Pau Casals i Glazunov i compta amb Damián Martínez al violoncel i la direcció musical de Jordi Bernàcer, i serà editat per Warner Classics. El segon disc, el dirigeix Kazushi Ono, amb música d’Stravinsky i Manuel de Falla. Es tracta del primer enregistrament que el mestre japonès signa com a titular de l’OBC i hi ha prevista una segona gravació amb obres de Satie, Honegger i Milhaud el 2018. Ambdós seran enregistrats per Tritó. L’OBC també ha gravat en directe per al segell Naxos les obres de Jordi Cervelló: Natura contra Natura i Concerto di maggio; i al setembre gravarà els fragments simfònics de les òperes del compositor francès Alfred Bruneau, amb el director Darrell Ang. Impressions de natura El tenor David Alegret i el pianista Daniel Blanch van presentar al juny el CD Impressions de natura (editat pel segell Columna Música), amb obres de compositors noucentistes catalans sobre temàtica al voltant de la natura. El volum inclou algunes troballes del pianista Daniel Blanch, president de la Fundació Joan Manén, FONS MUSICALS DE CATALUNYA (5) FONS JOSEP PI DEL MUSEU DE LA MEDITERRÀNIA DE TORROELLA DE MONTGRÍ (TomP) Marta Grassot i Radresa · fotografies IFMuC Aquest fons va ingressar l’any 1986 a l’Arxiu Històric de Torroella, ubicat al que aleshores era el Museu del Montgrí i del Baix Ter, gràcies a una donació del metge Jaume Pi i Figueras, amb segona residència a Pals. El Fons Josep Pi conté un total de 476 composicions, 467 de les quals són obra de Josep Pi, mentre les 9 que resten corresponen a arranjaments d’obres d’Alonso, de Mercadante i de Torroba, entre d’altres. El fons acull composicions per a balls de festa: 44 valsos, 28 masurques, 25 pericons, 8 rigodons, 23 valsos-jotes, 30 xotis, 31 masurques, 13 foxtrots, 9 one-steps, 8 tangos, 8 fantasies, 4 javes, 3 americanes, 2 two-steps, 2 llancers, 1 simfonia, 1 pilée i 42 balls sense especificació de la tipologia; també conté 31 sardanes per a cobla i 55 per a piano, 23 obres de gènere popular vocal –13 caramelles, 8 cuplets i 2 estudiantines–, així com 1 cançó per a veu i piano. Aquest fons palesa la influència de la música indiana de finals del segle XIX. Amb l’anada de molts catalans a les colònies americanes arribà a Catalunya una important influència de l’estil americà, que en el cas de la música es reflectí amb claredat en el gènere popular de la música de ball. L’inventari acull nombrosos foxtrots, llancers, pericons, javes, tangos, one-steps, two-steps i el mateix ball titulat “americana”. Entre alguns dels títols de balls, hi apareixen noms com Fox trot Festa Indiana, Java Sol Argentino, Pericon Nueva York o Tango americà Sol Argentí. Tal com s’esdevé amb el Fons Pere Rigau, el repertori del Fons Pi també fa palesa la influència de la sarsuela. El fons acull l’obra de Francisco Alonso Java del mareo, de la sarsuela Las lloronas, el Tango del soldadito inspirat en la sarsuela Luisa Fernanda de Federico Torroba, o el mateix vals compost per ell mateix titulat Vals de la opereta Blanca Luna. De fet, la gran majoria es conserven en castellà, i, sovint, poden evocar tant la tradició americana com la tradició castellana del género chico. El repertori compositiu del Fons Pi comprèn també música de concert per a un model d’orquestra popular característica del primer terç del XX. Tal com relata J. Sardà-Vila, el compositor Albert Cotó va crear a l’últim quart del segle XIX l’orquestra anomenada de Festa Major, integrada per 11 músics: 1 flauta, 2 clarinets, 2 trompetes o cornetins, 1 fiscorn, 2 violins primers, 1 violí segon, 1 viola i 1 contrabaix. Aquesta paleta instrumental és molt similar a la que Pi ofereix en les seves sis fantasies per a fiscorn i orquestra, i a les de dues per a flautí i clarinet. El fons inclou també la presència de música coral: caramelles, estudiantines i diverses cançons de caire popular. Servem la notícia d’una Missa que escriví per a tres veus, cor i orquestra, tot i que l’obra no s’hagi conservat.¹ https://ifmuc.uab.cat/collection/TomP Grassot i radresa, Marta. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 3: Fons del Museu de la Mediterrània de Torroella de Montgrí. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2009.- Arxius i documents. Eines de recerca, núm. 6. 1 11 IN MEMORIAM PERE ARTÍS I BENACH PEDRA VIVA DE LA CULTURA MUSICAL ACTUALMENT NO RESULTA FÀCIL escriure sobre música sense recórrer a tòpics. La producció de textos musicals, comentaris d’obres, biografies de compositors, opinions sobre moviments musicals, etc., denominada musicografia, ha passat de la raresa en els temps antics, a la sobreabundància actual, en què molts omplen papers públics, revistes, programes de mà de textos musicals i, per tant, generen i viuen del tòpic. Quan el propòsit és evocar la figura d’un representant de la musicografia i la gestió musicals catalanes, com la de Pere Artís, hem d’evitar-ne l’ús per no diluir el valor de la seva feina. En Pere Artís era un noi de Llorenç del Penedès, destinat pel seu pare a seguir l’ofici de ferrer; va arribar a Barcelona per obrir-se camí i, després de llicenciar-se en romàniques i psicologia a la Universitat de Barcelona, ingressà a l’Orfeó Català –on coneix la seva dona, la Maria Àngels Gabarró– i, gràcies als contactes amb Ermengol Passola, directiu de Mobles Maldà, i amb Antoni Sàbat, entrà a treballar a les dependències del Palau de la Música. A més de cantaire, va ser l’ànima i historiador del Palau, on va fer de comentarista, de gestor, d’animador cultural i on esdevingué, com ell mateix titulà un dels seus llibres, una “pedra viva” de la musicografia catalana. Artís escrivia en català i corregia els textos que encarregava quan només quatre lletraferits, que havien seguit els cursos de català per trameses, sabien fer-ho adequadament. Preparava tot l’aparell musicogràfic dels programes dels concerts del Palau, del Liceu i d’altres activitats musicals i els encarregava als que començàvem a interessar-nos per la divulgació musical rigorosa. Escrivia discursos per a les autoritats que havien d’inaugurar espais, festivals o commemorar efemèrides. Posà en marxa iniciatives com la recuperació de la «Revista Musical Catalana» i empreses d’edició musical i de captació publicitària com Publitempo o Arco2000 amb la intenció d’institucionalitzar aquesta activitat, fins llavors en mans d’afeccionats. 12 • REVISTA MUSICAL CATALANA Era l’ànima de tota iniciativa musical que tingués lloc al Palau de la Música, tot mantenint molt bona amistat amb persones que també ordien projectes musicals, com l’Antoni Sàbat, fundador d’Euroconcert després del seu pas per la Conselleria de Cultura, o l’Oriol Martorell, director de la Coral Sant Jordi i potent animador musical. Sempre el trobaves amb aquell tarannà d’urgència que acompanyava amb el seu somriure: era conegut pel to insistent amb què reclamava l’encàrrec. Res no se li escapava i estava en tot, sempre sense el més mínim retret. Una dedicació total a la música catalana del moment no li impedí fer també treball d’historiador amb aportacions imprescindibles, en competència amb en Nani Valls –els dos únics autors entestats a normalitzar la historiografia musical catalana–, a través de la «Guia Musical» –incipient revista musical que tractava tant dels continguts dels programes del moment com de puntuals aportacions a la història i a l’assaig musical–, i l’estudi de la vida coral: El cant coral a Catalunya (1980), de referència obligada, així com altres llibres vinculats a Lluís Millet, a la història del Palau, a l’Orfeó i el seu públic i un recull dels escrits de l’Oriol Martorell. Però, per sobre de tot, i en això estic segur de coincidir amb l’estima que li tenia l’Oriol Martorell, l’Artís era una bona persona. Sabia treballar sense posar-se medalles, actitud admirable en el món de la música, sovint farcit d’altivesa, i sabia buscar tothora la feina ben feta. Aquesta bonhomia, que res no tenia a veure amb la innocència, el va fer caure en més d’un parany professional que li proporcionà maldecaps inesperats, però això no fou mai motiu per perdre el somriure i el to cordial. No hauríem de permetre que personatges fonamentals en la vida musical del país quedessin velats per d’altres, tal volta de major renom, però sens dubte de menor rellevància. La pedra viva d’en Pere Artís, feta de treball, constància i entusiasme, hauria de ser el fonament del futur. Xosé Aviñoa entitat que reivindica, no només l’obra d’aquest virtuós compositor català, sinó també d’altres autors del país. El disc recupera obres de Joan Lamote de Grignon, que destacà pel seu catàleg de cançó culta –que arribà al centenar d’obres–, i també del seu fill Ricard. A més, el cantant i el pianista barcelonins han enregistrat cançons de compositors menys coneguts, com Francesc Montserrat o Francesc Pujol, que va viure a l’ombra de Lluís Millet, fundador de l’Orfeó Català, les partitures inèdites del qual s’han trobat a la Biblioteca del Palau de la Música Catalana, i del molt més conegut Eduard Toldrà, amb Maig, Canticel o Cançó de comiat. Antonio de Cabezón al claviorgue L’organista fincat a Barcelona Juan de la Rubia va presentar a final de maig el seu nou volum discogràfic centrat en l’obra d’Antonio de Cabezón i enregistrat amb el claviorgue Hauslaib, conservat al Museu de la Música de Barcelona. Aquest singular instrument és un dels escassos vint claviorgues històrics que es conserven al món, però el Hauslaib és l’únic exemplar que es conserva en funcionament, gràcies a un procés d’investigació i restauració dut a terme pel mateix Museu, el taller d’organeria Gerhard Grenzing i el constructor de clavicèmbals Joan Martí. El disc Cabezón de Juan de la Rubia està dedicat a la figura d’Antonio de Cabezón (1510-1566), el músic cec que durant quaranta anys va acompanyar el rei Felip II a la cort espanyola i que va viatjar per tot Europa i les Illes Britàniques. El monarca, amb la música de Cabezón, mostrava el potencial d’un regne que acabava de descobrir Amèrica. Això va permetre al compositor conèixer de primera mà la música que s’hi feia, assimilar-la i incorporar-la al seu estil, que cal veure com una part indestriable de l’art produït al primer Siglo de Oro. LIFE VICTORIA LIED FESTIVAL EN EL CARTELL D’ENGUANY del LIFE Victoria brilla el nom de la soprano sueca Iréne Theorin, que oferirà un recital en benefici de la Fundació al Paranimf de la Universitat de Barcelona, on va viure Victoria de los Ángeles la seva infantesa i on també va ser nomenada doctora honoris causa pels mèrits de la seva carrera. També és presència destacada la soprano anglesa Kate Royal, que reproduirà el programa que Victoria de los Ángeles interpretà en el seu debut al Carnegie Hall de Nova York el 24 d’octubre de 1950, presentada com “la nova soprano de la Metropolitan Opera” i amb el qual penjà el cartell de sold out durant tres recitals la temporada 1951-52. La soprano catalana Elena Copons inaugurarà aquesta edició amb un programa de lied alemany, acompanyada per Sholto Kynoch, director de l’Oxford Lieder i a qui enguany el Festival ha convidat a oferir unes masterclasses d’interpretació liederística. El pianista serà també l’acompanyant en el concert del prometedor baríton Benjamin Appl. La mezzo Ketevan Kemoklidze, acompanyada per Marco Evangelisti, acostarà al públic el repertori eslau amb cançons russes i georgianes poc freqüents. Miren Urbieta-Vega i Rubén Fernández Aguirre retran homenatge a la cançó basca, mentre que el tenor David Alegret acompanyat al piano per Albert Guinovart faran el mateix amb el repertori de cançó catalana, amb Eduard Toldrà com a referent, en un recital que inclourà unes peces d’Albert Guinovart especialment compostes per al cinquè aniversari del Festival, a més dels magnífics Sonets de Petrarca de Franz Liszt i els Set sonets de Michelangelo de Benjamin Britten. L’apartat jove del LIFE presenta com a novetat la continuïtat de les carreres dels talents presentats en el marc del festival com a planter. Així, els teloners de l’any passat –Mireia Tarragó i Eric Ledesma, Ulrike Haller i Irune Liberal, Mercedes Gancedo i Beatriz González Miralles– oferiran en aquesta edició un recital en quim roser IRÉNE THEORIN I KATE ROYAL, CAPS DE CARTELL solitari a la Galeria Carles Taché. Els participants en el Tast de Lied de l’any passat seran els teloners d’aquest any al LIFE New Artists: les sopranos Irene Mas, Anna Niebla, Guillermina Gallardo, Elena Mateo, Susanna Puig, Natalia Labourdette, la mezzo Helena Ressurreiçao, i els pianistes Neus Garcia Puigdollers, Eric Ledesma i Carmen Santamaría, Estitxu Sistiaga, Guillem Martí i Ian Lleonart. www.lifevictoria.com 13 EN PORTADA QUARTET CASALS * VINT ANYS DE REFERÈNCIA EN ARRIBAR AL VINTÈ ANIVERSARI, EL QUARTET CASALS EMPRÈN UN CAMÍ NOMÉS A L’ABAST DE LES GRANS FORMACIONS. LA INTEGRAL DE QUARTETS DE CORDA DE BEETHOVEN ESDEVÉ UN REPTE I ALHORA UNA PROVA CONTUNDENT DE LA SEVA ESPLÈNDIDA MADURESA. text Ana María Dávila · fotografies Igor Cortadellas 18, 19, 20, 25 i 26 D’AGOST DE 2017 INTEGRAL DELS QUARTETS DE BEETHOVEN A LA SCHUBERTÍADA A VILABERTRAN 14 • REVISTA MUSICAL CATALANA 3, 5 i 6 D’OCTUBRE DE 2017; 27, 29 i 30 DE MAIG DE 2018 INTEGRAL DELS QUARTETS DE BEETHOVEN A L’AUDITORI DE BARCELONA CALENDARI EXCEPCIONAL La celebració del Quartet Casals arrenca el 18 d’agost a la Schubertíada a Vilabertran, en què interpretaran els setze Quartets de Beethoven al llarg de cinc concerts que s’estendran fins al dia 26. L’11 de setembre la formació serà al Wigmore Hall de Londres, on estrenarà, al costat dels Quartets núm. 6, 15 i 16 de Beethoven, Otzma, de l’israelià Matan Porat. A l’Audito- ri de Barcelona desenvoluparan la integral en dos cicles, el primer els dies 3, 5 i 6 d’octubre, i el segon el 27, 29 i 30 de maig de 2018. En el primer concert, els Casals oferiran l’estrena mundial de Mauricio Sotelo Quasals VB-131. A l’Auditorio Nacional de Madrid el maig i juny del 2018, hi estrenaran, per encàrrec del CNDM, un Quartet de Benet Casablancas. Abel Tomàs, Vera Martínez, Jonathan Brown i Arnau Tomàs emprenen un nou repte després de 20 anys fent camí junts. 15 D’ ells van dir que serien un “quartet per al nou mil·lenni”. I aquesta apreciació, feta quan només eren quatre joves musics que iniciaven un camí escassament trepitjat a l’Espanya dels anys noranta, ha acabat esdevenint una lluminosa realitat. Ara el Quartet Casals celebra el seu vintè aniversari abordant el repertori més exigent i compromès que pot assumir una formació de les seves característiques, la integral de Quartets de corda de Ludwig van Beethoven. Un cim al qual Abel Tomàs (violí), Vera Martínez (violí), Jonathan Brown (viola) i Arnau Tomàs (violoncel) arriben amb enèrgica maduresa i que contribuirà, sens dubte, a consolidar encara més la projecció i el prestigi d’una formació que ha obert nous horitzons per a la música de cambra catalana i espanyola. La primera cita d’aquest important repte la viuran aquest agost a la Schubertíada a Vilabertran, el cicle estiuenc que va ser un dels primers a apostar per ells quan encara ho tenien tot per dir. TARANNÀ DEMOCRÀTIC Un dels trets que singularitza el Quartet Casals és el tarannà democràtic que traspua tot el seu sistema de treball. Des de l’alternança en la plaça de primer violí que fan Vera Martínez i Abel Tomàs en funció del repertori, fins a l’elecció de les obres que interpreten, sempre per acord 16 • REVISTA MUSICAL CATALANA “LA NOSTRA MANERA DE TOCAR HA PASSAT DES DEL BLANC I NEGRE A BUSCAR MÉS MATISOS I COLORS” ANA MARÍA DÁVILA: El 2012 vàreu celebrar el vostre quinzè aniversari amb una integral Schubert i ara, quan s’escau el vintè, amb Beethoven. ARNAU TOMÀS: Sí, és cert. Els Quartets de corda de Beethoven són una fita a la qual qualsevol formació vol arribar. Són obres d’una extrema dificultat i per això vam pensar que aquest era un bon moment. Abans potser hauria estat una mica prematur. També hem volgut esperar a tenir-los tots assumits, i no haver de treballar-los de cop. Al nostre primer concert ja vàrem tocar l’opus 74, i el passat estiu vam assolir el darrer, l’opus 18 núm. 2. JONATHAN BROWN: De totes maneres, es tracta d’un projecte més ampli. La idea és acompanyar cada concert amb una obra de nova creació inspirada en els Quartets de Beethoven. Això es fa en col·laboració amb unànime. “És una elecció molt dialogada. Tothom hi aporta idees, i si algú no hi està d’acord, es respecta. Però el nostre problema és el contrari, perquè normalment acabem tocant massa coses”, diuen els músics, que gaudeixen de llibertat per desenvolupar altres projectes aliens a la sis auditoris, cada un dels quals ha fet un encàrrec a un compositor, que escriu una peça vinculada al programa que l’acompanya. AMD: Com i per què sorgeix aquesta idea? VERA MARTÍNEZ: Això parteix d’un suggeriment del director del Centro Nacional de Difusión Musical (CNDM), Antonio Moral, que ens va dir que fer la integral era genial, però que també estaria bé plantejar-la d’una manera diferent. I d’aquí va venir la idea d’aquests encàrrecs en els quals hi haurà un ventall estilístic molt ampli. ABEL TOMÀS: També era una manera de donar suport a la creació actual. Nosaltres mateixos vam triar els compositors, perquè volíem compositors del sud d’Europa i propers als nostres orígens. Tenim un català, Benet Casablancas; un madrileny, Mauricio Sotelo; un d’Israel, Matam Porat, i els italians Lucio Amanti, Giovanni Sollima i Aureliano Cattaneo. JB: Cada obra s’estrenarà a la sala on s’ha fet l’encàrrec: els auditoris de Barcelona i Madrid, Wigmore Hall de Londres, Konzerthaus de Viena, Conservatori Giuseppe Verdi de Torí i a la Biennal de Quartets de Corda d’Amsterdam. També farem el cicle amb els encàrrecs a altres sales, però hi ha llocs on només fem Beethoven, com a la Schubertíada. I naturalment, també està prevista la gravació de la integral per a Harmonia Mundi. AMD: A part de l’extensió, quines dificultats afegides planteja abordar una integral respecte de la interpretació individual de les obres? ART: Tot té avantatges i inconvenients. Si tu fas un autor en un programa barrejat, a la dificultat pròpia del Quartet s’afegeix la del canvi estilístic respecte de les altres obres. Si ho fas tot seguit, tens al teu favor que et centres en un únic llenguatge. En el cas de Beethoven, encara que hi ha una evolució estètica molt pronunciada des del primer a l’últim Quartet, mai és el canvi que pot haver-hi respecte d’un compositor d’una altra època. formació. Així, Abel i Arnau Tomàs formen, junt amb la pianista Hyo-Sun-Lim, el Trio Ludwig. Jonathan Brown i Vera Martínez comparteixen repertori contemporani al grup Funktion. “Ens treu de la quotidianitat i enriqueix el grup”, afirmen Arnau Tomàs i Jonathan Brown. AMD: Vosaltres també heu fet una gran evolució al llarg d’aquests vint anys. Quina diferència hi ha entre el Beethoven que fareu ara i el dels vostres inicis? ART: Naturalment, com més edat, més recursos i, per tant, aquest és un Beethoven més madur, en el qual intentem buscar un El Quartet Casals encara el futur amb una llista de projectes excepcionals. equilibri estilístic entre l’aspecte emocional i la fidelitat historicista. ABT: Des d’un punt de vista tècnic, una altra novetat és que abordarem aquest repertori amb uns arcs de transició. Fins ara l’havíem tocat amb arcs clàssics barrocs, però ara hi haurà aquest canvi per uns arcs que estan a cavall entre el Barroc i el Classicisme. JB: Però, més enllà d’això, esperem que sigui una experiència emocional àmplia i difícil de definir, perquè, com a quartet, la nostra manera de tocar ha evolucionat des d’una manera més en blanc i negre a buscar ara més matisos i colors. AMD: Aquest projecte destaca també perquè és la primera vegada en cent anys que l’assoleix una formació estable catalana, després que ho fes el Quartet Renaixement, fundat per Eduard Toldrà. ART: És cert. I això no és normal en un país del circuit cultural del Primer Món. Però la tradició del quartet de corda mai ha estat gaire gran a casa nostra. Raons? Moltes. Potser el tarannà llatí dona grans solistes i la tradició del treball en equip pertany més a les cultures germàniques. Afortunadament, ara les expectatives són molt millors i hi ha més grups que arrenquen. AMD: I, sens dubte, el Quartet Casals ha contribuït molt a aquest canvi. Com valoreu la vostra tasca en aquest sentit? ABT: Bé, la pedra l’hem picada nosaltres i és un orgull haver contribuït així al país. MÉS STRADIVARIUS Entre els projectes excepcionals que envolten la celebració d’aquest vintè aniversari del Quartet Casals, també hi ha l’estrena que van protagonitzar el 31 de març passat, amb l’Orquesta Nacional de España (ONE), del Concert per a quartet, arpa i orquestra de corda, del valencià Francisco Coll. A més, a partir del 2018 i fins al 2020 seran formació resident del cicle de concerts del Palacio Real JB: Jo crec que el més important és que a poc a poc s’ha anat desenvolupant una escola de música de cambra catalana i espanyola, fet que vol dir que en aquests nous grups trobem una estètica i uns valors en els quals nosaltres creiem. AMD: Quins són aquests valors? ART: Per començar, una preocupació per diferenciar els idiomes musicals, per investigar i ser curosos amb un compromís amb l’historicisme. I també per treballar al servei de la peça, fer-ne el centre sense buscar el carisma propi. ABT: Jo destacaria també la transparència en les veus de tots els membres del grup i la recerca d’una afinació molt pura i molt harmònica, més propera a la del cant coral. AMD: Vosaltres vàreu haver de fer el camí tots sols. Com recordeu aquells inicis? ART: El Quartet va sorgir quan estudiàvem a l’Escuela Reina Sofía de Madrid en el marc de Madrid, on oferiran dos programes a l’any amb els Stradivarius que la institució custodia. “El fil conductor d’aquests concerts seran també els Quartets de Beethoven”, informen. d’una assignatura que ens va fer veure que aquesta podia ser una bona especialitat. I vam decidir apostar per fer música de cambra d’alt nivell. Els primers anys assajàvem cada dia, els diumenges inclosos, llevat que es digués el contrari. Va ser un període de dedicació molt forta però necessària. ART: Vam fer el nostre primer concert el 30 de març de 1997 a Toledo. Va ser com un examen, perquè feia quatre dies que tocàvem junts. No teníem la confiança que tenim ara, però teníem molt clar cap on volíem anar i que l’aposta era molt seriosa. AMD: ¿I el secret per mantenir l’harmonia i l’estabilitat durant tots aquests anys? ART: Un quartet és una formació curiosa, perquè ni som solistes ni som tutti. Per tant, jo crec que el secret resideix en l’acceptació d’un cert grau de disconformitat individual en benefici d’un bé comú. Però el més difícil és aguantar els cinc primers anys; després ja és més fàcil. 17 ACTUALITAT UNA NOVA SALUTACIÓ A L’UNIVERS: 40 ANYS DESPRÉS DE LA SONDA ‘VOYAGER’ 18 • REVISTA MUSICAL CATALANA La sonda Voyager i el disc d’or, que inclou una selecció d’una hora i mitja de música, entre d’altres, com a carta de presentació de la humanitat. ¿VOLEM CONTACTAR AMB EXTRATERRESTRES? MOLTS CIENTÍFICS HO DESACONSELLEN, PERÒ SI ÉS EL NOSTRE DESIG, FEM-HO AMB MÚSICA! EL 20 D’AGOST DE 1977 ES VA LLANÇAR A L’ESPAI LA PRIMERA SONDA VOYAGER, PERÒ SI AVUI HI ENVIÉSSIM UNA ALTRA AMB SONS DE LA TERRA, HI HAURÍEM DE CANVIAR LA PLAYLIST. Q text Javier Blánquez uan la comunitat científica dirigeix els radiotelescopis a l’espai, cada dia més potents i cada cop més afinats per detectar ones d’una longitud abans imperceptible, la resposta és sempre la mateixa: silenci. Un silenci adjectivat per Paul Davis –el president del SETI, el principal grup de treball dedicat a cercar vida extraterrestre– com a “inquietant”, perquè és la persistència de la resposta buida la que anima cada cop més físics a pensar que estem sols a l’univers, que l’accident –o el miracle– de la vida només s’ha donat en aquest racó de la galàxia. I tot i això, cal seguir buscant: en el seu llibre recent All these worlds are yours (Yale, 2017), l’astrobiòleg Jon Willis defensa que l’existència de vida més enllà del nostre sistema solar és científicament possible, estadísticament probable i còsmicament inevitable: tot i que vivim en la paradoxa de Fermi –llevat del misteriós senyal WoW!–, les equacions de Drake avalen que hi hauria d’haver algú, o quelcom, allà fora. Fa quaranta anys la cerca activa de vida extraterrestre va començar oficialment amb el llançament de la primera sonda Voyager, que en el cas d’un primer contacte incloïa un document valuós que hauria d’explicar als extraterrestres qui som, com som, què hem fet, on estem situats i quins han estat els nostres mèrits: el Golden record estava format per escenes de la Terra, salutacions en diferents llengües, sons de la natura –els trons, els trens, la pluja, un gos, nadons rient, els ocells– i la música de la nostra espècie: Bach, Mozart, Beethoven, rock’n’roll, folklore dels cinc continents, fins i tot un blues primitiu –Dark was the night de Blind Willie Johnson. Si una espècie intel·ligent 19 L’astrònom Carl Sagan, president del comitè científic que va idear el Golden record. A sota, Stephen Hawking. Al costat, Laurie Spiegel, l’autora de la simulació de la “música de les esferes”. detectés la Voyager i accedís al disc, aquesta és la imatge que tindria de la llunyana Terra. Si avui es tornés a enviar un missatge a l’espai, com antigament es llançaven ampolles al mar amb un tros de paper escrit, ¿faríem el mateix? D’entrada, ments preclares com la d’Stephen Hawking ens recomanarien que no ho féssim –en la línia de la gran novel·la xinesa de ciència-ficció El problema de los tres cuerpos de Cixin Liu, Hawking sospita que un missatge dirigit a una civilització extraterrestre és una invitació perquè ens conquereixin i ens exterminin, opció molt útil si el que volem és acabar per sempre amb Luis Fonsi o Justin Bieber–, però aquesta posició, que avui en diríem alienofòbia, potser, no hauria estat acceptada per Carl Sagan, un dels impulsors del Golden record. Sagan, optimista, humanista, creia que la màxima expressió de la vida a l’univers era la intel·ligència, i que no havíem de tenir por de les altres intel·ligències del cosmos. Si Carl Sagan pogués dissenyar un nou cànon per al disc de la sonda Voyager el 2017, el primer que faria seria canviar el format: el disc en vinil és un artefacte 20 • REVISTA MUSICAL CATALANA romàntic, però poc pràctic per a qüestions arxivístiques comparat amb una playlist emmagatzemada en un disc dur. El Golden record original durava una hora tony korody EL VERTIGEN DE LES LLISTES Umberto Eco, gran aficionat a fer llistes, va definir la seva obsessió com una mena de vertigen intel·lectual, i fins i tot va dedicar un llibre a aquest tema, farcit de catàlegs i cànons. Les llistes són una manera de posar ordre en el caos, i tot i que són incompletes –per definició, alguna cosa es queda fora–, ens ajuden a ser sistemàtics: una llista és una visió parcial però àmplia del món, i si les traslladem a l’aspecte musical, una guia per començar directament pel més essencial de tot. Les llistes, originalment, eren una forma de fer-nos guanyar temps: el que quedava fora era prescindible, o podia esperar per a un altre moment. En canvi, actualment vivim instal·lats en un context que canvia el vertigen d’Eco per la situació de, gairebé, catàstrofe intel·lectual que el crític Simon Reynolds descrivia al seu assaig Retromania (2011): les llistes infinites que ens ofereixen plataformes com Youtube o Spotify han abolit el sentit jeràrquic del cànon i han multiplicat els estímuls, han rebaixat la importància i la singularitat de certes peces, ara convertides en simples gotes d’un oceà de so. Tot importa i tot és catalogable; els cànons immòbils del passat ara només son “propostes” substituïdes per alternatives que no han passat el filtre de la col·lectivitat i el temps. Hem passat del sistema al caos, de la jerarquia a l’horitzontalitat. Una playlist enviada a l’espai s’hauria de fer amb cura: hauria de ser un reflex de qui som en essència, no de quantes coses podem ser en potència. i mitja; ara seria possible mostrar als extraterrestres, degudament compartimentada, la riquesa de les tradicions clàssiques –un segment occidental, ric en òperes i simfonies, en quartets i concerts, i un altre d’àrab i oriental– i la babel de sons tradicionals, però sense oblidar l’explosió de les últimes dècades, que ha estat l’edat daurada de la cançó popular i de la textura electrònica. Des del 1977 fins avui hem viscut en una sobreabundància d’estímuls que a nosaltres potser ens angoixa –un símptoma de l’ansietat moderna és obrir Spotify i no saber per on començar a escoltar, la paràlisi davant l’infinit digital–, però que a un extraterrestre potser l’impressionaria sempre que hi haguessin codis compartits que permetin la comunicació, una idea que està a la base d’un assaig interessant del filòsof anglès Steven Shaviro, Discognition, i del film La llegada, tots dos del 2016. Carl Sagan estava molt interessat en el desenvolupament tecnològic de la música. Quan va crear el seu programa de televisió divulgatiu sobre l’univers, Cosmos (1980), la banda sonora era un equilibri entre folklore, música clàssica instal·lada al cànon –Bach, Vivaldi, Stravinsky–, contemporània –Xostakóvitx, Takemitsu, Hovhannes– i també electrònica –Vangelis, Tomita, Synergy. Al Golden record hi ha una recreació de la “música de les esferes” simulada per Laurie Spiegel amb un sintetitzador Buchla. Un nou disc daurat enviat a l’espai hauria d’incidir en la dimensió tecnològica de la nostra civilització: juntament amb la música de la terra i la música de l’esperit, també hauria d’incloure-s’hi la música del cos i la música de la màquina, hip-hop, techno, R&B, soroll. Per a alguns, aquesta música és el símptoma del nostre declivi com a civilització. En el context del cosmos, però, és l’evidència d’una intel·ligència flexible, en expansió. SALUTACIÓ CÒSMICA La sonda Voyager I es va llançar el 20 d’agost de 1977 i tres mesos després s’estrenava Encontres a la tercera fase, la primera pel·lícula d’Steven Spielberg sobre contactes amb extraterrestres, on es proposava el llenguatge musical per comunicar-se amb altres intel·ligències –la famosa frase musical de cinc notes: Re, Mi, Do, Do, Sol, del final, que significa “Hola”. ¿Funcionaria allà fora aquest simulacre d’un llenguatge universal? Per si de cas, hauria d’estar al començament de la nostra playlist. L’edició moderna del Golden record i algunes de les peces que inclou, com El clavecí ben temperat interpretat per Glenn Gould. 21 REPORTATGE A DE oriol rossinyol FINS AL 24 DE SETEMBRE EXPOSICIÓ AL MUSEU MARÍTIM DE BARCELONA 22 • REVISTA MUSICAL CATALANA El corn marí, utilitzat per a la comunicació. Al costat, un Ball Pagès, una dansa tradicional on es toca el flabiol eivissenc i el tamborí. AL MUSEU MARÍTIM DE BARCELONA, L’EXPOSICIÓ “A LA VORA DE LA MAR. INSTRUMENTS MUSICALS DE LA MEDITERRÀNIA”, COMISSARIADA PEL MUSICÒLEG ORIOL ROSSINYOL –AUTOR D’AQUEST ARTICLE– RECULL FINS A 82 INSTRUMENTS DELS SEGLES XVII AL XXI: INSTRUMENTS DE PERCUSSIÓ QUE MARCAVEN EL RITME PER REMAR, LES PRIMERES ARPES EGÍPCIES, INSTRUMENTS DE VENT I D’ALTRES, ELS QUALS, TOTS, POSEN EN RELLEU L’ESTRETA RELACIÓ ENTRE LA MÚSICA I LA CULTURA MARÍTIMA. A LA VORA DE LA MAR text Oriol Rossinyol INSTRUMENTS MUSICALS DE LA MEDITERRÀNIA L a mar Mediterrània separa, o uneix, unes terres. Les aigües, font de riquesa, són els camins d’unió. Les cultures que han nascut a les seves ribes han transformat el mar en un gresol. Un immens recipient on l’activitat i les idees s’han banyat i han anat configurant diferents pobles, sempre en evolució. Els vaixells han estat els portadors d’homes i de dones, de comerç i de riquesa. El temps ha transportat d’un lloc a l’altre idees, pensaments, creences, tècniques i costums que, a vegades aparentment cristal·litzades, continuen aquest procés de transformació imparable. oriol rossinyol MIRAR LA MÚSICA Els instruments musicals que han sonat i sonen en terres mediterrànies són un testimoni d’aquest intercanvi cultural. La música sona a cada poble i acompanya bona part de la seva vida. En el mateix instant de la seva creació la música s’extingeix, el so s’apaga. Perdura l’emoció i el record, íntim, personal o social de l’activitat musical, però la música com a objecte desapareix. L’instrument musical és l’únic testimoni físic que perdura d’aquesta activitat i ens explica una part de la música i de la cultura que l’ha creada. 23 CULTURES, MÚSICS I INSTRUMENTS El corn marí. L’evolució d’un objecte sonor com el corn marí, utilitzat per a la comunicació, dona pas a l’extensa família dels instruments de broquet. La flauta nay. La flauta nay, amb molt poca manipulació tècnica aparent quant a construcció, és un instrument d’una riquesa expressiva extraordinària i de tècnica interpretativa difícil. En els instruments com la flauta dolça o els flabiols, la construcció facilita la producció sonora, però en canvi en limita la riquesa tímbrica i expressiva. ELS INSTRUMENTS I EL MAR El violí. Hereu del rebab àrab i de les antigues violes medievals, el violí neix en terres italianes. Per terra i mar traspassarà fronteres i fins i tot cultures llunyanes l’adoptaran en les seves formacions musicals. loid i-ya rz a Foren l’atzar i la curiositat humana els que d’una cargola varen fer sorgir un so potent i profund. Neix un objecte sonor que ja des dels temps del neolític és utilitzat per a la comunicació. Per als vaixells és element indispensable i fins ben entrat el segle XX, el corn marí o cargola s’utilitzarà per fer senyals entre els vaixells i a la costa. Un objecte sonor no és un instrument musical. Però pot ser-ho si la 24 • REVISTA MUSICAL CATALANA El rebab. Les antigues cultures mediterrànies, com Egipte, Grècia o Roma desconeixen els instruments de corda fregada. Hem d’esperar al segle VIII perquè la cultura àrab porti un instrument, el rebab, que serà l’origen d’una immensa varietat d’instruments de fricció. loidi-yarza El llaüt europeu. El llaüt europeu, descendent de l’ud àrab, disposa de trasts com els de la guitarra, que faciliten fer diverses notes alhora, és a dir, acords propis de l’harmonia europea. Aquest enginy també possibilita una afinació determinada. En el cas de l’ud, l’absència de trasts permet fer qualsevol nota. Aquest fet dona a aquest instrument la possibilitat de tocar en diferents escales o modes molt diferents de la nostra escala musical. L’ud. L’ud és un instrument de corda pinçada que la cultura àrab introduí a la península Ibèrica al segle VIII. El seu nom vol dir fusta, i la seva construcció és amb fustes corbades unides entre si fins a formar una peça còncava, com un vaixell. loidi-yarza esther fernández Les nyacres de l’Empordà. La natura ha estat un model per a la construcció d’instruments i sovint l’objecte natural s’ha transformat en instrument després d’alguna manipulació. Les petxines són sens dubte inspiradores de les castanyoles. A la dansa de les nyacres de l’Empordà, els dansaires utilitzen petxines naturals com a castanyoles. La ghayta. La vibració de dues llengüetes de canya acoblades a un tub, generalment cònic, dona com a resultat un instrument de so potent i ric que, amb diferents variants, trobem arreu del món. voluntat de qui el té a les mans és la de fer música. I el corn marí, com molts altres objectes sonors, són transformats per passar a formar part de l’immens patrimoni instrumental de la humanitat. Els viatges són llargs i les hores amb música són més agradables. Els instruments eren un bon bàlsam per passar les hores i suavitzar les tensions i s’incorporaren als viatges, ja fos per acompanyar mariners o viatgers. ORDENAR, CLASSIFICAR, COMPARAR, CONÈIXER Per poder comparar, per poder establir relacions, semblances o diferències, cal fer-ho des d’una mateixa perspectiva. Des del 1914, els musicòlegs Erich Hornböstel i Curt Sachs van establir un sistema de classificació basat en la producció del so. Els idiòfons, membranòfons, cordòfons i aeròfons són els quatre grups bàsics d’aquest sistema de classificació i són també els que hem utilitzat per establir la distribució dels instruments a l’exposició. Amb aquesta lectura, en cada espai de l’exposició presentem instruments similars pertanyents a diferents cultures, que posen de manifest el contingut central de la mostra: l’evolució, el diàleg i l’intercanvi cultural. NAVEGANT PELS SONS El blanc és la suma de tots els colors. La remor del mar és com el so blanc. Un so constant i sempre diferent, barreja de tots els sons. Totes les freqüències hi són presents barrejades amb temps i intensitats variables en cada instant. A la vora de la mar i dalt dels vaixells el filtre de la cultura destaca determinats sons i els ordena. El so es transforma en música. A través d’instruments, imatges i vaixells, podrem veure com el contacte, el diàleg i el coneixement compartit a l’entorn d’un mar han configurat un ric mosaic cultural ple de semblances, al costat, sempre, dels trets particulars de cada indret. L’exposició que us presentem és com un passeig a la vora de la mar. La música serà l’expressió de les cultures i els instruments seran l’objecte de la nostra mirada. El mar, bressol de la nostra història, estarà present en aquest itinerari, i a les seves aigües, els vaixells de tots els temps i llocs, transportaran objectes i missatges. L’EXPOSICIÓ L’exposició “A la vora de la mar. Instruments musicals de la Mediterrània” es divideix en tres àmbits. En el primer, una marina del pintor Martí Alzina emmarcada en la silueta del mar Mediterrani ens dona pas a l’audiovisual que mitjançant el so i les imatges ens explica el coneixement compartit de les cultures a l’entorn d’un mar. Al segon àmbit, 81 instruments (75 de la col·lecció particular Música para Ver i 6 que pertanyen al Museu de la Música de Barcelona) ens ajudaran a veure semblances i diferències del patrimoni musical de les cultures mediterrànies. Un total de 58 fotografies ens mostraran aquests instruments en mans dels músics i dins el seu context social. En el mateix recorregut, els camins del mar, representats amb 11 maquetes de vaixells, ens explicaran les seves històries musicals. Per acabar l’exposició, l’audiovisual La música ens acompanya ens recordarà la presència de la música a les diferents etapes de la nostra vida. esther fernández 25 REPORTATGE L a Sala Granados, que es troba situada a l’avinguda del Tibidabo, número 18, al costat de la Clínica de Sant Honorat, s’afegeix a l’inventari de sales de concerts que formen part de la història musical de Barcelona i que no han sobreviscut a la pressió immobiliària. Com indica el seu nom, tenia la particularitat de ser l’única que va ser construïda per a un músic, per a Enric Granados. Va ser la prova material de l’amistat que va unir aquest artista amb el doctor Salvador Andreu, el farmacèutic que va inventar les conegudes pastilles per a la tos i que va urbanitzar l’avinguda del Tibidabo; a més, estava casat amb Carmen Miralles, germana del pintor Francesc Miralles, amb qui Granados havia compartit el seu pas per París. La Sala Granados va obrir les portes l’1 de febrer de 1912, un dijous a les quatre de la tarda, amb un concert en el qual van participar diversos alumnes de l’Acadèmia Granados, llavors situada al carrer de Girona, 20, cantonada amb Casp. Es va inaugurar sota els auspicis del gran pianista Édouard Risler, amic de Granados, que li havia dedicat la peça “Coloquio en la reja” de la seva L’ABRIL PASSAT EL CONCURS INTERNACIONAL DE PIANO MARIA CANALS ES VA SUMAR A LA REIVINDICACIÓ DE RECUPERAR LA SALA GRANADOS, SITUADA A L’AVINGUDA DEL TIBIDABO, PER RETORNAR-LI LA FUNCIÓ ORIGINAL: UNA SALA DE CONCERTS. BARCELONA HA ANAT PERDENT ESPAIS PER A ACTUACIONS MUSICALS ELS ÚLTIMS CINQUANTA ANYS I NO SEMBLA QUE ES VULGUI FER RES PER COMPENSAR-HO. text Mònica Pagès i Santacana • fotografies Centre de Documentació de l’Acadèmia Marshall (CEDAM) SALVAR LA SALA GRANADOS COM ES PERDEN LES SALES DE CONCERTS DE BARCELONA 26 • REVISTA MUSICAL CATALANA Enric Granados, al mig, passejant a cavall per l’avinguda del Tibidabo. A sota, un record de la inauguració de la Sala Granados el febrer del 1912. suite per a piano sol Goyescas, que precisament va ser una de les que es van interpretar aquell dia a càrrec de Mercè Moner, una de les deixebles predilectes de Granados. En comptes de fer un concert ell mateix, Granados va preferir que des de bon principi la sala que portés el seu nom també estigués al servei de la seva tasca pedagògica i que servís de plataforma per impulsar el talent de nois i noies que volien ser pianistes. En aquesta sala de concerts Granados també va protagonitzar moments històrics, com el de l’estrena de les seves Canciones amatorias amb una altra de les seves deixebles destacades, la soprano Conxita Badia. També el trobem en un programa amb Gaspar Cassadó tocant les seves obres per a violoncel i piano Trova i Madrigal. A la Sala Granados també es van poder sentir músics insignes del moment, com el guitarrista EL “CAMAROTE GRANADOS” Un cas més curiós i de nou relacionat amb Enric Granados va ser el que trobem a l’Hotel Manila, situat al carrer del Pintor Fortuny fent xamfrà amb La Rambla, ara Le Méridien. Allí, l’empresari i propietari de l’hotel, Luis Maria de Zunzunegui, va voler commemorar un altre doble aniversari de Granados, ara fa cinquanta anys, el 1966-67, amb l’espai que va anomenar “Camarote Granados”. Es tractava d’una sala al soterrani de l’hotel on es feien concerts i que tenia un àmbit decorat com una cabina (camarote) amb un piano vertical, on Alícia de Larrocha, acompanyada per Natàlia Granados i el Dr. Antoni Carreras, entre altres amics, havia interpretat moltes de les seves obres. Fins i tot el gran violinista Yehudi Menuhin va visitar aquesta cabina simbòlica i va deixar-hi la seva fotografia signada. 27 L’interior i, a sota, l’exterior de l’edifici del Palau de les Belles Arts, una sala de concerts construïda per a l’Exposició Universal del 1888, a prop del Parc de la Ciutadella. Va desaparèixer el 1942. UN SOSTRE PER A LA MÚSICA El Casal del Metge, a la Via Laietana, 31, és de les poques sales històriques que encara ofereixen concerts, tot i que la programació hi sigui més esporàdica. També és el cas de l’Ateneu Barcelonès, al carrer de la Canuda, 6, que va convertir el teatre en sala de convencions i continua acollint una programació interessant de música. També hi ha la Sala Frederic Mompou a la seu de l’SGAE, al passeig de Colom, 6. Els darrers anys han sorgit diverses iniciatives que no disposen d’una sala de concerts pròpiament, sinó que ofereixen un espai en l’àmbit privat d’entitats, de petits empresaris o d’escoles de música. Són la prova que Barcelona necessita tenir espais adequats per a la música, encara que hagin de viure a l’ombra dels més grans –Liceu, Palau i Auditori. La música necessita un sostre per sonar i per sonar bé, i les sales petites de concerts són una casa a mida, un viver de l’autèntic fet musical, on el sentiment del músic pot madurar i on les grans minories poden sentir-la al seu abast. 28 • REVISTA MUSICAL CATALANA Emili Pujol o el violinista Joan Manén, que anys després també impulsaria la construcció d’una sala de concerts al mateix barri de Sant Gervasi, pocs metres més avall, al carrer de Balmes. Un projecte que va quedar inacabat a causa de la revolució cubana i que l’Ajuntament de Barcelona tampoc va arribar a concloure, com s’havia compromès amb aquest músic. Ara són unes sales de cinema. De fet, la Sala Granados, després de molts anys d’activitat ininterrompuda, també es va convertir en un espai per al cinema, en els estudis de doblatge La Voz de España, que va ocupar aquest modest edifici de l’avinguda del Tibidabo des del 1933 i que va mantenir aquesta activitat fins al 2009, quan se’l va quedar una multinacional d’assegurances que recentment l’ha tornat a vendre. UNA HISTÒRIA QUE ES REPETEIX Al llarg del segle XX van proliferar moltes sales de concerts a Barcelona, sempre a mig camí entre el rendiment comercial i la pretensió europeista propis d’aquesta ciutat. L’intent de tirar endavant l’explotació d’una sala de concerts s’ha fet amb un esperit filantròpic i, potser per això, destinat al fracàs. El periodista Arturo Llopis ho comentava així al diari «La Vanguardia» el 19 de gener de 1967, a propòsit d’una altra sala històrica: “En el ochocientos, tanto o más que ahora, el interés de las clases económicamente poderosas por la música era muy acentuado. Don Evaristo Arnús, por ejemplo, fue el dueño del Teatro Lírico, que también se llamó Sala Beethoven [i abans Teatre dels Camps Elisis], y en cuyo local el señor Arnús organizó una serie de conciertos sinfónicos en los que perdió más dinero que en ninguna empresa comercial, a pesar de haber contratado celebridades musicales de gran nombradía, tales como Massenet, el autor de Manón, y Saint-Saëns, gran organista y compositor”. Barcelona també havia comptat amb el Palau de les Belles Arts com a sala de concerts. Aquest edifici construït per a l’Exposició Universal del 1888 per August Font i Carreras a prop del Parc de la Ciutadella va ser destruït el 1942, després dels impactes de la guerra civil. Havia acollit concerts que han quedat registrats a la memòria de la ciutat, com els que protagonitzava la Banda Municipal de Barcelona amb la direcció de Joan Lamote de Grignon i que fins i tot es retransmetien per ràdio. Una altra sala de concerts també desapareguda va ser la Sala Mozart del carrer de la Canuda, 31, a la cantonada amb el carrer Bertrellans. Es va inaugurar el 1914 i va estar arrendada a l’empresa de pianos Cussó. Entre els molts concerts que hi va acollir, hi destaquen els del Quartet Renaixement que va formar Eduard Toldrà a principis de segle i que va interpretar els Quartets de Beethoven el 1916. Mompou també hi havia tocat els seus Suburbis el 1925. També va ser un cinema durant la República i, a partir dels anys seixanta, era el Centre Obrer Aragonès, fins que es va enderrocar el novembre del 2003. Més recentment, molts recordem encara la sala de concerts que tenia el centre cultural de Caja Madrid a la plaça de Catalunya, 9, en un principal de l’edifici que fa cantonada amb la rambla de Catalunya i que actualment pertany a una altra entitat bancària. Fins i tot la música més experimental de finals del segle XX havia tingut dos espais per a les seves propostes, com eren el bar discoteca Nick Havanna, al carrer del Rosselló, o la sala Metrònom, al costat del Born. Imatge de l’enderrocament, el 2003, de la Sala Mozart, que havia acollit nombrosos concerts des de la seva inauguració el 27 de març de 1914. 29 ENTREVISTA “L’ESCENARI ÉS UN LLOC LLIURE DE PREJUDICIS, DE COMPLEXOS I, SOBRETOT, D’AUTOCENSURA” CARLOS ÁLVAREZ LA CARRERA D’AQUEST BARÍTON MALAGUENY ESTÀ MARCADA PELS ANYS DE SILENCI A QUÈ ES VA VEURE OBLIGAT ENTRE EL 2008 I EL 2011 DEGUT A UNA SEVERA LESIÓ VOCAL. ARA VIU UNA SEGONA EDAT DAURADA. AQUEST ESTIU EL TORNAREM A SENTIR AL FESTIVAL CASTELL DE PERALADA I A L’OCTUBRE INAUGURARÀ LA TEMPORADA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU. text Mercedes Conde Pons · fotografies Quim Roser MERCEDES CONDE PONS: En què va consistir la malaltia que el va apartar dels escenaris? CARLOS ÁLVAREZ: El que jo vaig tenir inicialment és una patologia digestiva, no una patologia vocal. Però hi ha molt pocs otorrinolaringòlegs que siguin capaços de veure el que ells anomenen “pota d’elefant” a la laringe i que ho relacionin amb el reflux. Vaig patir una displàsia severa a l’epiteli que recobreix la corda vocal dreta, una patologia que no té a veure directament amb l’exercici del cant, sinó que li pot passar a qualsevol. La displàsia severa, que vol dir que les cèl·lules creixen sense control i sense un patró determinat, és el pas previ a un càncer de laringe. Jo vaig tenir la sort de ser cantant i d’adonar-me ràpidament que hi havia alguna cosa que no funcionava bé. MCP: Quins en van ser els símptomes? CA: De cop i volta no podia cantar amb comoditat. Havia de fer un esforç enorme per fer una frase. No apareixien els aguts. L’agost del 2008 jo estava fent Otello a Salzburg amb Riccardo Muti i a mitjan setembre començava els assajos de la nova producció 30 • REVISTA MUSICAL CATALANA d’Un ballo in maschera al Teatro Real de Madrid. Durant el període dels assajos és quan vaig començar a percebre que no podia treballar. Com si no hagués cantat mai. MCP: ¿El fet d’haver estudiat medicina l’ha ajudat a l’hora de conviure amb la seva malaltia? CA: He après a ser capaç de prendre distància. Jo sé distingir bé entre la meva faceta personal i la professional, però en aquelles circumstàncies hi havia molts factors que feien fàcil que es barregés la part personal amb la professional i em feia moltes preCarlos Álvarez al guntes: què passarà?, què faré si no puc cantar? Però a mi el Gran Teatre del coneixement no em fa por, perquè jo crec que com més coLiceu, teatre al neixement tens, més capacitat tens per prendre decisions i qual agraeix que li trobar solucions. I això va ser el que vam fer. El problema va seguís oferint òperes durant la ser que, al principi, la majoria dels metges em veien com el seva recuperació. cantant, i no com el pacient. Però després, a la taula d’operacions, era important veure’m també com el cantant. El metge que em va operar, Ginés Martínez Arquero, va posar la meva professió per sobre de la persona, perquè sabia que si tallava més del compte jo perdia totes les oportunitats de seguir cantant. MCP: ¿Hi havia la possibilitat que es tornés a reproduir? CA: Sí, perquè la forma d’aproximar-se a la cirurgia era molt conservadora, perquè si feia una cura exhaustiva posava en perill les cordes. Això donava la possibilitat que hi hagués una recidiva, com de fet va succeir en dues ocasions més. 7 i 9 D’AGOST MADAMA BUTTERFLY DE GIACOMO PUCCINI AL FESTIVAL CASTELL DE PERALADA 31 MCP: ¿I després de la tercera operació? CA: Res més. Faig controls normals, però és un gran misteri, perquè la corda sembla que estigui nova. No hi ha cicatriu. 7 i 10 D’OCTUBRE UN BALLO IN MASCHERA DE VERDI AL GRAN TEATRE DEL LICEU MCP: ¿Pren alguna precaució? CA: Hi ha una línia molt subtil entre portar una vida professional i portar una vida monacal. I jo vull tenir una vida normal. Vull poder sortir i sopar amb els amics i veure vi, però essent conscient quan m’he de cuidar. Quan tinc funció intento descansar molt i no parlar gaire. Controlo molt els fluxos d’energia que necessito per fer bé la meva feina. MCP: Com es va respondre la pregunta de què faria si hagués de deixar de cantar? CA: Em sentia capacitat per fer qualsevol cosa que tingués a veure amb l’escenari. Fins i tot vaig tenir la possibilitat de començar a pensar en la didàctica del cant, i això em va ajudar molt, perquè un ha de fer una anàlisi del que fa per cantar de cara a poder-ho explicar i que sigui cert i eficaç. En tot cas, la decisió que vaig prenEl baríton dre va ser la de tornar a inmalagueny tentar cantar fent servir una assegura que sistemàtica més estudiada, i viu tot el que això m’està permetent cantar li passa com d’una forma més saludable. Jo un regal. em sento millor cantant ara que abans. MCP: Després de tres anys sense poder cantar, ¿va tenir la sensació d’haver d’aprendre de nou a cantar? CA: Em va passar cada cop que em van operar. La sensació de tornar a fer una cosa que portes molt de temps fent i que et sembla que no ho hagis fet mai genera un desassossec enorme... Però va ser una agradable sorpresa veure que després de l’operació i d’una setmana sense parlar, quan obria la boca tenia la mateixa veu. He d’agrair molt als teatres, com els de Viena o el Liceu, que em van seguir oferint òperes durant la recuperació, perquè no hi ha res millor en un procés de recuperació que tenir un objectiu per complir. MCP: Com un aspirant a metge decideix enfocar la seva carrera cap al cant? CA: Quan vaig decidir ser cantant, la meva pregunta va ser: això per a què serveix? Serveix per guanyar-me la vida. ¿Però hi ha algun servei afegit? I he après que sí. En la meva posició em puc permetre el fet de fer concerts benèfics, ajudar sense que sàpiguen que ho estic fent. Contribuir perquè creixi l’ambient musical i que tingui una repercussió econòmica en altres àmbits. MCP: Acaba de triomfar interpretant novament Rigoletto i Don Giovanni al Liceu. Com evoluciona un personatge al llarg dels anys quan l’interpreta? 32 • REVISTA MUSICAL CATALANA CA: Cada cop que fas un personatge en una nova producció l’enriqueixes. Tens més punts de vista sobre ell. I com que jo treballo des de l’empatia amb el personatge, estic disposat a fer qualsevol cosa. Jo jugo a assumir els personatges sense jutjar-los. Perquè si ho fes, li estaria donant una càrrega ètica o moral que no ha de tenir. El personatge s’ha d’expressar per si mateix, ho fa a través meu, però només fent-me servir com a mèdium. salvaguarda l’equilibri mental. Sobretot els barítons, que acostumem a fer de dolents; seria gravíssim acumular experiències negatives… L’escenari és un lloc lliure de prejudicis, de complexos, de censura i, sobretot, d’autocensura. MCP: ¿Hi ha algun tipus d’aprenentatge per arribar a fer la catarsi damunt l’escenari? CA: Jo ja fa vint-i-vuit anys que canto i naturalment hi ha un procés. Si hagués fet Rigoletto per primer cop quan m’ho va demanar Riccar- “L’ENTORN DE PERALADA ÉS ESPECTACULAR, I TOT I SER FEINA, ESTÀS UNA MICA COM DE VACANCES” MCP: Fins a quin punt un personatge entra a formar part de la persona? CA: Jo no m’emporto mai els personatges a casa. Actuar és una catarsi meravellosa. A l’escenari, jo sóc el personatge. Quan surto, deixo de ser-ho. I fer aquest “clic” és essencial, perquè do Muti per a La Scala de Milà, hauria estat un desastre. Però vaig dir que no. Hi havia tres elements que em faltaven. Primer, una més gran maduresa com a persona. Tampoc havia patit gaire i tampoc tenia l’experiència de la paternitat. Quan vaig fer el meu primer Rigo- DE MOZART A PUCCINI, PASSANT PER VERDI I LA SARSUELA “Jo estic convençut que Verdi era baríton i que quan componia al piano tenia una certa predilecció per aquest timbre perquè ell s’hi trobava còmode. Rigoletto és segurament la primera òpera que abandona el belcantisme ben definit per entrar en un drama en el qual el verisme comença a aflorar.” letto ja tenia l’experiència d’haver estat pare, ja era una mica més gran, però no havia patit gaire. Ara mateix el patiment el conec de més a prop i la meva vida personal ha bastit d’una mica de patiment els personatges. Fins i tot amb el Falstaff en què vaig debutar el gener passat a Gènova, després més de vint anys de fer de Ford, m’he trobat un personatge que, essent molt honest amb la partitura, no té gaire a veure amb la comicitat. És un personatge que se sent desplaçat per la societat, i té una mica d’amargura. Per a mi, pujar a l’escenari ha estat sempre un divertimento, i com a tal, l’aprenentatge és molt millor. MCP: ¿És important el suport familiar en una carrera com la seva? CA: És imprescindible. Seria un desagraït si no fos conscient de com han influït en la meva evolució. Tots, des del principi. La meva primera professora de cant va ser prou honesta per dir-me en un determinat moment que ella no em podia ensenyar res més. Si la gent fos tan normal com per acceptar els seus límits, les coses funcionarien millor. Per això cal fer un esforç de coneixement personal, no excedir-se en els límits del que és normal, i definir això com una feina. Si ho fas així, ets capaç de tenir vida més enllà del treball i anar creixent amb naturalitat. Vint-i-vuit anys han passat en un instant. És interessant no tenir certeses. Jo als meus fills els dic que estudiïn una cosa que els agradi, perquè la incertesa laboral és tal que és millor que el que facin els entusiasmi. Jo havia de ser una cosa i vaig acabar essent una altra i tot el que em passa ho visc com un regal. MCP: Aquest estiu canta a Peralada. Com s’ha produït aquest enamorament mutu? CA: Crec que té a veure amb la forma com ells encaren la producció del Festival. No és normal que la iniciativa privada creï grups de treball que, essent professionals, ho facin amb les ganes que ho fan els amateurs. La gent busca un resultat professional, però des d’una visió d’afecte pel que fas, això crea una atmosfera molt còmoda. A més, l’entorn és espectacular, i tot i ser feina, estàs una mica com de vacances, i això és magnífic! “Vaig fer Ievgueni Onieguin i va ser una experiència meravellosa. Del repertori que no he fet, i que podria fer, hi ha alguna òpera wagneriana, però també Korngold (Die tote Stadt). D’altra banda, a mi no em costa repetir repertori, no m’avorreix. Puc fer mil vegades una òpera, les circumstàncies sempre seran diferents i repetir implica sempre començar de nou.” “Fa poc he estat pensant en la possibilitat de fer la versió original de Werther per a baríton. Però jo ja no puc ser el jove Werther. Caldria buscar una posada en escena que em permetés fer una espècie de flashback i en què un Werther de gran –que potser no ha mort– recordés aquell episodi.” Des del seu debut amb La del manojo de rosas, ha continuat sempre fent sarsuela “però menys de la que m’agradaria. La sarsuela, en termes de programació, no es treballa com si fos una òpera. Es pensa que una sarsuela es pot fer cada dia sense que hi hagi dies de descans per al repartiment i es pren d’una manera menor, però jo crec que és molt més difícil, perquè l’han de fer artistes que siguin convincents no només cantant, sinó també en la part teatral”. “La sarsuela encara s’identifica amb un període polític determinat que avui és absolutament menyspreat. A més, malgrat ser feta en castellà, això no vol dir que sigui fàcil d’entendre. Caldria repensar com fer que els textos poguessin ser entesos actualment. Una revisió dels llibrets seria una molt bona feina perquè la sarsuela s’actualitzés. I fer lectures escèniques intel·ligents. La sarsuela no pot fer pudor d’antic.” 33 DE TRAD E l Conservatori del Liceu celebra enguany el seu 180è aniversari. Una xifra rodona que, si mirem en detall, diu molt més. Entre el 1837 i el 2017 Espanya ha viscut cinc monarquies diferents, dues repúbliques, una guerra civil i una dictadura. Moltes reformes educatives, quatre de les quals cabdals. Mentrestant, el Conservatori del Liceu ha desenvolupat ininterrompudament la seva tasca pedagògica i el seu nom ha esdevingut sinònim de qualitat, amb una llista inacabable de músics importants que sempre han vist en el Conservatori el seu punt de partida. Marià Obiols, Joan Lamote de Grignon, Joaquim Zamacois, Engelbert Humperdinck, Antoni Nicolau, Jaume Pahissa, Benet Casablancas. Joan Guinjoan, Joan Albert Amargós, Lleonard Balada. Francesc Viñas, Manuel Ausensi, 34 • REVISTA MUSICAL CATALANA DOSSIER L’EDUCACIÓ MUSICAL AVUI FUNDAT EL 21 DE FEBRER DE 1837, EL CONSERVATORI DEL LICEU ÉS LA INSTITUCIÓ DEDICADA A LA PEDAGOGIA MUSICAL MÉS ANTIGA DE CATALUNYA I UNA DE LES DEGANES A ESCALA ESTATAL. UNA GRAN HISTÒRIA QUE MIRA AL FUTUR. text Mila Rodríguez Medina CONSERVATORI DEL LICEU: 180 ANYS DICIÓ i INNOVACIÓ Joan Pons, Montserrat Caballé, Victoria de los Ángeles. Pere Tintorer, Pau Casals, Antoni Ros Marbà, Frank Marshall, Lluís Claret. Higini Anglès, Miquel Querol, Josep Maria Llorens. Professor o alumne, formar part del Conservatori del Liceu era i és una marca distintiva. ¿Com es poden sobreviure 180 anys dedicats a l’ensenyament artístic? DEL CENTRE D’ESTUDIS A L’ESCENA josep molina El 21 de febrer de 1837 un grup de persones vinculades al 14º Batallón de la Milicia Nacional de Barcelona, amants de l’art i la música, es van reunir a les habitacions del comandant Manuel Gibert i Sans. El 12 de març les actes d’aquella Junta General definia així els seus objectius: “la que se trata de formar es una sociedad dramática de aficionados y que su objeto no sólo es proporcionar algún alivio al Batallón, esto es lo que sobre pagados los gastos, sino también dar impulso y fomentar el estudio del arte dramático”. Aquest Batallón es va dissoldre l’octubre següent, però la Sociedad Dramática de Aficionados nascuda aprovà el 14 de novembre d’aquell 1837 la creació del Liceo Filarmónico Dramático de Montesión. Va tenir tant d’èxit, fins i tot tractant-se dels dies de la Primera Guerra Carlina, que la monarquia va cedir-hi el seu nom. Serà aleshores anomenat Liceo Filarmónico Dramático de SM La Reina Isabel II i l’any 1844 canviava les seves instal·lacions al convent de Montsió pel gran solar a la Rambla de l’antic convent dels Trinitaris, utilitzats a l’època per a espectacles de circ i varietats. Aquesta va ser la llavor del que ara coneixem no només com l’origen d’aquest centre degà de l’educació musical, sinó també com el gran teatre d’òpera de Catalunya, el Gran Teatre del Liceu. 35 DOSSIER Sens dubte, una gran marca definitòria de la història del Conservatori del Liceu és el compromís del mecenatge provinent de la societat civil cap a l’art i la cultura. Però és aquí on resideix el que potser és el tret distintiu d’aquesta institució. “El Conservatori ha estat sempre d’acord amb les seves finalitats inicials: l’ensenyament i formació musical en els tres nivells educatius i, de manera conjunta, la cerca permanent d’una projecció artística d’aquesta formació musical, connectada amb els centres artístics”, afirma Maria Serrat i Martín, directora general del centre des del 1999. “Al cap i a la fi, el Conservatori està vinculat des dels inicis a un teatre on els alumnes feien les pràctiques i el finançament dels quals donava suport també al desenvolupament de les seves càtedres.” Des del 1854 ambdues institucions han funcionat de manera independent, per bé que el seu lligam és més que simbòlic. El març del 1932, la «Gaceta Musical», publicava: “El Teatro del Liceu, en su primer periodo de desenvolvimiento, se mantuvo estrechamente unido al Conservatorio, tal como hijo junto a su padre. Todos cuantos elementos musicales le eran necesarios, se los facilitaba El Conservatori del Liceu a la seva seu actual del el Conservatorio. Incumbía al Conservatocarrer Nou de la Rambla. rio nutrir con sus profesores y discípulos la orquesta que actuaba en el Teatro: era el Conservatorio el organizador de grandes conciertos y festivales; era su propio Maestro Director el encargado de la dirección de todo cuanto guardase relación con la música”. UN IMPACTE CULTURAL EN XARXA No obstant això, aquest és només un dels impactes que aquests 180 anys han tingut en la vida cultural del país. L’any 1913 es creà en el si del Conservatori, en col·laboració amb la Diputació Provincial de Barcelona, l’Escola Catalana d’Art Dramàtic. Aquesta, que el 1915 es va separar del Conservatori, és l’origen de l’actual Institut del Teatre i fins a la desaparició d’aquests estudis del Conservatori, ja a la segona meitat del segle XX, els seus ensenyaments d’art dramàtic estaven coordinats. CONSERVATORIS SUPERIORS A L’ESTAT ESPANYOL CONSERVATORIO SUPERIOR DE MÚSICA MANUEL CASTILLO DE SEVILLA Fundat el 1933. Especialitats en composició, interpretació (amb itineraris d’instruments simfònics i música antiga), musicologia, i direcció de cor. 514 alumnes i 110 professors. www.consev.es 36 • REVISTA MUSICAL CATALANA CONSERVATORIO SUPERIOR DE MÚSICA RAFAEL OROZCO DE CÒRDOVA Fundat el 1902. Especialitats en composició, flamenc (amb itineraris de cant flamenc, flamencologia i guitarra flamenca) i interpretació (amb itineraris de cant, guitarra, instruments simfònics i piano). Més de 100 alumnes i 97 professors. www.csmcordoba.com CONSERVATORIO SUPERIOR DE MÚSICA MANUEL MASSOTTI LITTEL DE MÚRCIA Fundat el 1918. Especialitats en composició, direcció, interpretació, musicologia i pedagogia. 93 professors. www.csmmurcia.com CONSERVATORI SUPERIOR DE MÚSICA ÓSCAR ESPLÁ D’ALACANT Fundat el 1958. Especialitats en composició, interpretació (amb itineraris de cant, guitarra, La gran xarxa pedagògica nascuda del Conservatori, però, prové de l’any 1932, amb l’aprovació de les bases per a la creació d’escoles filials del Conservatori del Liceu. Moltes transformades amb el pas del temps en els actuals conservatoris municipals de música, l’any 1986 arriben a un total de 18 escoles filials. L’any 2008 s’inaugura el nou edifici del Conservatori Superior, situat al carrer Nou de la Rambla, amb equipaments i instal·lacions que el transformen en una institució moderna adaptada al segle XXI. S’amplia aleshores aquest projecte, tot creant la seva Xarxa d’Escoles de Música. “Des d’una La façana del Conserperspectiva més educacional que no pas d’oci, vatori del Liceu als anys al Conservatori creiem en la importància de seixanta quan encara la música per a la conformació d’una societat era al costat del Gran Teatre del Liceu. millor i per això en defensem la incorporació al sistema educatiu des de les edats més primerenques. És així com podem descobrir i desenvolupar el talent innat dels nens i nenes”, assegura Maria Serrat. A més del centre superior, els estudis de màster, el centre professional i l’Aula de Jazz i Música Moderna, compta amb tres escoles de música Liceu, escoles de música vinculades per tot el territori català i quinze centres amb primària musical gestionada des del Conservatori. Una aposta pel present i el futur. conservatori del liceu INTERNACIONALITZACIÓ I FUTUR instruments simfònics i piano), pedagogia i musicologia. 300 alumnes i 78 professors www.csmalicante.com CONSERVATORI SUPERIOR DE MÚSICA JOAQUÍN RODRIGO DE VALÈNCIA Fundat el 1879. Estudis en interpretació, investigació, creació, sonologia, pedagogia i jazz, a més d’estudis de postgrau, de màster i doctorat. www.csmvalencia.es CONSERVATORI SUPERIOR DE MÚSICA DE LES ILLES BALEARS Fundat el 2001. Especialitats en composició, musicologia, pedagogia i interpretació (itineraris de corda, vent fusta, vent metall i percussió, piano, guitarra i veu). 43 professors. www.conservatorisuperior.com ESCOLA SUPERIOR DE MÚSICA DE CATALUNYA (ESMUC) Fundada l’any 2001. Grau superior en direcció, interpretació (amb Des de la implantació total de la LOGSE l’1 d’octubre de 2002, els seus estudis s’equiparen al sistema educatiu universitari i amb el nou pla d’estudis s’implanten totes les especialitats instrumentals de la música clàssica, el jazz i la música moderna. Així, el 2010 s’incorporen els ensenyaments artístics superiors a l’Espai Europeu d’Educació Superior, segons l’anomenat Procés de Bolonya. Aquest és el moment en què el Conservatori del Liceu s’obre denitivament a l’exterior i esdevé la institució cosmopolita que és actualment, amb alumnes d’arreu del món. Continuant amb l’enriquiment de la cultura que ha caracteritzat el centre des de la seva creació, ara és el moment, en paraules de la seva directora, “d’oferir l’oportunitat de compartir la riquesa cultural de Barcelona, especialment pel que fa a la música”. ¿Nous reptes de futur? En el fons, tot resideix en aquest binomi de tradició i innovació. ¿Un desig? En paraules de la seva directora, “que la música estigui protegida des de la Constitució mateixa. La nostra societat serà molt millor”. Per molts anys! itineraris de música clàssica i contemporània, jazz i música moderna, música antiga i música tradicional), musicologia, pedagogia, sonologia i producció i gestió, a més d’estudis de màster i postgrau. 780 alumnes i 240 professors. www.esmuc.cat TALLER DE MÚSICSESCOLA SUPERIOR D’ESTUDIS MUSICALS Fundat el 1979. Especialitats en composició, pedagogia musical i interpretació de flamenc i jazz i música moderna. 68 professors. http://tallerdemusics.com CONSERVATORIO SUPERIOR DE MÚSICA DE ARAGÓN Fundat el 1985. Especialitats en composició, direcció i interpretació. 300 estudiants i 91 professors www.csma.es/csmawp/ 37 DOSSIER L’EDUCACIÓ MUSICAL AVUI L’ENSENYAMENT MUSICAL A CATALUNYA CONTINUA SENT UNA HISTÒRIA INCOMPLETA. TOT I EXISTIR UNA ARQUITECTURA LEGISLATIVA POTENT, LA SITUACIÓ DE LES ESCOLES DE MÚSICA ÉS ANÒMALA I GENERA DESIGUALTATS EDUCATIVES ENTRE CENTRES. text Francesc Xavier Alern ENSENYAR I APRENDRE MÚSICA A CATALUN UNA SIMFONIA IN 38 • REVISTA MUSICAL CATALANA L’arribada de la LOGSE els anys noranta va equiparar la durada dels estudis musicals de grau elemental i mitjà amb la de l’ensenyament obligatori. Gràcies al nou ordenament, el grau superior va assolir el caràcter d’universitari amb la mateixa càrrega lectiva que la llicenciatura. S’acabava d’aquesta manera la irregularitat dels títols superiors de música. Més tard, el Pla de Bolonya substituïa la llicenciatura pel grau i conduïa a la integració europea de totes les titulacions superiors, incloent-hi les de música. Però això va durar poc arran d’una sentència judicial i els conservatoris van haver de tornar a atorgar el títol superior. A tots els efectes, una passa enrere. ELS NOUS PLANS D’ESTUDIS Els nous plans d’estudis també van aportar progressivitat al currículum de música, car el Pla 66 fou concebut bàsicament josep molina C atalunya compta amb una tradició d’ensenyament musical que es remunta a l’edat mitjana. Centres prestigiosos com el monestir de Montserrat o la Seu de Barcelona han format alguns dels compositors i intèrprets més importants de la història de la música hispànica. Amb l’adveniment de la societat burgesa, l’estudi de la música va renovellar-se gràcies a la fundació dels primers conservatoris, el del Liceu l’any 1837 i el Municipal de Barcelona el 1886. A partir d’aquell moment, el nombre de centres públics i privats on s’ensenyaria música va anar creixent fins a la gran eclosió d’escoles municipals de música (EMM) de les darreres dècades. Aquest fet va fer possible l’accés als estudis musicals a un ventall de persones impensable cinquanta anys enrere. NYA NACABADA 39 per formar professionals. Ara s’aconseguia una millor seqüenciació dels continguts i es diversificaven els itineraris, tot integrant d’aquesta manera perfils d’estudiant que difícilment tenien cabuda en el pla antic. Estem parlant d’aquells que no optaven per la professionalització i que volien gaudir de la música des d’una perspectiva més lúdica. Les reformes educatives van crear especialitats anteriorEscolanets de Montserrat, un dels centres que ment inexistents, fet que permetia que es ha format compositors i poguessin cursar estudis superiors de, per intèrprets importants a exemple, jazz, flamenc o música antiga. Catalunya. En l’ensenyament obligatori, la LOGSE va comportar igualment un avenç, perquè l’assignatura de música era testimonial a l’EGB i al BUP. L’orientació humanística de la LOGSE va promoure una major càrrega lectiva per a les matèries artístiques a l’ESO i la creació d’un batxillerat específic. En el marc d’una societat que tendeix a menystenir la cultura, la LOGSE representava l’assoliment d’una fita educativa important, alhora que incrementava les sortides professionals dels músics. Malauradament, però, també aquí s’ha patit un retrocés, i ara la música ha tornat a la residualitat dels anys vuitanta. Si bé, el marc legislatiu dels estudis de música és prou adequat, les dificultats amb què es troben els estudiants que pretenen assolir el grau superior són considerables. Aquestes dificultats són colossals si pensem en la seva futura inserció laboral. SER MÚSIC AVUI Cursar estudis superiors de música al nostre país no és fàcil ni barat. Al contrari que a la resta de l’Estat, a Catalunya, com al País Basc, no hi ha un conservatori superior públic per capital de província. Els centres que imparteixen aquests estudis són tots a Barcelona i només l’ESMUC és de titularitat pública. Això representa un greuge comparatiu per als estudiants no barcelonins, que han de fer grans desplaçaments o anar a viure a la capital. A més, el nombre de places d’algunes especialitats que ofereix l’ESMUC és limitat, i com que es tracta d’un centre de referència internacional, molts estudiants estrangers (sovint amb bones beques) competeixen amb els nostres per les places disponibles. Molts estudiants catalans han d’acabar matriculant-se en centres privats o marxant a altres comunitats o fins i tot a l’estranger. rafa pérez / agència catalana de turisme DOSSIER LES REFORMES EDUCATIVES I LA PROLIFERACIÓ D’EMM HAN ACOSTAT L’ENSENYAMENT DE LA MÚSICA A UN VENTALL DE PERSONES IMPENSABLE CINQUANTA ANYS ENRERE Però, a més, la situació laboral de força músics i docents de música de casa nostra és molt precària. Atenint-nos només a la docència, cada any promocions senceres de titulats superiors han de trobar cabuda en una xarxa d’acadèmies i d’escoles municipals de música (EMM) on les condicions laborals sovint són pèssimes per la mancança crònica d’un conveni col·lectiu propi en l’àmbit privat o de l’adscripció als diferents convenis municipals en el públic. Si deixem de banda el sector privat, que sobreviu CONSERVATORIS SUPERIORS A L’ESTAT ESPANYOL CONSERVATORIO SUPERIOR DE MÚSICA DE NAVARRA Fundat el 1858. Especialitats en interpretació, musicologia, composició i pedagogia (amb itineraris en instrument/veu clàssic i instrument/veu jazz). 110 professors. csmn.educacion.navarra.es MUSIKENE: CENTRO SUPERIOR DE MÚSICA DEL PAÍS BASC Fundat el 2001. Especialitats en composició, direcció, interpretació i pedagogia. 340 alumnes i 172 professors. www.musikene.eus CONSERVATORIO SUPERIOR DE MÚSICA DEL PRINCIPADO DE ASTURIAS EDUARDO MARTÍNEZ TORNER Fundat el 1883. Estudis en composició, direcció, interpreta40 • REVISTA MUSICAL CATALANA ció i pedagogia. 300 alumnes i 80 professors. www.consmupa.es CONSERVATORIO SUPERIOR DE MÚSICA DE A CORUÑA Estudis en composició, direcció, interpretació i pedagogia. www.csmcoruna.com CONSERVATORIO SUPERIOR DE MÚSICA DE VIGO Fundat el 1956. Estudis en composició, pedagogia, musicolo- gia i interpretació (amb especialització, entre d’altres, en música tradicional). 300 alumnes. csmvigo.com CONSERVATORIO SUPERIOR DE MÚSICA DE SALAMANCA Fundat el 1935. Especialitats en composició, interpretació i musicologia (amb itineraris en musicologia i etnomusicologia), a més d’estudis de màster. www.coscyl.com LES MANCANCES DE LA LEGISLACIÓ SOBRE EDUCACIÓ MUSICAL • Si bé ja he dit que, al meu parer, la legislació vigent en matèria curricular és suficient, dins el grau mitjà de música manquen continguts humanístics i una assignatura específica de formes musicals. També seria desitjable la supressió d’algunes limitacions de permanència dins d’aquests estudis (Decret 25/2008). • És anacrònica l’equivalència del títol de professional del Pla 66 amb el títol superior a l’efecte d’impartir docència en escoles de música. Això, a la pràctica, fa gairebé innecessària la possessió del títol superior (Reial decret 1732/1994). • Caldria deixar d’anomenar com pot, el rosari d’EMM és un microcosmos on cada ajuntament aplica el seu criteri i on es perpetren tota mena d’arbitrarietats en els processos selectius i irregularitats en la contractació. Alguns ajuntaments es beneficien del fet insòlit que es pugui impartir docència amb l’antic títol de grau mitjà, un diploma que sura als llimbs acadèmics. Aquest fet compta amb el vistiplau del Departament, dels sindicats i de les associacions d’escoles de música, devalua les condicions laborals dels docents, perjudica els titulats superiors (que veuen com no se’ls compensa haver fet aquests estudis) i crea desigualtats educatives entre centres. Les anomalies s’estenen a l’ensenyament obligatori. Els centres públics i privats poden contractar, per impartir música, persones sense el títol superior ni el graduat en música, sempre que disposin del diploma de grau mitjà i el graduat en una altra matèria. “professional” el grau mitjà. La titulació a què condueix, • Seria desitjable la creació de conservatoris superiors públics en altres capitals catalanes per solucionar la manca d’oferta formativa. • Només quan tinguem una xarxa d’escoles i conservatoris oficials de música, dansa i teatre amb instal·lacions i condicions equivalents a les de les EOI, amb borses de treball objectives dividides per serveis territorials, les escoles públiques de música estaran a l’alçada del temps en què vivim i la ciutadania podrà gaudir d’ensenyaments artístics públics, de qualitat i en condicions d’igualtat arreu del territori. Així com es va assumir la creació d’escoles oficials d’idiomes (EOI) amb professorat amb requisits i condicions similars als de secundària, els ensenyaments artístics mai han estat considerats estratègics pels nostres governants. Deixar la gestió de les escoles de música i els conservatoris de grau mitjà en exclusiva als ajuntaments s’ha revelat com un error. Això es podria solucionar emmirallant-se en el model de les EOI, però amb una certa participació municipal. També ha estat erroni deixar que l’ensenyament obligatori es contaminés dels més cínics valors de l’utilitarisme. Si molts cops han estat la voluntat i el geni individual els que han fet que el nostre país gaudís de figures de renom mundial, potser ja va sent hora que acabem de bastir l’edifici de l’educació musical de les properes dècades. REAL CONSERVATORIO SUPERIOR DE MÚSICA DE MADRID Fundat el 1830. Estudis de composició, direcció, interpretació de música antiga, clàssica i moderna, musicologia i pedagogia 600 alumnes i 150 professors. www.rcsmm.eu ESCOLA SUPERIOR DE MÚSICA REINA SOFÍA (MADRID) josep molina equivalent al batxiller, així com la formació que s’hi imparteix, no “professionalitzen” ningú (Decret 25/2008). Fundada el 1991. Estudis de grau amb els itineraris d’instrument d’orquestra, piano i cant, a més de curs preparatori i cursos de perfeccionament. 115 alumnes i 70 professors. www.escuelasuperiordemusicareinasofia.es CONSERVATORIO SUPERIOR DE MÚSICA BONIFACIO GIL DE BADAJOZ Fundat en 1927. Estudis superiors en les modalitats d’interpretació i composició. 150 alumnes i 44 professors. www.csmbadajoz.es 41 MÚSIQUES MODERNES ELS PROCESSOS DE MESCLA I TRANSFORMACIÓ ESTAN A LA BASE DE TOT ACTE CREATIU. PARTINT D’AQUESTA PREMISSA, FA TRES ANYS QUE L’AUDITORI PROPOSA A JOVES MÚSICS DE JAZZ REVISITAR OBRES DE LA MÚSICA CLÀSSICA DES D’UN LLENGUATGE I UNA SENSIBILITAT PROPIS. US CONVIDEM A DESCOBRIR, A TRAVÉS DE LES SEVES VEUS, ELS PROJECTES QUE N’HAN SORGIT I LA MANERA COM ELS HAN CONCEBUT. text Miquel Gené · fotografies L’Auditori 42 • REVISTA MUSICAL CATALANA 16 DE NOVEMBRE EL SOMNI DE RAVEL REVISITAT PER MARCO MEZQUIDA A L’AUDITORI may zircus S win més enllà dels seus estàndards” 4. Al costat d’aquest estudi, es troba la voluntat d’aportar la visió i sensibilitat pròpies: “La revisió té coses d’arranjar i té coses de compondre, perquè al final també ha d’aparèixer el meu segell com a autor i com a músic” 5. La improvisació, element irrenunciable del jazz, també està present en totes les propostes, encara que en cadascuna ha pres significats diferents: element de desenvolupament motívic al Zarathustra: “Jo dono als músics un motiu melòdic i els demano que, a través de la improvisació, desemboquin en una idea concreta” 1; guia estructural a La consagració: “El solista és el protagonista del tema, tant perquè realitza els solos com perquè en porta el pes” 6, i element temàtic a El somni de Ravel: “La meva aportació com a improvisador és crear un espai oníric on es suggereixin o apareguin motius de Ravel, leitmotiv que apareixen desdibuixats i que a poc a poc van agafant forma fins que s’arriba a la peça en si” 3. La reflexió profunda sobre les obres, els autors i la seva manera de compondre –la instrumentació, l’elaboració de motius, l’ús de l’harmonia, el tractament rítmic– i hi ha un gènere musical que està habituat a la revisió i la reutilització, aquest és, sense cap mena de dubte, el jazz. Nascut al principi del segle XX als Estats Units d’Amèrica en el si d’una cultura diversa per definició, el jazz és una música que construeix la seva identitat a partir de la barreja de substrats diversos: el blues, el ragtime, els espirituals o la música clàssica europea. No és estrany, doncs, que les seves dinàmiques de funcionament s’assentin, en gran mesura, en la reformulació de materials preexistents. PROCESSOS CREATIUS COMUNS Les diferents propostes que han generat els Revisitings tenen alguns elements comuns. La immersió en el compositor i en la seva obra ha estat el primer pas necessari en tots els processos de revisió, “una excusa ideal per tornar a escoltar l’obra de Gersh L’obertura de la música clàssica a altres gèneres i maneres de fer ja no és una novetat ni un procés que només ve de fora. Els compositors cada vegada s’interessen més pel que passa al món de la improvisació lliure o l’electrònica, per exemple. Hi ha intèrprets, com els pianistes Gabriela Montero o Carles Marigó, que inclouen la improvisació com a part habitual en els seus repertoris. I diferents formacions fa temps que apropen músiques diverses a les estructures de la música clàssica, en el sentit contrari al que proposa el cicle Revisitings. És el cas, per exemple, del Brossa Quartet de Corda, formació de base clàssica en constant cerca d’experiències noves que els apropin a qualsevol gènere, des de la cançó combativa al hip-hop, passant per la revisió de clàssics com el Viatge d’hivern de Franz Schubert o la immersió en la música. De l’Eclectic Colour Orchestra de Raúl Patiño, orquestra de corda dedicada a crear i interpretar un repertori de música moderna i a expandir el llenguatge i els recursos dels seus instruments. O de l’Aupa Quartet, quartet de corda que funciona com una banda de rock: componen temes propis de música moderna (jazz, funk, latin, flamenc) i utilitzen la improvisació com a element central. Joan Vidal Sextet, protagonista del Revisiting Zarathustra, una revisió de l’obra de Richard Strauss. A sota, el bateria Ramon Prats. El 13 d’abril de 2018 s’endinsarà en l’OK Computer de Radiohead. may zircus REVISANT ELS CLÀSSICS La temporada 2014-15, l’Auditori de Barcelona iniciava una proposta per vincular la seva programació de música clàssica amb joves músics de jazz. El resultat van ser propostes com Revisiting Zarathustra, un concert en el qual el Joan Vidal Sextet revisà l’obra de Richard Strauss moments després que l’OBC l’hagués interpretat a la Sala Pau Casals. La temporada següent, i amb la mateixa idea, el projecte s’ampliava a tres propostes, aixoplugat sota un paraigua anomenat Afters. En la recentment tancada temporada 2016-17, la idea va cristal·litzar en el cicle Revisitings, el qual convida diferents músics de jazz a portar al seu terreny obres de la música clàssica. Una proposta que contribueix a la creació artística i al desenvolupament dels músics i que difumina fronteres entre gèneres. EN SENTIT CONTRARI 43 antonio navarro wijkmark REVISITINGS A L’AUDITORI Àlex Delgado (veu) i Margherita Bergamo (coreografia) són els encarregats de revisitar Bowie. A sota, Seward, el grup de rock experimental que revisitarà l’òpera rock Jesus Christ Superstar. ha estat un altre element comú en el procés creatiu: “Estudiar el Porgy and Bess i veure quin és el seu llenguatge, extreure alguna idea que estigui a la partitura original, l’harmonia del Summertime, per exemple. Captar píndoles del seu llenguatge que realment aportin aquest apropament entre el clàssic i el jazz” 4. Una reflexió que comporta un aprenentatge que s’aboca a l’escriptura de les obres originals, fet que ha dut els músics a prendre consciència del propi procés creatiu: “Un procés reflexiu a posteriori. D’entrada t’hi trobes i resols els problemes, però després prens consciència dels teus recursos” 2. CAMINS PROPIS La idea de partida de tots els músics és comuna: conservar l’essència de l’obra original i aportar-hi una mirada pròpia: “No m’ho imaginava d’una altra manera, no em veig fent una versió de La consagració, perquè... ¿com fas alguna cosa que estigui a l’alçada?” 6. A partir d’aquí, les estratègies de treball es diversifiquen. Per abordar les obres més extenses, com La consagració de la primavera, Així parlà Zarathustra o Goyescas, els músics segueixen l’estructura original. “L’obra en si em donava una divisió. Després ha vingut una feina de cirurgià, d’estudiar-la i d’extreure’n motius, ritmes i donar-hi la volta” 5. A les revisions en clau flamenca, el procés principal és l’adaptació de les obres originals a la rítmica d’aquest gènere, 44 • REVISTA MUSICAL CATALANA Des de la temporada 2014-15, l’Auditori de Barcelona ha programat sis Revisitings, alguns dels quals es poden trobar en format disc. El Joan Vidal Sextet 1 amb l’Així parlà Zarathustra de Richard Strauss. Pere Martínez 2 canta Falla, publicat amb el nom Aurora. El somni de Ravel, del pianista Marco Mezquida 3. Revisiting Gershwin, del Gabriel Amargant Quintet 4. Goyescas, del trombonista i cantaor Pablo Martínez 5. I La consagració de la primavera de Néstor Giménez 6, que serà publicat properament. El cicle 2017-18 s’iniciarà amb la reposició d’El somni de Ravel de Marco Mezquida (16/11/17). El seguirà el grup de rock experimental Seward, el qual crearà una obra a partir de l’òpera rock Jesus Christ Superstar d’Andrew Lloyd Webber (16, 17 i 18/02/18). Toni Vaquer revisitarà el Quartet per a la fi dels temps d’Oliver Messiaen en format big band (22/03/18). I Ramon Prats s’endinsarà amb el seu septet en l’OK Computer de Radiohead, una obra clàssica del rock (13/04/18). “buscar, de totes les rítmiques del flamenc, la que pot funcionar millor” 2. I, per descomptat, l’apropament a la seva manera de cantar, element que per si sol ja canvia el registre musical: “Amb la part vocal aporto els melismes, el fraseig i el timbre del cante flamenc” 2. El treball a partir de motius és un altre procediment que permet adaptar les peces a un llenguatge més jazzístic i personal: “La tècnica és bastant senzilla: agafar la melodia, que és el més recognoscible, i variar-ne la base: posar-hi un altre grove [base rítmica] i canviar l’harmonia” 1. Els resultats no són sempre propers al jazz. És el cas d’alguns moments d’El somni de Ravel: “Vaig fer un treball bastant fidel a la partitura, perquè Ravel té un llenguatge harmònic molt proper al del jazz que no volia deformar en excés” 3. D’altres, com Néstor Giménez, han creat obres pràcticament originals: “La intenció ha estat utilitzar les idees musicals de manera lliure: al segon número hi ha moltes marques, doncs agafo les marques; un altre número és ternari, doncs faig un tema ternari; un altre està basat en els metalls, doncs em baso en els metalls. He agafat l’esperit del que passa i he fet música original”. EL RESULTAT Gabriel Amargant resumeix l’essència dels Revisitings i de les obres que n’han sorgit: “La idea va ser barrejar els diferents elements de la música de Gershwin: la vessant clàssica, que he intentat traduir amb uns arranjaments més cambrístics; la vessant del jazz, que relaciono amb la improvisació, i l’element popular, que en el cas d’aquí pot ser el flamenc. Ell bevia d’aquestes tres fonts i jo també ho faig”. Per una banda, l’estudi i l’aprenentatge dels clàssics. Per l’altra, l’adaptació dels elements musicals a la realitat, sensibilitat i recursos propis. El resultat, la creació d’obres originals que no existirien si no fos per aquest cicle, per aquests músics i per aquesta mentalitat oberta a l’experimentació i a la difuminació de fronteres. IL VIAGGIO A REIMS ROSSINI 13  20 Set 2017 © Javier del Real FRESCA, DIVERTIDA I TREPIDANT. UNA PARODIA DE LA VELLA ARISTOCRÀCIA Dir. musical Giacomo Sagripanti Dir. escena Emilio Sagi Cast Irina Lungu / Adriana González (Corinna), Maite Beaumont / Marina Viotti (Marquesa Melibea), Sabina Puértolas / Leonor Bonilla (Comtessa de Folleville), Ruth Iniesta / Marigona Qerkezi (Madame Cortese), Taylor Stayton / Juan de Dios Mateos (Cavaller Belfiore), Lawrence Brownlee / Levy Sekgapane (Comte de Libenskof), Roberto Tagliavini/ Baurzhan Anderzhanov (Lord Sidney), Pietro Spagnoli / Pedro Quiralte (Don Profondo), Carlos Chausson / Vincenzo Nizzardo (Baró de Trombonok), Manel Esteve / Gurgen Baveyan (Don Álvaro). Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu A partir de 12€ 45 liceubarcelona.cat / 902 787 397 Jose Ramos al seu taller de Barberà del Vallès. 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA L’ÀNIMA DEL SO DES DE FA UNS ANYS LA MODA DE TENIR GUITARRES ELÈCTRIQUES PERSONALITZADES S’HA ESTÈS, A CASA NOSTRA. I SI BÉ ENCARA SE’N COMPREN MOLTES DE FABRICADES EN SÈRIE, HAN SORTIT DIVERSOS LUTIERS QUE POSEN LES SEVES CREACIONS A L’ABAST DELS QUI BUSQUEN UN SO I UNA ESTÈTICA MÉS EXCLUSIUS. JOSE RAMOS elèctriques ‘made in’ Barberà text Josep Barcons Palau fotografies Quim Roser T enir una guitarra customitzada no té el mateix glamur que tenir-ne una que no ho estigui. I encara té més pedigrí si s’utilitza l’anglicisme derivat de to customize, que no vol dir altra cosa que “personalitzar”. Però –ai las, pobre Joan Coromines, ara que fa vint anys que va deixar-nos!– sembla que estúpidament no sabem trobar els mots propis a allò que ve de l’àmbit british. I menys encara si és mainstream o trending topic (o indie, de vegades) i cau del cantó del màrqueting o ve de l’esfera musical (que, per sort, es diu igual en català que en anglès, que si no també hauríem d’emprar la cursiva per parlar d’El rei lleó…). Sigui com sigui, lluny de cursives, de màrquetings i de glamurs, fa deu anys que Jose Ramos va obrir un local senzill i funcional on construeix guitarres i baixos exclusius. No de preu (perquè volten els tres o quatre mil euros), sinó de factura i de concepte. Potser per això, encara que l’espai modest i el tarannà dels seus estadants tinguin poc d’aristocràtic, el nomenclàtor –bromista com ell sol– ha volgut emplaçar Ramos Guitars (un anglicisme, of course!) en ple carrer dels Marquesos de Barberà, a Barberà del Vallès. LUTIER PER VOCACIÓ Mentre parlem amb el Jose Ramos, el soroll de serres, polidores i compressors és una constant; i és que el Josep Maria, l’ajudant del taller (o “la primera dama”, com s’anomena ell mateix) no para. Per 47 EL RAMOS PEDAGOG No hi ha cap escola a Espanya que ofereixi estudis de luteria moderna. I per això, seguint el model d’un company holandès, Jose Ramos ja fa cinc anys que va engegar els seus propis cursos: “Ara tenim 12 alumnes i 4 més en espera. Cada matí, de dilluns a dissabte, venen dos nois que treballen amb nosaltres d’un a tres anys construint els seus instruments. Aquí aprenen la realitat de l’ofici, perquè ens veuen fent tots els papers. A ells això els serveix molt. Però a mi també m’ha anat molt bé per conèixer més gent i –sobretot– per conèixer com pensa.” Però l’ànima didàctica de Jose Ramos no acaba aquí. I, més enllà dels coneixements d’ofici i de vida que transmet als alumnes, es dedica a fer pedagogia de la luteria moderna a través de la LUCE, l’associació de Luthieres Contemporáneos de España, de la qual és fundador i president. Quan en parla, ho fa amb orgull; i amb veritables dots oratoris i amb una sensata filosofia de carrer defensa l’ètica professional i la necessitat de lluitar contra l’economia submergida al sector. uns surrealistes vasos comunicants, aquest terrassenc fornit de quaranta i tants anys va passar de treballar fent motllos per a fundicions al sector pesat del metall, a emmotllar la seva afició adolescent pel heavy metal (“de Black Sabbath en amunt”, afirma rient) a la construcció de guitarres. Al cap de sis anys investigant pel seu compte (“quan encara no hi havia internet; periència va atrevir-se a deixar la feina del sector industrial i el 2003 va començar a treballar en una botiga-taller de guitarres elèctriques, fins que el 2007 va obrir el seu propi establiment. Aquí, sempre amb la ràdio posada (com qui resa l’àngelus, escoltar La Competència de RAC1 és un ritual diari), combina les reparacions amb la construcció de guitarres, “unes deu o dotze a l’any, perquè fer-ne més “HI HA QUI CREU QUE UNA GUITARRA ELÈCTRICA ÉS POC MÉS QUE UN TROS DE implica no tenir temps per millorar de l’una a l’altra. I FUSTA I UN MÀNEC. AIXÒ HA DERIVAT EN jo crec que cada guitarra que fas ha de poder ser millor MOLT INTRUSISME PROFESSIONAL” que l’anterior”. I afegeix, i l’única informació accessible era en revisamb el seu català axarnegat: “No entenc la tes especialitzades que venien dels Estats gent que diu que un instrument –encara que Units”), l’any 2000 va entrar en contacte sigui un Stradivarius– és insuperable. Per amb un guitarrer clàssic que durant dos què posar-se l’autolimitació de creure que anys li va ensenyar l’ofici de construir avui no es pot fer un instrument millor que instruments acústics. Amb aquesta exels que ja existeixen?” 48 • REVISTA MUSICAL CATALANA LA IMPORTÀNCIA DE LA FUSTA Fer una guitarra o un baix elèctric no és gens senzill, “tot i que hi ha qui creu que és poc més que un tros de fusta i un mànec. Això ha derivat en molt intrusisme professional, sobretot des que va començar la crisi. GUITAR BUILDER O GUITAR MAKER? Tot i defensar també el mot tradicional de “guitarrer”, Ramos se sent lutier. Els americans ho tenen clar, i diferencien entre aquell que fabrica guitarres i aquell que les fa. www.ramosguitars.com Costa més que la gent s’atreveixi amb una espanyola, potser perquè no sap que bona part del procés constructiu d’una guitarra espanyola i d’una elèctrica és semblant, si bé en un cert punt prenen camins diferents”. Efectivament, així com ningú no dubta que als instruments clàssics la fusta és fonamental, el cert és que “en els instruments elèctrics també ho és, ja que l’electrònica, l’únic que fa és agafar el timbre de l’instrument i amplificar-lo”. Mentre fa cops a un parell de fustes per escoltar com sonen, continua explicant que –a diferència del que passa en els instruments clàssics, en què la tapa és la part més delicada de l’instrument– en els instruments elèctrics el més determinant a nivell tímbric és la fusta utilitzada en el mànec. “No és el mateix tocar metal, que jazz, que rock, que metal extrem… i cada guitarra necessita els seus reglatges (amb més aguts, més baixos o més mitjos). I això es pot aconseguir combinant qualsevol tipus de fusta, sempre que sigui bona, tingui un assecat correcte i un tall òptim.” Però hi ha una tendència en alça –afegeix Ramos–, que és la dels materials sintètics: “S’ha fet un ús abusiu de les fustes, i cada cop n’hi ha més de protegides, com el palosanto del Brasil, amb el qual s’han fet barbaritats”. Així que serà amb aquests materials que caldrà trobar la tímbrica adequada a les elèctriques del futur. L’EQUILIBRI I LA FEINA BEN FETA A banda de la dimensió sonora, en els instruments moderns cal considerar altres factors, com l’estètica (“el client vol que l’instrument sigui part de la seva imatge”) i l’equilibri: “Jo vull que quan un músic es penja una guitarra meva (perquè és molt diferent tocar dret o assegut), li quedi com un vestit fet a mida”. I això depèn de la inclinació del mànec, la densitat de les fustes, la forma de la guitarra…: “No són càlculs de físic nuclear (jo no vaig acabar l’FP), però sí que s’han de tenir en compte ELS FANNED FRETS No totes les guitarres Ramos utilitzen aquest sistema patentat per Ralph Novak. Però sí que és un guany considerable, ja que els trasts oblics (o fanned frets) són més ergonòmics i, a més, permeten ampliar el registre de l’instrument, que guanya en greus sense necessitat d’afegir-hi cordes ni fer-les més gruixudes. uns quants factors si vols que en comptes de sostenir 3 o 4 quilos de pes, el músic tingui la impressió que la guitarra flota”. Un cop les fustes estan tallades i acoblades, i un cop fet el mànec i distribuïts els trasts, cal endinsar-se en la part elèctrica. Però en comptes d’utilitzar components prefabricats, el Jose Ramos fa les seves pròpies pastilles i solda els elements que les configuren, tot enrotllant acuradament bobines de fil de coure de dècimes de mil· límetre sobre imants ceràmics d’alnico: “És en funció de la càrrega magnètica i del tipus de fil emprat que s’obté un tipus de so o un altre”. Un cop acabades, les guitarres Ramos no necessiten excessiva publicitat. Ara mateix al taller Ramos Guitars estan treballant molt més per al mercat americà que no pas per a l’europeu. Però això no els preocupa i no gasten energies ni recursos en publicitat. “La millor publicitat –rebla en Josep Maria, mentre el Jose se’l mira satisfet– és la de la feina ben feta”. I el cert és que la de Ramos Guitars no sols està ben feta, sinó que està feta en un ambient de treball senzill, amable i honest que les guitarres s’enduen posat, i que segur que arriba al públic dels concerts, amplificat per milers de watts. 49 EL COMPOSITOR Giuseppe VERDI Rossini, Bellini o Donizetti. La llegenda diu que el paper d’Abigail va ser el que inicià el declivi vocal de Giuseppina Strepponi, posterior companya de Verdi, que estrenà el rol. I que l’escena de la mort de la princesa va haver de ser suprimida per la profunda impressió que causà en el públic. DELS SALONS A LES GALERES L’èxit clamorós que tingué Nabucco a La Scala el 1842 el convertí en el personatge de moda de la Milà de l’època. Era convidat als millors salons, on es gestava la llavor de la unificació italiana, i on el compositor va ser introduït a les traduccions italianes de Shakespeare, tot REBUTJAT EN LA SEVA PRIMERA JOVENTUT PEL donant com a resultat un dels tàndems artísCONSERVATORI DE MILÀ, ACTUALMENT AQUESTA INSTITUCIÓ tics més sublims. També d’aquesta època són PORTA EL SEU NOM. LA VIDA I LA CARRERA DEL COMPOSITOR les seves cançons per a piano i veu, que són en si mateixes una petita òpera. Jove i prometeDE BUSSETO ANÀ DEL FRACÀS A L’ÈXIT, PERÒ SEMPRE dor, no és estrany que un Verdi que vorejava ESTIGUÉ MARCADA PER LA PERSEVERANÇA I LA FIDELITAT la trentena tingués diverses aventures amoALS SEUS VALORS, TANT PERSONALS COM MUSICALS. roses amb patrícies romanes, com Emilia Morosini o Giuseppina Appinai. Amb l’Strepponi text Marc Busquets Figuerola • il·lustració Roger Pibernat mantingué el contacte, tot i que la seva relació no començaria fins al 1846. uan el 5 de febrer de 1887, dia de l’estrena d’Otello a La Scala En aquest clima s’inicià l’èxit de Verdi durant de Milà, el teló va haver de ser obert més de vint cops, Giuseppe el que ell mateix anomenaria com els “anys de Verdi ja era un compositor mundialment famós. Havia compost galeres” a causa d’una frenètica activitat que el himnes nacionals, havia inaugurat el Canal de Suez amb Aida i portava a estar component 10 o 12 hores diàfins i tot havia estat diputat del primer parlament del Regne d’Itàries. Resultat d’aquests anys són òperes com I lia. “Avui sóc el mestre Verdi, però demà tornaré a ser el vilatà de lombardi, I due Foscari, Ernani, Macbeth, AttiSant’Agata.” Aquesta frase, dita pel compositor aquella mateixa la, Il corsaro o Giovanna d’Arco, entre d’altres. nit, no pot definir millor el seu caràcter humil. Nasqué el mateix Òperes d’arguments roany que Wagner, el 1813, a Le Roncole (Busseto). Els seus pares, màntics i amb cabalette “I QUAN SEMBLAVA QUE HO Carlo i Luigia, propietaris d’una fonda, tenien tractes amb Antonio trepidants, on sempre hi TENIA TOT DIT, INICIÀ LA Barezzi, un ric comerciant que esdevindria una persona cabdal en ha un element patriòtic. COL·LABORACIÓ AMB EL la vida del mestre i qui l’animà a estudiar música. Aquesta amistat Però és a Luisa Miller, el LLIBRETISTA ARRIGO BOITO marcà la seva producció, en què les relacions paternofilials estan 1849, que Verdi comenQUE EL PORTÀ A UN ALTRE sempre presents, ja que dona més protagonisme a la corda de baça a entrar en una nova NIVELL AMB LA IMMENSA ríton en els rols de pare, que són veritables joies dramàtiques, com etapa que anuncia ja RiOBRA QUE ÉS OTELLO” ara Foscari, Boccanegra o Rigoletto, entre d’altres. goletto, Il trovatore i La Els inicis de la carrera de Verdi van ser molt complicats: el comtraviata, especialment positor va fer les proves per entrar al Conservatori de Milà, però en fou rebutjat; ara pel lirisme innovador del tercer acte, centrat bé, el destí va voler que anys més tard aquest passés a anomenar-se Giuseppe Verdi. El en el drama dels protagonistes. Amb Rigoletto 1836 es casà amb Margherita Barezzi, de qui ben aviat nasqueren dos fills que moriren la seva música entra en un altre nivell i s’allia l’edat d’un any, tot sumint la mare en una gran tristesa. El 1839 estrenà Oberto, conte bera de la condemna a galeres: l’estructura de di San Bonifacio a La Scala amb un èxit relatiu, però el 1840, quan estava immers en la l’scena (recitatiu-ària-cabaletta) se supera per composició de la seva segona òpera per a La Scala, còmica per encàrrec, la seva esposa donar un discurs musical més fluid, en el qual morí a l’edat de vint-i-sis anys. L’estrena d’Un giorno di regno fou un fracàs, pel poc alguns crítics van veure una traïció a la tradiinterès que tenien la música i l’argument. Així, un Verdi de només vint-i-set anys, que ció italiana, malgrat l’èxit entre el públic. havia provat l’èxit i havia tingut una família, es trobà sol i en el fracàs. Després dels triomfs de Rigoletto i Il trovaPerò la pròxima òpera, Nabucco, constituiria el seu primer gran èxit i un pas més en tore, Verdi compongué una de les òperes enl’evolució del cant dotant-lo d’una intensitat fins aleshores mai vista en les òperes de cara avui més universals: La traviata, proba- EL TRIOMF DE LA PERSEVERANÇA Q 50 • REVISTA MUSICAL CATALANA OCTUBRE 2017 UN BALLO IN MASCHERA i ABRIL 2018 ATTILA AL LICEU DISCOGRAFIA COMENTADA Otello Victoria de los Ángeles, Mario Del Monaco i Leonard Warren. Fausto Cleva, director. Orquestra i Cor de la Metropolitan Opera House de Nova York. Metropolitan Opera, 8/3/1958 (directe). Myto, 2008. Superlativa intepretació: ella una Desdèmona delicada, tota sofriment, i ell presenta un Otello immens i ben masculí. La traviata Maria Callas, Giuseppe di Stefano i Ettore Bastianini. Carlo Maria Giulini, director. Orquestra i Cor del Teatro alla Scala. La Scala, 1955 (directe). Myto, 2014. Callas creà escola en la interpretació del paper, amb un Di Stefano estratosfèric i un Bastianini rotund. La traviata Anna Netrebko, Rolando Villazón, Thomas Hapson. Carlo Rizzi, director. Filharmònica de Viena. Dir. escènic: Willy Decker. Deutsche Grammophon, 2005 (CD o DVD). Un clàssic de la dramatúrgia contemporània, amb una parella formada per Netrebko i Villazón, de química evident. Requiem Anja Harteros, Elina Garanča, Jonas Kaufmann i René Pape. Daniel Barenboim, director. Orquestra i Cor del Teatro alla Scala. 27-28/8/2012 (directe). Decca, 2013 (CD o DVD). Un càsting immillorable, amb el poderós quartet: Harteros, Garanča, Kaufmann i Pape. blement la primera òpera realista i de la qual l’estrena fou un fracàs estrepitós el 1853. A partir d’aquí la producció de Verdi mantingué una qualitat musical i dramàtica que no decaigué mai, amb òperes com Simon Boccanegra, Don Carlo o Aida. I quan semblava que ho tenia tot dit, inicià la col·laboració amb el llibretista Arrigo Boito que el portà a un altre nivell amb la immensa obra que és Otello, per acabar d’acomiadar-se de l’òpera amb una òpera bufa, Falstaff, i la seva magistral fuga final “Tutto nel mondo è burla”. Malgrat els drames que escrigué i visqué, Verdi sembla dir-nos així que mai va perdre l’humor ni l’optimisme. Morí al Gran Hotel de Milà el 1901 i llegà els seus béns per a la creació d’una casa de repòs per a músics retirats, l’actual Casa Verdi, on descansa eternament el mestre. Un ballo in maschera Luciano Pavarotti, Renata Tebaldi i Sherrill Milnes. Bruno Bartoletti, director. Orquestra i Cor de l’Accademia Nazionale di Santa Cecilia, 1971. Decca, 1999. Pavarotti brilla en aquest rol, amb un Milnes obscur i una Tebaldi que domina la partitura sense problemes. Attila Samuel Ramey, Cheryl Studer i Neil Schicoff. Riccardo Muti, director. Orquestra i Cor del Teatro alla Scala, 1989. EMI Classics, 2010. Muti fa una direcció acurada i plena d’italianità. 51 ESCENARIS DEL MÓN BAYREUTH FESTSPIELHAUS UN TEATRE PER A L’OBRA D’ART TOTAL L’OBSESSIÓ VITAL DE RICHARD WAGNER VA SER CREAR UN ESPECTACLE DIGNE DE SER ANOMENAT OBRA D’ART TOTAL (GESAMTKUNSTWERK). SEGONS ELL, LA FORMA IDEAL DE RECUPERAR L’ESPERIT AUTÈNTIC DE LA TRAGÈDIA GREGA, EN QUÈ MÚSICA I TEXT ES FUSIONAVEN PER FER UN NOU GÈNERE MUSICAL QUE ELL VA ANOMENAR “DRAMA MUSICAL”. EL TEATRE DEL FESTIVAL DE BAYREUTH REUNEIX LES CONDICIONS ESPECÍFIQUES QUE REQUEREIX L’AMBICIOSA FITA. text Mercedes Conde Pons • fotografies Bayreuther Festspiele 52 • REVISTA MUSICAL CATALANA W lorenzo moscia agner és fill del seu temps i, en les seves aspiracions per revitalitzar el teatre nacional alemany, troba la inspiració per a la creació de l’Obra d’Art Total en alguns antecedents artístics que tenen com a directrius la recuperació de l’esplendor de la cultura grega. Així, mentre Wagner dissenya la casa dels déus que representa a L’anell del nibelung inspirant-se en el Walhalla, el panteó de les glòries alemanyes és construït per Lluís I de Baviera, avi de Lluís II (que serà mecenes de Richard Wagner), a imatge i semblança del Partenó d’Atenes; per tant, no és estrany que el referent per al disseny del seu teatre sigui el model dels teatres grecs. 1 UN PROJECTE PLENAMENT ROMÀNTIC El somni de Richard Wagner, tanmateix, va trigar un temps a materialitzar-se. Convèncer la societat de la necessitat d’un teatre exclusiu no va ser tasca fàcil. El capital necessari per a una empresa d’aquesta dimensió era difícil d’aconseguir per si sol, malgrat haver promogut la creació de societats wagnerianes, haver donat concerts i promogut les seves idees arreu del món. Va ser el rei Lluís II de Baviera, un gran admirador de Wagner que ja l’havia ajudat amb anterioritat, qui va finançar el seu particular Walhalla creatiu. Inicialment el rei volia el teatre a Munic, una idea que Richard Wagner no compartia. Havia visitat Bayreuth la primavera del 1871 i havia quedat fascinat pel seu encant. Allà ja existia un teatre d’estil barroc, el Teatre de la Marcgravina, que no responia als seus requeriments, però en canvi existia un espai ideal, al damunt d’un promontori. Finalment l’Ajuntament de Bayreuth autoritzà de construir-hi un nou teatre. La primera pedra va ser dipositada el 22 de maig de 1872, el dia del 59è aniversari de Richard Wagner, incloent-hi una interpretació de la Novena de Beethoven, amb Wagner a la batuta. 2 j. schulze 53 j. schulze 3 Sota les ordres d’Otto Brückwald, arquitecte de la Cort de Saxònia-Altenburg, de Leipzig, el teatre es va construir en tres anys, i el primer assaig al Festspielhaus va ser el 24 de juliol de 1875. El primer festival va arribar el 1876 i es va inaugurar el 13 d’agost amb L’or del Rin. El segon festival no es va celebrar fins al 1882, degut a problemes de fonamentació de l’edifici. Un cop solucionats, el teatre es va reobrir amb l’estrena de Parsifal, pocs mesos abans de la mort de Richard Wagner. El cost total de l’edifici va ser de 428.384,09 marcs (equivalent a 3,29 milions d’euros actuals). AL SERVEI DEL DRAMA MUSICAL Prenent com a model el concepte de teatre grec de l’antiguitat, el teatre dissenyat per Wagner conté nombroses innovacions específicament ideades per a la correcta actitud del públic durant la representació de les seves obres. La grada en forma semicir- 4 cular amb una inclinació i elevació successiva de les files de seients permet una visió correcta des de qualsevol punt, tot contribuint a la no distinció entre classes (i atenuant així les diferències d’estatus que un teatre de ferradura –a la italiana– propicia). Pel mateix motiu, no existeixen zones de repòs ni galeries a dins del teatre. Els seients, de fusta, fins fa poc temps no tenien ni tan sols respatller i, encara avui, no tenen braços. Wagner va voler ocultar l’orquestra per evitar distraccions entre el públic i contribuir així mateix a una fusió correcta del so de l’orquestra amb el de les veus a l’escenari. Wagner va dissenyar la disposi- WAHNFRIED, EL WALHALLA PARTICULAR DE WAGNER Wagner va imaginar el Walhalla de Wotan, el déu de L’anell del nibelung, a imatge i semblança del Walhalla construït per Lluís I de Baviera, avi del mecenes de Wagner. El Walhalla, una còpia del Partenó d’Atenes, conté els bustos dels principals patrons culturals alemanys, músics, literats, científics i filòsofs. Tal com Wotan es fa construir una casa nova, el Walhalla, a l’inici de la Tetralogia, Wagner també es va fer construir una 54 • REVISTA MUSICAL CATALANA mansió senyorial a Bayreuth, on viuria els darrers anys de la seva vida i on està enterrat. Wahnfried, com es diu aquesta casa, amaga una veritat semioculta. A la façana principal apareix un fris on està representat Wotan i dues muses, la de les lletres i la de la música. A tots dos costats del fris apareix un missatge: “Hier wo mein Wähnen Frieden fand – Wahnfried – sei dieses Haus von mir benannt”, que vol dir: “Aquí és on la meva bogeria troba pau, així, doncs, Wahnfried (resultat de la unió de dues paraules: Bogeria-Pau), es dirà la meva casa”. Wagner, deduïm, se sent com Wotan. I en tots dos casos, la bogeria de l’un i de l’altre és la seva raó de viure, però també la seva condemna. Fet que explica el caràcter egocentrista i megalòman de Wagner, que té un vessant genial però que va inspirar altres megalòmans i bojos indesitjables de la història. 1 L’entrada a l’edifici del Bayreuth Festspielhaus, situat al cim d’un promontori. 2 L’auditori que va dissenyar Wagner. 3 El fossat de l’orquestra amagat, tal com va voler Wagner, per aconseguir la mítica sonoritat de Bayreuth. 4 Des del 2013, bicentenari del naixement de Wagner, aquestes figures es troben distribuïdes arreu de la ciutat de Bayreuth. 5 La sala d’espectadors, en forma de teatre grec. 6 Els assistents al Festival durant un descans. ció dels instruments dins del fossat (els més aguts a dalt, els més greus al fons) i, fins i tot, va crear una tuba específica per a la interpretació d’alguns passatges de les seves òperes. Així mateix, el tret més distintiu del fossat de l’orquestra és que gran part d’aquesta està situada sota l’escenari, en una graderia descendent que fa que el so surti, reboti al sostre del fossat, que el redirigeix cap a l’escenari i allà es barreja amb les veus solistes. Així es crea un efecte sonor anomenat “abisme místic” i que té com a característica principal l’equilibri entre els diferents registres de l’orquestra i una mixtura d’efecte inaudit. La sala està separada de l’escenari per un gran arc escènic que, situat al prosceni, fa un efecte separador entre el públic i l’acció més accentuat, cosa que contribueix a dotar d’una aura de màgia l’acció escènica. BAYREUTH FESTSPIELE 2017 Del 25 de juliol al 28 d’agost L’edició 106 del Festival de Bayreuth és la darrera ocasió de poder veure la proposta de Frank Castorf de L’anell del nibelung estrenada el 2013, novament amb direcció musical de Marek Janowski. Les propostes escèniques dissenyades per al Festival de Bayreuth acostumen a tenir una vida útil de cinc anys, fet pel qual el Festival enguany acomiada la seva obra magna fins al 2020, any previst de l’estrena de la nova producció, que s’ha anunciat amb direcció musical de Christian Thielemann però que encara conserva el misteri sobre qui serà el director o directora escènica, tot i que el nom de Katharina Wagner, la besne- tíssima del compositor, està en boca de tothom. Enguany el Festival comprèn set títols diferents, en què es repeteixen també el Tristany i Isolda de Katharina Wagner amb direcció musical de Christian Thielemann i el Parsifal d’Uwe Eric Laufenberg amb direcció musical de Hartmut Haenchen. La novetat enguany és l’estrena d’una nova producció d’Els mestres cantaires de Nuremberg, assignada al director australià Barrie Kosky, director de la Komische Oper de Berlín i autor de la magnífica Flauta màgica de Mozart que es va poder veure a Barcelona la temporada passada. La direcció musical és a càrrec s’han ampliat les zones d’esbarjo per al públic, se n’ha renovat la façana, i s’ha millorat el sistema de ventilació, malgrat que no hi existeix l’aire condicionat. www.bayreuther-festspiele.de 6 j. schulze HONOR I GLÒRIA A WAGNER No ha d’estranyar que el projecte de Richard Wagner, llargament covat, trigués anys a materialitzar-se. Mai ningú fins al moment s’havia mostrat prou agosarat com per imaginar la creació d’un teatre dissenyat exclusivament per a la interpretació de les seves òperes. I és que cal tenir en compte que, des de la seva creació, només deu títols dels tretze que Wagner va compondre han estat representats al Festspielhaus de Bayreuth. Aquesta condició, preservada al llarg dels anys pel clan Wag5 monica matthias El teatre va romandre tancat entre el 1914 i el 1924, a causa de la Primera Guerra Mundial, i entre el 1945 i el 1950 degut a la Segona Guerra Mundial, i al llarg del temps ha anat vivint ampliacions i reformes. Les més rellevants, entre el 1964 i el 1965, en què se substitueixen les estructures de fusta antiga de la caixa escènica per unes d’acer, fet que permet allargar l’escenari 133 m2. Amb els anys s’han construït nous espais d’assaig per a orquestra, cor i cantants, així com també magatzems per als decorats; de Philippe Jordan, director musical de l’Opéra de París, que va fer el seu debut al Festival l’any 2012 amb Parsifal. Poca novetat també pel que fa als cantants. Sonaran novament els noms d’Iain Paterson, Markus Eiche, Nadine Weissmann, Günther Groissböck, Albert Dohmen, Christopher Ventris, Georg Zeppenfeld, Catherine Foster i Stefan Vinke, però també repeteix l’excel·lent binomi format per Stephen Gould i Petra Lang com a Tristan i Isolde, als quals s’uneixen el Marke de René Pape i el Kurwenal d’Iain Paterson. En la nova producció d’Els mestres cantaires de Nuremberg destaquen les veus de Michael Volle, Günther Groissböck, Klaus Florian Vogt i Anne Schwanewilms. ner, que encara governa els designis del Festival, als inicis encara era més exclusiva. El teatre construït entre els anys 1872 i 1876 va ser concebut per interpretar de forma completa la tetralogia de L’anell del nibelung, integrada per L’or del Rin, La valquíria, Siegfried i El capvespre dels déus, l’autèntica Obra d’Art Total ideada per Wagner. L’any 1882, un any abans de la mort de Wagner, es va afegir al cànon de Bayreuth la seva darrera òpera, Parsifal. No va ser fins al 1886, quan Cosima, vídua de Wagner, pren les regnes de la direcció del Festival, que el cànon s’amplia a cinc títols més: Tannhäuser, Lohengrin, Tristany i Isolda, Els mestres cantaires de Nuremberg i, finalment, L’holandès errant, la seva quarta òpera i més primerenca en el cànon fins ara avui acceptat. Les fades, La prohibició d’estimar i Rienzi en quedaren excloses per voluntat expressa del compositor, en no considerar-les dignes del concepte de drama musical a què va dedicar tots els seus esforços. 55 ACCENTS CLÀSSICA F. J. HAYDN Violin concertos. Cello concerto Obres de F. J. Haydn. Orquesta Ciudad de Granada. Pablo Martos, violí. Alberto Martos, violoncel. Dir.: Antoni Ros Marbà. Pablo i Alberto Martos són dos joves músics granadins amb un cert historial com a virtuosos i ensems catedràtics del Conservatori de la ciutat andalusa que han promogut aquest enregistrament amb voluntat promocional. I ho han fet amb criteri, sobre la base d’un conjunt d’obres de Haydn, en el qual demostren sentir-se còmodes i en el qual l’Orquesta Ciudad de Granada, amb l’expertesa de Ros Marbà al capdavant, aporta la garantia d’un coixí fiable. La resta l’ofereix la gran bellesa dels dos Concerts per a violí i orquestra –en Sol major, Hob. VIIa:4 i en Do major, Hob. VIIa:1 i el més conegut i interpretat Concert per a violoncel en Re major, Hob. VIIb:2. És una música deliciosa, d’una lleugeresa aparent, que tanmateix mal amaga la substància del mestratge del compositor vienès, la seva rica inspiració melòdica –excepcionals els adagios– i l’elegància vienesa del primer i més definitori Classicisme. I per adagios, el del Concert per a violoncel en Do major, Hob. VIIb:1 que tanca l’enregistrament, d’un encant inefable. En conjunt el CD respira honestedat, treball fet a consciència i també un nivell de qualitat pel que fa als intèrprets notable que justifica el producte. Tanmateix l’embolcall és pobre, sense notes biogràfiques ni referència a les composicions, amb només un escrit de caràcter parafilosòfic que no encaixa amb la naturalesa de la realització. Jaume Comellas 56 • REVISTA MUSICAL CATALANA jordi roca Sony Music, 2017 CLÀSSICA VARVARA Mozart Obres de Mozart: Rondó KV 511, Fantasia KV 475, Sonata en Do menor KV 457, Dotze variacions “Ah, vous dirai-je Maman” i Sonata KV 310. Discamera, 2017 La pianista Varvara Nepomnyaschaya va saltar a la fama l’any 2012 quan es va proclamar guanyadora del Concurs Geza Anda de Zuric. A partir d’aquell moment nombroses actuacions per Europa, acompanyada d’una notòria dimensió mediàtica, l’han convertida en una de les figures pianístiques del moment. Ara ens presenta un enregistrament dedicat monogràficament a Mozart que té com epicentre la Fantasia en Do menor i la Sonata KV 457. La fortalesa dramàtica per crear situacions ombrívoles molt properes al Don Giovanni, la intensitat descriptiva i la capacitat per recrear una atmosfera misteriosa irrenunciable per interpretar ambdues obres, ens mostren una intèrpret que coneix l’obra a bastament. La puresa de línies que conté la bellíssima Sonata KV 310 o la innocència de les Variacions KV 300 són descrites amb tota la naturalitat expressiva que demana la partitura. Varvara destil·la el piano de Mozart amb refinament i amb una sensibilitat rica en expressivitat, que assoleix en el Rondó KV 511 el punt just de naturalitat tan complex de copsar quan s’interpreta l’obra del geni de Salzburg. Lluís Trullén CLÀSSICA GUSTAV MAHLER Das Lied von der Erde Jonas Kaufmann sent una fascinació tan gran per La cançó de la terra, que s’ha entestat a cantar totes les cançons d’aquesta meravellosa partitura, les tres assignades al tenor i les que Gustav Mahler va destinar per a veu de contralt, mezzosoprano o baríton. ¿Capritx de divo? Sens dubte, perquè aquests reptes solament troben el suport d’una gran orquestra i una multinacional del disc quan pel mig hi ha un astre mediàtic, i actualment Jonas Kaufmann és el divo absolut en la corda tenoril. Per complir el seu desig, el tenor bavarès compta amb la col·laboració de l’Orquestra Filharmònica de Viena i un acreditat director mahlerià com Jonathan Nott. Amb aquest acompanyament de luxe, Sony llança al mercat l’original versió de La cançó de la terra amb un únic solista vocal. Malgrat les bones intencions, Kaufmann només entusiasma en les tres cançons de tenor, una part per a la qual té la veu ideal, de color baritonal, un centre ample, consistent, un fraseig càlid i aguts consistents. Està imponent en “Das Trinklied vom Jammer der Erde” i, malgrat alguns sons velats, compleix a grandíssim nivell. Les coses funcionen relativament bé en les dues primeres cançons per a mezzo o baríton –per què ens hauríem d’enganyar, les veus de contralt són una raresa en aquests temps–, gràcies a la solidesa del seu registre greu, però el resultat és menys satisfactori a “Der Abschied”. Li manca grandesa en aquesta pàgina sublim i un plus de vida emocional per commoure l’oïdor, en part per limitacions de Kaufmann i en part per la distant i freda direcció de Nott. Lluny del refinament i les troballes del seu cicle de les simfonies de Mahler al capdavant de la Simfònica de Bamberg, Nott desaprofita les immenses qualitats de la Filharmònica de Viena i roman en un nivell de correcció professional que, en obra d’un calibre expressiu com aquest, provoca una gran decepció. Javier Pérez Senz may zircus Jonas Kaufmann. Orquestra Filharmònica de Viena. Dir.: Jonathan Nott. Sony, 2017 CLÀSSICA THE BRAHMS PROJECT Quartets amb piano op. 25, op. 26 i op. 60 de Johannes Brahms. Enrique Bagaría, piano; Josep Colomé, violí; Joaquín Riquelme, viola; David Apellániz, violoncel. Eudora, 2017 L’esperàvem des que el mes d’octubre passat el Brahms Piano Quartet va posar dempeus el públic a la Temporada de Cambra de L’Auditori, i ja el tenim aquí: l’enregistrament de les tres obres per a la interpretació de les quals es va formar el quartet. En una acurada edició del segell Eudora, el conjunt ha sabut capturar en aquest disc l’essència del que ens va ensenyar al seu directe: quatre instrumentistes d’alt nivell treballant junts amb una comunicació molt intensa. Els Quartets amb piano de Brahms són obres de gran exigència tècnica i expressiva que demanen un bon treball dels diferents paràmetres musicals per fer-les emergir en tota la seva magnitud. I això és el que aconsegueix, precisament, el quartet: sense sobreactuar, explica de manera nítida la música de Brahms a nivell formal, tensional i emocional. Amb un grau molt elevat de precisió, cada gest, cada nota i cada atac semblen pensats i elaborats de manera individual perquè funcionin a la perfecció dins del conjunt al qual han de pertànyer i que han de construir. Aquesta idea també ens serveix per explicar com les qualitats individuals de cada membre del quartet són posades al servei d’un discurs comú, un bé major i més elevat que cap de les personalitats individuals. D’aquí sorgeixen textures riques i ben dibuixades –la melodia acompanyada, el contrapunt, l’homofonia i la construcció motívica en grup–, en les quals cada part sap ocupar el seu lloc, però cap és menys que cap de les altres. A partir d’una sòlida base instrumental individual, els músics estableixen una relació fluida, intensa i flexible, cosa que esdevé, sense cap mena de dubte, la gran riquesa de l’enregistrament. Imprescindible. Miquel Gené 57 ACCENTS CLÀSSICA JAVIER PERIANES Schubert Obres de Franz Schubert: Sonates D. 960 i D. 664. Harmonia Mundi, 2017 Són moltes les composicions de Schubert que congreguen elements (només) aparentment contradictoris, com és la fluïdesa melòdica i una descoratjadora malenconia, que a diferència del seu contemporani més cèlebre, Beethoven –ombra amenaçant per a ell, i per a molts dels musics futurs–, amb prou feines es revesteix de complexitat. La facilitat, l’espontaneïtat de línies fetes de cèl·lules que recorren camins ja recorreguts, incorporant a més silencis de gran eloqüència, aboquen l’oient a una experiència estètica no forçosament complaent. Les virtuts pianístiques de Javier Perianes són àmpliament conegudes –de fet, fa pocs mesos en vam poder gaudir en directe, en un sensacional recital al Palau de la Música– i resulten especialment idònies per a la relectura de dues sonates tan transcendents com la Sonata en Si bemoll major, D. 960, l’última que va compondre Schubert, i l’amable –d’aparença innocent– Sonata en La major, D. 664, una de les predilectes d’Sviatoslav Richter. Aquest apunt pot ser simptomàtic, o tot el contrari, però la veritat és que en la seva animositat prudent, d’admirable senzillesa, trobem la llavor d’aquella altra contralectura que revela els sofriments que va experimentar el seu creador. De fet, la nostàlgia que evoca el moviment lent –tremendament bell– és difícil d’explicar amb paraules. Perianes no es decanta per la transcendència fàcil tampoc a la D. 960, que es prestaria inclús més: des de la consciència de la falsa immediatesa que emana de la partitura, recrea –amb una pulsació rodona i vellutada, com de fortepiano vuitcentista– la culminació d’un somni que es trunca, que cessa amb aquesta composició d’intuïcions infaustes, si bé encara plena de vida. Schubert moriria dos mesos després. CLÀSSICA ÀLEX ALGUACIL Serguei Prokófiev Obres de Prokófiev: Sonata per a piano núm. 6; Visions fugitives, op. 22. Aglae, 2016 daniel garcía bruno Jacobo Zabalo 58 • REVISTA MUSICAL CATALANA Les Visions fugitives de Prokófiev, una vintena de composicions que l’autor va escriure entre el 1915 i el 1917, suposen un apropament a una infinitat de caràcters en què el piano a moments percussiu, angoixant, misteriós o punyent posa a prova l’intèrpret. Cal tenir un sentit pianístic camaleònic per passar d’una situació a una altra sense trencar la coherència d’un discurs que en aquesta ocasió Àlex Alguacil ens transmet amb una destresa admirable. Profund coneixedor del piano rus, Alguacil (professor de piano del Conservatori del Liceu), ens apropa a una versió molt rítmica i vehement de la Sisena Sonata de Prokófiev. La rítmica, el sentit motòric, els sons punyents i aquella vehemència amb què culmina el darrer moviment de l’obra són un repte que Alguacil supera amb escreix. Copsant tot el sentit heroic que caracteritza la primera obra de la trilogia de les Sonates de guerra, Alguacil ofereix un estil ferm i decidit idoni per a aquesta pàgina excepcional de la literatura del piano rus. Lluís Trullén CLÀSSICA PHILIPPE JAROUSSKY Sacred cantatas No som davant d’un dels millors treballs discogràfics de Philippe Jaroussky. La perfecció instrumental i la transparència sonora de l’Orquestra Barroca de Friburg, molt ben liderada per la violinista Petra Müllejans, són una festa barroca, però manca calidesa i naturalitat en la primera aproximació del famós contratenor francès a les cantates de Johann Sebastian Bach i Georg Philipp Telemann. Tal com es va poder comprovar en el concert que van oferir al Palau en el marc d’una gira europea centrada en aquest repertori, Jaroussky aconsegueix els seus millors moments quan pot mostrar el seu cant més íntim i delicat: en aquest sentit, destaca la seva bellíssima interpretació d’ària central de la Cantata Ich habe genung, BWV 82, però en el seu conjunt les versions no acaben d’aixecar el vol. El repertori alemany imposa austeritat i rigor estilístic, però això no justifica l’asèpsia musical –especialment en el cas de les dues obres de Telemann, Die stille Nacht, TWV 1:364 i Jesus liegt in letzten Zügen, TWV 1:983– d’unes versions que, més enllà de la perfecció instrumental i els detalls de gran refinament vocal, sonen amb excés de rigidesa i cautela, llastades per una dicció alemanya feble i poc incisiva. Musicalment i vocalment, els resultats milloren molt amb les dues cantates bachianes del programa, Vernügte Ruh, beliebte Seeenlust, BWV 170, amb la musical i exquisida actuació de Juan de la Rubia (orgue) i Ann-Kathrin Brüggemann (oboè d’amor) i l’esmentada Ich habe genug, BWV 82 . Javier Pérez Senz gloria romanello Obres de Bach i Telemann. Philippe Jaroussky, contratenor. Juan de la Rubia, orgue. Orquestra Barroca de Friburg. Erato, 2016 CLÀSSICA UNTERBLUMEN The museum is closed Obres de Schumann i Brahms. Nora Bosch, piano; Anna Costa, violoncel. Beltempo Records, 2016 El 26 de setembre de 2016, en una sola jornada, Beltempo Records enregistrava al Museu Europeu d’Art Modern de Barcelona la seva primera referència discogràfica amb el duo unterBlumen. El segell català, comandat per Stefano Cristi i Eloi Fuguet, es presenta amb el tret diferencial de fer enregistraments que volen capturar l’essència de l’experiència en viu: cada moviment s’enregistra un nombre limitat de vegades i es tria la presa que més convenç els músics i els productors, sense talls ni afegits. Una proposta atractiva centrada en el concepte de “veritat” en un moment en el qual proliferen nous segells discogràfics que busquen diferenciar-se dels models tradicionals (podeu trobar més informació sobre aquest tema al dossier de l’RMC 356). El duo unterBlumen proposa per a aquest enregistrament un programa de tall romàntic i poc innovador. La primera part del disc, dedicada a Robert Schumann (Fantasiestücke, op. 73 núm. 3; Träumerei, op. 15 núm. 7, i Adagio i Allegro, op. 70), posa les bases de la seva interpretació: poca contenció dinàmica i energia desbordant, molt bon empastament rítmic i respiració comuna i bona conducció dramàtica. Les dificultats en l’afinació són, segurament, un mal inevitable –fins i tot per als més bons intèrprets– en un enregistrament d’aquestes característiques. El so, molt matèric, revela elements com l’espai de la sala, sorprenent a l’inici però que després es troba a faltar en els talls entre pistes, el crepitar de la fusta, el pas de les pàgines i les respiracions dels intèrprets. Amb la Sonata op. 38 núm. 2 de Johannes Brahms, el duo mostra un major equilibri sonor i formal. El diàleg entre els instruments es fa més present i equilibrat i es dirigeix cap a una bona construcció de la intensitat. El so del violoncel segueix sent rugós i robust, amb molt de cos, i percebem més clarament el piano, que mostra molt bon control dels volums i els atacs, bon equilibri de les diferents veus i una interessant paleta de colors. La part central del segon moviment és una mostra perfecta de la manera de respirar del duo: dins d’un ambient reposat, mouen la pulsació endavant i endarere, entenent aquest rubato de manera comuna, però materialitzant-lo amb una llibertat rítmica individual que genera una frase molt flexible, i alhora sòlida i contínua. Miquel Gené 59 ACCENTS JAZZ LANG LANG New York rhapsody Lang Lang, piano. Amb Herbie Hancock, Jason Isabell, Andra Day, Kandace Springs, Lisa Fischer, Jeffrey Wright, Lindsay Stirling, Sean Jones i Madeleine Peyroux. Sony Classical, 2016 ÒPERA WOLFGANG AMADEUS MOZART Don Giovanni Dimitris Tiliakos, Vito Priante, Mika Kares, Myrtò Papatanasiu, Kenneth Tarver, Karina Gauvin, Guido Loconsolo i Christina Gansch. Orquestra Musicaeterna. Dir.: Teodor Currentzis. Sony, 2016 L’esperadíssim tancament de la trilogia operística creada per Mozart-Da Ponte en la versió de Teodor Currentzis –enfant terrible de la direcció– és en certa manera decebedor. La vivacitat, el ritme trepidant en la concatenació de situacions que va imprimir a Le nozze di Figaro o l’habilitat per caracteritzar psicològicament els personatges del desconcertant joc de miralls amorós que és el Così fan tutte, no troba equivalent a l’òpera de les òperes, summament influent des del Romanticisme als nostres dies. El seu Don Giovanni no està carregat de pes ontològic, però tampoc les escenes s’hi succeeixen amb naturalitat. A més, els exabruptes instrumentals, intempestius, s’entenen menys que en els enregistraments previs. D’acord amb un criteri que sembla premeditat, l’òpera es compon d’escenes aïllades, i conforma una mena de calidoscopi que si bé no manca d’interès, tampoc explota les meravelles de la partitura (ni del llibret). Les intervencions dels solistes vocals, per la seva banda, no acaben de resultar convincents, començant per la del dissoluto (Dimitris Tiliakos), irregular i sense gaires matisos. Donna Anna (Myrtò Papatanasiu) no trasllada el dramatisme que s’espera de la seva incòmoda situació. Leporello (Vito Priante) es manté en la lleugeresa, sense atendre la seva inquietant realitat d’ombra de Don Giovanni. Tampoc la despitada Donna Elvira (Karina Gauvin) irradia aquell amor/odi que la caracteritza. Personatges menors, com Zerlina (Christina Gansch), semblen més ben defensats. En definitiva, aquesta versió suposa un anticlímax en tota regla. Jacobo Zabalo 60 • REVISTA MUSICAL CATALANA Quan el nom d’un artista transcendeix certes fronteres i s’estableix com una marca comercial capaç de vendre per si sola, l’habilitat de saber triar en quins projectes involucrar-se i quins descartar es converteix en una necessitat. El darrer disc de Lang Lang, dissenyat pel productor de música pop Larry Klein (Joni Mitchell, Madeleine Peyroux, Tracy Chapman), és una bona mostra d’una mala elecció artística. La mescla entre els gèneres clàssic i pop no és dolenta per se i pot generar productes interessants i de qualitat (The Juliete letters d’Elvis Costello i el Kronos Quartet o Viatge d’hivern de Schubert-Brossa-Neddermann en són dos bons exemples). No és el cas de New York rhapsody, que ni és una barreja de gèneres –més enllà de situar Lang Lang a la portada i els crèdits d’un disc de música lleugera– ni passa del poti-poti musical i conceptual. El que Klein concep com un “equilibrat i atemporal retrat del paper de Nova York en el desenvolupament de la música del darrer segle”, es converteix en una sèrie de postals estereotipades de la ciutat amb cançons pop d’Alicia Keys, Leonard Bernstein, Lou Reed i Henry Mancini. Els arranjaments, a càrrec de Vince Mendoza i Billy Childs, incorporen uns pianos secundaris que no ens diuen res de Lang Lang –i que podrien tocar qualsevol altre– i tenen un gust pels sintetitzadors i la grandiloqüència que ens deixen a les portes del mal gust i de l’avorriment més absolut. L’únic moment que podrà interessar a qui vulgui escoltar Lang Lang i no morir d’hiperglucèmia és la interpretació a dos pianos, amb Herbie Hancock i la London Symphony Orchestra, de la Rhapsody in blue de George Gershwin. Una interpretació brillant i divertida en la qual tant l’obra com els dos pianistes fan present, ara sí, la mescla de dos mons, el jazz i la clàssica. Una mescla tan necessària avui dia i que, com acostuma a passar, només es queda en paraules. Miquel Gené COL·LECCIÓ PRIVADA MÚSIQUES MODERNES EDUARD INIESTA DESCOBRIM “EL TRESOR” DISCOGRÀFIC DE LES PERSONALITATS MÉS RELLEVANTS DEL MÓN DE LES ARTS. La petita casa de mi mateix Eduard Iniesta, guitarres. Orquestra Nacional Clàssica d’Andorra. Diu Eduard Iniesta a la presentació del seu disc que la música s’explica per si mateixa sense necessitat d’intel·lectualitzar-la. Si ja en abstracte i per principis em caldria matisar aquesta afirmació, el seu darrer disc resulta un exemple paradigmàtic que hi ha música que pot funcionar millor amb un suport textual o visual. Tot i les seves reticències, Iniesta cedeix a les demandes de producció i introdueix un text poètic que dona pistes del sentit de cadascuna de les composicions del disc, escrites per a guitarres, orquestra de corda i percussions. Aquests textos, però, no tenen la força suficient per fer de guia i la seva relació amb la música que acompanyen resulta dèbil. Amb el lema “Tots tenim una petita casa per mostrar, i aquesta és la meva”, Iniesta ens parla del seu món interior en els textos –els somnis, el pes del camí, la incomunicació, l’oblit i el retrobament– i construeix nou cançons instrumentals basades en melodies acompanyades que tenen certa gràcia en el seu desenvolupament textural –diàlegs entre guitarra i orquestra– i tímbric –els colors de la percussió–, encara que cauen reiteradament en el lloc comú de l’ús de les cordes com a coixí harmònic. Les peces funcionen bé en els números breus (Trencaclosques, No hi ha un pla perfecte, L’increïble home tortuga, L’estel i l’huracà) i en aquells que no busquen crear grans estructures (Preludi per a Ivan Ivànovitx), i mostren gairebé sempre un aire melancòlic i un registre cinematogràfic. Iniesta, però, es perd en els números que cerquen més complexitat formal, per la manca d’un desenvolupament temàtic que generi interès i per la falta de coherència i de lligam entre seccions. Tot això fa que la tensió de les composicions decaigui i en sigui difícil la comprensió. La mescla del disc tampoc ajuda a la intel·ligibilitat de la música i genera un espai petit i atapeït on els instruments es trepitgen els uns als altres, amb una presència exagerada dels greus i una percussió sovint massa present. Miquel Gené elisa wagnericp Satélite K, 2016 SOPRANO Angela Gheorghiu Diva abans que soprano, la romanesa Angela Gheorghiu és una referència en el repertori italià i francès romàntic i verista. Ambaixadora excepcional de Puccini i Verdi, ha fet una recreació inoblidable de Violetta i de Mimì. Filla d’un maquinista de trens, va estudiar a Bucarest amb Mia Barbu. Aquestes arrels són molt presents en la seva personalitat i tria de discos essencials. Així, destaca Nicolae Herlea –el gran baríton romanès que va cantar més de 550 vegades el rol de Figaro– cantant el pròleg (“Si può, si può”) de l’òpera Pagliacci de Leoncavallo. També destaca dos altres músics nacionals de Romania: Dinu Lipatti, el mític pianista, tocant els Valsos de Chopin, i l’enregistrament de la Rapsòdia núm. 1 de George Enescu per la Filharmònica de Bucarest dirigida per Cristian Mandeal. Soprano lírica amb una veu carnosa i una extensió important, el seu timbre és molt característic i d’enorme qualitat. Després de debutar al Covent Garden com a Zerlina (Don Giovanni) i Adina (L’elisir d’amore), Sir Georg Solti la va triar per a Violetta; paper amb el qual es consagraria internacionalment. Si Verdi per a ella és un referent, també ho són les versions de les òperes que va enregistrar Arturo Toscanini de les seves obres: Otello, Aida, La traviata, Un ballo in maschera, Falstaff, Missa da Requiem, per esmentar-ne algunes. Pel que fa als cantants d’òpera, Enrico Caruso (en els enregistraments d’àries i cançons per a HMV dels anys 1902-1904 a Milà) i Franco Corelli (en els recitals d’àries) són els seus dos cantants preferits. Abans del seu divorci, Roberto Alagna també apareixia en aquesta llista de tenors predilectes. Algunes de les músiques preferides de la Gheorghiu són: tradicionals de música romanesa (Agurida per Mariei Tanase o temes de Faramita Mabru, Zavaidoc, Cristian Vasile, Jean Moscopol) o cantades per Barbra Streisand (Memory o Guilty). També li agrada Elton John, Sting i Lady Gaga. Amb una gran seguretat en si mateixa i una dosi extra de temperament, Gheorghiu ha estat sovint polèmica per haver plantat alguns assajos i tenir unes idees molt conservadores respecte de les posades en escena. D’alguna manera, s’estima molt tot el que va fer Franco Zeffirelli. Més enllà d’aquests posicionaments, hem de reconèixer que la Gheorghiu ens ha donat enormes satisfaccions i nits inoblidables. Per Víctor García de Gomar 61 LLIBRE LLIBRE VÍCTOR GARCÍA DE GOMAR Y tú, ¿qué escuchas? Las músicas preferidas de los grandes artistas 701 pàgines. Huygens Editorial. Barcelona: La Sonata de Vinteuil, 2017. Tot sovint les idees més genials parteixen dels plantejaments més simples. Y tú, El llibre Y tú, ¿qué escuchas? de Víctor ¿qué escuchas? Víctor García de Gomar García de Gomar, n’és un exemple clar. Com a director artístic adjunt del Palau de la Música Catalana es va proposar fer la pregunta que dona nom al volum als artistes que anessin passant per la seu de l’Orfeó Català. El resultat és un miler de llistes de discos favorits de les personalitats musicals més destacades a nivell nacional i internacional. L’autor va demanar a cadascun d’ells una breu llista de discos que s’endurien a una illa deserta. Així, sense més, sense cap raonament ni explicació. És clar que ens agradaria saber per què l’únic Mozart que s’enduria Rattle és la Gran Partita, KV 361 interpretada pels vents de la Filharmònica de Berlín, però el fet de no tenir-ne ni la més remota idea és una part de l’encant del llibre: ens deixa camp lliure per a la imaginació i per apropar-nos a obres i enregistraments que fins avui no havien cridat la nostra atenció. Aquí rau l’interès de la recopilació. No és un llibre per llegir de la primera plana a l’última, sinó per tenir a mà i consultar en qualsevol moment en què tinguem ganes de fer el tafaner. Si s’acompanya amb un ordinador connectat a Spotify o plataformes similars, les hores de distracció estan assegurades. Més enllà de la distracció i del coneixement de nous repertoris i versions, el llibre de García de Gomar també qüestiona el cànon de la música clàssica. Per una banda, són molts els intèrprets que esmenten grups de jazz, pop, rock, etc. sense tenir-hi cap problema. Per l’altra, la classificació final amb les 50 obres més esmentades sorprèn amb absències sonades, o amb presències merament testimonials. Així, Bach s’erigeix com a gran triomfador, al costat de Richard Strauss, i al rànquing s’hi colen Reich i Pärt, mentre que Mozart i Verdi no tenen, ni de bon tros, el protagonisme de què sí que gaudeixen en les programacions de les sales de concerts. Les il·lustracions de Martín García Cros, les frases d’alguns dels participants en el llibre i els prefacis de Ramon Andrés, Alex Ross, Alessandro Baricco i John Rutter acaben de completar la llista de motius pels quals val la pena abastir-se d’un exemplar d’aquest llibre. Pep Gorgori 62 • REVISTA MUSICAL CATALANA ALFRED BRENDEL Sobre la música. Ensayos completos y conferencias 544 pàgines. Acantilado, 2016 El crític literari Harold Bloom defineix el cànon com una xarxa d’influències contra les quals l’artista construeix la seva obra. Dins d’aquesta xarxa, i sumit en l’angoixa que li provoca, aquest cerca l’originalitat que el converteixi, al seu torn, en autor canònic. En el camp de la música, tota obra ha de passar pel filtre de l’intèrpret, el qual adquireix els rols de crític i transmissor. Cada intèrpret construeix el seu propi cànon de compositors i obres, bo i reforçant-los en l’imaginari col·lectiu i, en el millor dels casos, reinventant-los i donant-los el punt d’originalitat que l’elevaran a ell també a la categoria d’artista. A Sobre la música, el pianista Alfred Brendel mostra el seu entramat de referències i influències, les quals van des del seu venerat professor, el pianista Edwin Fischer, fins als autors als quals ha dedicat part de la seva vida: Mozart, Beethoven, Schubert, Liszt i Schumann. A partir de la seva dilatada experiència, reflexiona sobre la música que interpreta i intenta desxifrar per què fa allò que fa i de quina manera pot fer-ho millor. En aquesta primera vessant, analitza des d’un punt de vista interpretatiu obres a les quals ha contribuït amb enregistraments de referència: les Sonates de Beethoven i Schubert, els Anys de pelegrinatge i la Sonata en Si menor de Liszt i el Concert per a piano de Schönberg, entre d’altres. El llibre recull articles i conferències que comprenen cinquanta anys de pensament (1954-2004), amb els quals Brendel vol “aclarar el propio pensamiento, buscar respuestas, articular la propia percepción” i que justifica de la següent manera: “Con suerte, los consejos y advertencias que uno se dirige a sí mismo pueden ser útiles a otros”. Aquests consells es centren en els compositors, la seva música i la manera d’interpretar-la, i hi descobrim un intèrpret preocupat pel text musical i la seva comprensió, per la seva relació amb l’obra i l’autor i per la manera d’apropar-se a la música i transmetre-la al públic, sovint a partir d’imatges, sensacions o caràcters. Al costat d’aquests escrits de caire analític, trobem reflexions diverses, entre les quals destaquen una comparació entre els significats, les possibilitats i les problemàtiques de les gravacions en estudi i en directe, la manera com confecciona un programa de concert i les qualitats que ha de tenir un piano de concert. Diversos nivells de lectura que poden interessar, tant a l’aficionat com al professional, que ens permeten descobrir com pensa la música un dels grans intèrprets del repertori clàssic del darrer segle i, a través d’ell, ampliar la nostra mirada, percepció i llenguatge entorn de la música i de l’art. Miquel Gené Núm. 358 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 1 2 3 5 6 7 8 9 10 11 10 A Solucions Núm.357 9 8 7 6 5 4 3 2 1 F I S C O R N S per Eduard V. Patsi 1 L A N T D A R I O I N E T T R I C O 2 3 B I O L R O I T O DM T R O AM O L R NO DR N A S A OE O R LN O M P IE R E NT N T R AA 4 5 6 7 A T I P T R I B U A I P U B O M A E 8 9 R E A M P A N N I I O S E S T L E N T 10 11 Verticals 1. Pel·lícula musical nord-americana del 2016, amb Emma Stone (que sí que cantava) i premi Òscar a la millor música (tres paraules separades per quadradets negres que baixen per l’1 horitzontal). | 2. Tossudes, insistents, com les fans que volen fer-se fotos tant sí com no amb el cantant. | 3. Instrument antic, mig germà de la tuba però de fusta, que sembla les costes del Garraf de tantes corbes que fa (plural). | 4. Hi fan un carnaval espectacular. La major. Mi major. Do antic. 5. El desordenat dinar d’en Darín. La major. El tsar avocàlic de totes les Rússies. | 6. “Heus aquí l’home”, va dir Ponç Pilat (en llatí, dues paraules enganxades). Cantes un fado vocàlic. | 7. L’Ismael sense el Si. El que fan els violinistes perquè soni la corda (cap amunt). | 8. Una timbala. La música en provoca. Una n nina, una. Mi major. | 9. A un to de aL i a mig de oD. Una altra timbala. L’autor de la Música aquàtica cap amunt i sense dièresi. | 10. Ferran, guitarrista i compositor barceloní del XIX autor de nombrosos ballets. A un to de loS i de iS. Occí la soprano al final de l’òpera (desordenadament). | 11. Ve de l’1 horitzontal. 4 11 Horitzontals 1. Pel·lícula musical francesa del 1967, amb Catherine Deneuve (encara que no cantava ella) i premi Oscar a la millor música (quatre paraules separades per quadradets negres que comencen a l’1 horitzontal, baixen per l’11 vertical i entren per l’11 horitzontal). | 2. Un que va anar a París amb música de George Gershwin. A un to de La. | 3. Títol nobiliari del Sr. Lobkowitz, mecenes de Beethoven. Els límits de Ravel. | 4. Criat del Don Giovanni mozartià. Mi major. | 5. La Gadel sense límits. Arthur Honegger, compositor. La major. El de cors, o el de copes. | 6. Ràdio Nacional d’Andorra. Pavelló auricular humà que puja pel 10 vertical. | 7. Teló operístic, escuat i del revés. Estimaré poèticament. Re major. | 8. Afino bé, vocàlicament. Orquestra de Gironella. Re major, una timbala i Mi major. | 9. Nadine, com la pel·lícula amb música de Howard Shore, però consonàntica. Un faristol desplegat. En Morricone que puja pel 10 vertical. | 10. Deixar de fer servir un instrument. Arc de violí despentinat. | 11. Un serpentó. Ve de l’1 horitzontal. 63 CATALUNYA MÚSICA TRANSMISSIONS EN DIRECTE AGOST Dimarts 1 d’agost De les 20.30 a les 23.15 h (en directe) Royal Albert Hall de Londres PROMS 2017 Georg Friedrich Händel: Israel a Egipte, oratori en tres parts, HWV 54 (versió original del 1739). Anna Devin, soprano. Rowan Pierce, soprano. Christopher Lowrey, contratenor. Jeremy Budd, tenor. Dingle Yandell, baix-baríton. Callum Thorpe, baix. Choir and Orchestra of the Age of Enlightenment. Dir.: William Christie. (129m) Diumenge 6 d’agost De les 22.00 a les 00.00 h (en directe) Església de Sant Genís de Torroella de Montgrí FESTIVAL DE TORROELLA DE MONTGRÍ 2017 Claudio Monteverdi: Vespro della Beata Vergine. Cor Arsys Bourgogne. Ensemble La Fenice. Jean Tubéry, cornetes i direcció. (100m) Dimarts 8 d’agost De les 20.30 a les 23.10 h (en directe) Royal Albert Hall de Londres PROMS 2017 Hector Berlioz: La damnation de Faust, llegenda dramàtica, op. 24. Michael Spyres (Faust). Ann Hallenberg (Marguerite). Ashley Riches (Brander). Trinity Boys Choir. Monteverdi Choir. National Youth Choir of Scotland. Orchestre Révolutionnaire et Romantique. Dir.: Sir John Eliot Gardiner. (125m) Dimecres 9 d’agost De les 22.00 a les 23.30 h (en directe) Teatre Comarcal de Solsona AIMS FESTIVAL 2017 Gustav Mahler: Quartet amb piano en La m. Franz Schubert: Sonata en La m, D 821, “Arpeggione”. Trio amb piano en Mi b, op. 100 D. 929. Seon-hee Myong, piano. Sergey Ostrovsky, violí. Barbara Buntrock, viola. Peter Thiemann, violoncel. (90m) Dilluns 14 d’agost De les 21.00 a les 23.00 h (en directe) Església de Sant Domènec de la Seu d’Urgell FESTIVAL DE MÚSICA ANTIGA DELS PIRINEUS 2017 Sonates per a violí de Gian Paolo Cima, Giulio Caccini, Giovanni Battista Fontana, Girolamo Frescobaldi, Riccardo Rognono, Biaggio Marini, Francesco Rognoni, Giovanni Antonio Pandolfi Mealli, Arcangelo Corelli, Antonio Vivaldi i Francesco Veracini. Enrico Onofri, violí. Imaginarium Ensemble. (90m) Dissabte 19 d’agost De les 20.30 les 22.20 h (en directe) Royal Albert Hall de Londres PROMS 2017 Arnold Schönberg: Gurrelieder per a solistes, narrador, cor i orquestra. Eva-Maria Westbroek, soprano (Tove). Simon O’Neill, tenor (Waldemar). Karen Cargill, mezzosoprano (Waldtaube). Peter Hoare, tenor (Klaus). Christopher Purves, baríton 64 • REVISTA MUSICAL CATALANA Dissabte 26 d’agost De les 21.30 a les 23.00 h (en directe) Església de Santa Maria de Vilabertran SCHUBERTÍADA A VILABERTRAN 2017 Franz Schubert: Winterreise (Viatge d’hivern), cicle de lieder, D. 911. Christoph Prégardien, tenor. Malcolm Martineau, piano. (90m) Dimecres 30 d’agost De les 20.00 a les 22.00 h (en directe) Royal Albert Hall de Londres PROMS 2017 Andrea Tarrodi: Liguria. Samuel Barber: Knoxville: Summer of 1915, op. 24. Richard Strauss: “La metamorfosi de Dafne”, de l’òpera en un acte Daphne, op. 82. Carl Nielsen: Simfonia núm. 2, op. 16, “els Quatre Temperaments”. Renée Fleming, soprano. Royal Stockholm Philharmonic Orchestra. Dir.: Sakari Oramo. (72m) SETEMBRE Divendres 15 de setembre De les 20.00 a les 22.45 h (en directe) Gran Teatre del Liceu TEMPORADA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, 2016-17 Gioachino Rossini: Il viaggio a Reims, dramma giocoso en un acte. Irina Lungu, Marina Viotti, Sabina Puértolas, Ruth Iniesta, Taylor Stayton, Lawrence Brownlee, Roberto Tagliavini, Pietro Spagnoli, Vincenzo Nizzardo i Gurgen Baveyan. Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Giacomo Sagripanti. (165m) Dissabte 23 de setembre De les 18.30 a les 20.30 h (en directe) Palau de la Música Catalana SIMFÒNICS AL PALAU, 2017-18 Ricardo Llorca: Concert per a piano, batucada i orquestra. Ludwig van Beethoven: Simfonia núm. 9, en Re menor, op. 125. Rosa Torres Pardo, piano. Cor de Cambra de Granollers. Cor Lieder Càmera. Orquestra Simfònica del Vallès. Dir.: James Ross. (90m) philippe matsas Divendres 11 d’agost De les 21.30 a les 00.30 h (en directe) Monestir de Poblet 5è FESTIVAL DE MÚSICA ANTIGA DE POBLET Ibn Battuta. El viatger del temps. Part II. El viatger més conegut del món islàmic inspira un concert en el qual un gran mestre de la música antiga en reconstrueix el viatge, des del Mediterrani cap a l’Àsia. Hespèrion XXI. Dir.: Jordi Savall. (90m) (camperol). Thomas Quasthoff, narrador. Cor de l’Orquestra Simfònica de la Ciutat de Birmingham. Orfeó Català. Cor de l’Orquestra Simfònica de Londres. Orquestra Simfònica de Londres. Dir.: Sir Simon Rattle. (99m) I GAUDEIX DE LA MILLOR INFORMACIÓ MUSICAL I DE DESCOMPTES EN CONCERTS 20€ PER UN ANY (PAPER) 10€ PER UN ANY (DIGITAL) 25€ PER UN ANY (PAPER + DIGITAL) Els abonats als cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música gaudeixen d’un 30 % de descompte en el preu de subscripció a la Revista Musical Catalana. D’altra banda, els subscriptors de la Revista Musical Catalana tenen dret a un 20 % de descompte en la compra de dues entrades per concert a les taquilles del Palau de la Música Catalana, per als següents cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música de la temporada 2017-18: Palau Grans Veus, Bach, Piano, Cambra, Simfònics, Tardes, Cantates de Bach, Cicle Coral, Cicle Cor de Cambra del Palau, Concert de Sant Esteve, Intèrprets Catalans, Concerts Familiars, El Primer Palau, Orgue al Palau, Estiu al Palau, ECHO Rising Stars i ONCA. Més informació: www.revistamusical.cat/subscripcions 65 MELÒMANS MANUEL HUERGA ~ REALITZADOR “LA FIGURA DE GLENN GOULD EM VA FASCINAR” Fa 25 anys, per aquestes dates, estava submergit en la voràgine dels darrers preparatius de les cerimònies d’inauguració i clausura dels Jocs Olímpics de Barcelona 92, de les quals era el director. I l’octubre del mateix any estrenava el premiat documental Les variacions Gould sobre el genial Glenn Gould. Dos aniversaris que celebrem amb el seu protagonista. text Sílvia Díez · fotografia Pepo Sol Diu que si un dia es quedés cec –ell viu de la imatge– podria ser feliç dedicant-se a la música. “Si no existís la música, ens suïcidaríem. Per a mi la música és un bé de Déu sense el qual la vida seria insofrible. Ens connecta coses dins nostre com res més és capaç de fer-ho. Sense ella ens tornaríem bojos”, diu el realitzador Manuel Huerga, que confessa tenir un iTunes “a petar”, amb tot tipus de música, un element fonamental en el seu treball, com també ho va ser en les cerimònies d’inauguració i clausura dels Jocs Olímpics de Barcelona. “Vam escollir molt acuradament tots els compositors de les músiques que van ser-hi presents –explica–. Vam triar qui, si més no en aquells moments, eren els millors músics. Teníem el magnífic Carles Santos, vam apostar per Ryu ˉ ichi Sakamoto i Angelo Badalamenti. Aquest darrer va ser qui va compondre la música que acompanyava l’arribada de la flama olímpica i el llançament amb l’arquer.Després teníem magnífics cantants d’òpera i vam Manuel Huerga durant la preparació de les cerimònies dels JJOO de Barcelona el 1992. 66 • REVISTA MUSICAL CATALANA voler fer-ho valer a l’escenari. Aconseguir aquell repòquer a l’escenari va ser genial, tot i que ens va costar força! Era difícil posar-los d’acord, encaixar els minuts i decidir la peça que havia de cantar cadascú... Sort del Josep Carreras, el director musical, i d’en Lluís Pasqual, que va venir amb nosaltres a París a parlar amb Montserrat Caballé...” per editar-la. La primera versió de Les Variacions Goldberg la va gravar l’any 55 i la segona el 1981 quan li faltava poc per morir. Resulta magnífic veure’n la diferència; la primera, alegre, ràpida i impetuosa, i en canvi, la darrera, molt més relaxada i pausada. La figura del Glenn Gould em va fascinar. I sense fer res, vaig tenir la immensa sort de poder satisfer la meva obsessió: un dia, encara anava de bòlit amb la preparació de les cerimònies dels Jocs Olímpics, des de la cadena Arte em van dir que preparaven un dia dedicat a Glenn Gould en el desè aniversari de la seva mort (va morir el 1982) i que volien incloure un documental sobre ell. Havien pensat que el fes jo. Imagina’t, va ser brutal! Així que, en un temps rècord, perquè la data d’emissió era al novembre, un cop acabats els Jocs Olímpics, em vaig posar a rodar i a editar el documental en dos mesos i escaig. SÍLVIA DÍEZ: Amb quina peça de les cerimònies et quedaries? MANUEL HUERGA: La de Sakamato és boníssima. Vam intentar contractar l’Ennio Morricone, però ens va demanar una fortuna i el COOB ens va dir que no ho podia assumir. També teníem una primera versió d’Amics per sempre que a nosaltres ens semblava genial, i el COOB la va trobar massa trista. Així que, a la casa de l’Andrew Lloyd Webber a Londres, li vam explicar el que necessitàvem i, en un minut i mig –potser la tenia en un calaix– ens va tocar al piano la versió que tots coneixem d’Amics per sempre. De vegades les coses van així! SD: Com qualificaries la música de Glenn Gould? MH: Per a mi Glenn Gould porta a un nivell més contemporani una música que segons com la interpretes sona antiga. No sóc un expert, però ell reinterpreta la música de Bach segons la seva visió. Em va ajudar molt en aquesta immersió en la vida i obra de Glenn Gould en Bruno Monsaingeon, la persona que més ha escrit sobre ell. També en Sakamoto, al saber que anava a rodar un documental sobre Glenn Gould, em va enviar un disc làser amb un documental rodat per la televisió canadenca feia molt temps on es veia el Glenn Gould joveníssim. Descobria un Gould jove, molt “friqui”, completament absort per la música música de Bach. Per a mi Glenn Gould i la seva obra trenca clixés en tots els sentits. Ell gosava dir coses tan extremes com: “Mozart ha mort massa tard”. En realitat, el veig com un home molt modern. SD: I, en acabar els Jocs Olímpics, et vas posar a rodar el documental Les variacions Gould, un documental que també compleix 25 anys, amb estrena al Palau de la Música i a la cadena Arte. MH: Sí. Jo em vaig enamorar de Glenn Gould mitjançant l’Agustí Fancelli, periodista d’«El País», i en Llàtzer Moix, periodista de «La Vanguardia». Érem en un sopar a casa de l’Agustí i ell em va començar a parlar de Glenn Gould. Devia ser a final dels anys vuitanta. Em va explicar com Gould anava a contracorrent i havia decidit no tocar mai més en públic i que preferia gravar la seva música i utilitzar els mitjans SD: Com és la teva relació amb la música i en particular amb la música clàssica? MH: A mi m’interessa tot tipus de música, i no m’agrada obrir una fractura entre la música clàssica i les “altres músiques”. Per a mi tot és música. Et diria que escolto de tot i que m’entenc molt bé amb tots els músics amb els quals treballo, perquè tinc una gran memòria musical i els puc precisar bé allò que busco i necessito. Sóc íntim amic del Michael Nyman, autor de la banda sonora de Gaudí. Tendeixo a treballar barrejant música clàssica i altres músiques, i et diré que ja no assisteixo a gaires concerts. Però no puc viure sense música. Intensament clàssics Descobreix la temporada! Amb òpera, jazz, música de pel.lícules, les transmissions dels millors concerts mundials de música clàssica i una graella plena de novetats perquè gaudeixis, en cada moment, de la força de la música. catmusica.cat 67 68 • REVISTA MUSICAL CATALANA