Revista Musical Catalana. Núm. 361 Febrer - Març 2018
Editorial / IMPRESCINDIBLES Mercedes Conde Pons / PASSACAGLIA Història i música: Schiava e Regina de Lluïsa Casagemas / Efemèrides / NOTÍCIES In Memoriam: Carles Santos / En portada: Patricia Kopatchinskaja. La musa inconformista del violí. Mercedes Pons / Òpera: La nova òpera viatja d'oest a est. Estrenes operístiques de la temporada 2017-18. Xavier Cester / Reportatge: La simfònica del Vallès en el seu 30è aniversari. Lourdes Morgades / Entrevista: Ignasi Cambra. El pianista que Gergiev va llançar a l’estrellat. Ana María Dávila / Reportatge: Petit abast del fons fotogràfic del CEDOC. Imatges i fragments històrics. Marta Grassot / BATUTEM Pere i el llop. David Puertas / L'instrument: El violí / Dossier: 100 anys de la mort d'Achille-Claude Debussy. Història i música de Pelléas et Mélisande. Víctor Estapé / Debussy vist pels músics actuals. Marta Porter / L'ànima del so. Pascal Comelade. Músic(a) de frontera. Josep Barcons / El compositor. Hugo Wolf. Poeta del piano. Sílvia Pujalte / Escenaris del món. Pierre Boulez Saal. Música per a l'oïda que pensa. Martí Sancliment Solé / Accents / Fons Musicals de Catalunya (8): Fons Lluís Viada (MATV). Neus Cabot i Sagrera / Música encreuada. Eduard V. Patsi / Música a la ràdio / Melòmans: Narcís Comadira. Poeta i pintor. Sílvia Díez
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
361 FEBRER - MARÇ 2018- | 4€ 30è ANIVERSARI DE LA SIMFÒNICA DEL VALLÈS La “mala salut” de ferro d’una orquestra plena de vida 9 771887 598003 00361 DOSSIER 100 anys de la mort de Debussy PATRICIA KOPATCHINSKAJA LA MUSA INCONFORMISTA DEL VIOLÍ NOVA SECCIÓ MÚSICA EN FAMÍLIA EDITORIAL Mercedes Conde Pons Directora DONEM LA BENVINGUDA AL 2018 i ho fem, malgrat el clima d’incertesa i disconformitat permanents que els esdeveniments polítics i socials dels darrers mesos han generat en la nostra societat. Tot i això, i sense voler menystenir una realitat de la qual el sector cultural ja està patint les conseqüències, és imprescindible encarar el futur amb el convenciment que depèn de nosaltres seguir protegint i promovent la cultura catalana. Per això, malgrat els índexs de descens d’assistència a concerts, visites a museus i atraccions turístiques a Barcelona per part del públic estranger a causa de la imatge d’inestabilitat social que s’exporta a l’estranger, és important valorar que, al marge de Barcelona, principal destinació turística durant tot l’any i molt atractiva a nivell cultural, Catalunya ofereix molt més que el que tot sovint la marca Barcelona ven –en l’àmbit musical– a través dels tres principals Un concert de les centres musicals de la capiemblemàtiques Nits d’estiu tal: Palau de la Música Cataa La Pedrera. lana, Gran Teatre del Liceu i L’Auditori. Certament, a vegades sembla que no hi hagi res més que aquesta tríada d’institucions, i sembla també que l’esglaó que separa aquests centres culturals, on les estrelles més brillants del firmament musical fan estada habitualment, sigui insalvable per a una gran part dels músics de les nostres contrades i, encara més, per a la música d’autors catalans. No oblidem, però, que Catalunya compta amb una important xarxa d’auditoris de comarques, amb infraestructures de gran nivell i amb programacions que mereixen ser tingu- des en compte a ciutats com: Girona, Lleida, Reus, Manresa, Vic, Granollers, Sabadell, Terrassa, Sant Cugat del Vallès, Vilanova i la Geltrú, Torroella de Montgrí, Vila-seca, Banyoles, Olot, el Vendrell, Cervera, etc. i que Catalunya és terra plena de localitzacions amb encant on també es duen a terme iniciatives musicals de primera línia. A Barcelona, espais com el Museu de la Música, la Biblioteca de Catalunya, l’Hospital de la Santa Creu i Sant Pau, el Palau Güell, La Pedrera, la catedral de Barcelona, el monestir de Pedralbes, el Teatre Grec, l’Ateneu Barcelonès, la Casa Bartomeu, la Fundació Tàpies, etc. acullen iniciatives públiques i privades que denoten la salut artística del nostre hàbitat quant a creativitat i iniciativa. Fora de Barcelona hi ha molts llocs on la música genera noves interraccions amb el patrimoni, com és el cas del monestir de Poblet, el Museu Pau Casals del Vendrell, l’abadia de Montserrat, el nucli antic de Girona, la Canònica de Vilabertran, el monestir de Sant Pere de Rodes, les esglésies romàniques dels Pirineus, el centre històric de Cervera i tants altres indrets privilegiats que poden resultar llocs de somni per oferir un maridatge entre música i altres disciplines artístiques. ¿Els coneixem i els valorem prou? Encara que soni a tòpic d’inici d’any, els convido a incloure entre els propòsits per al 2018 redescobrir Catalunya mitjançant els innombrables espais meravellosos on la música té un paper important i on, tot sovint, la música pren també una altra dimensió. Perquè, en definitiva, cultivar i promoure la música i les arts catalanes és a les nostres mans. LES PROPOSTES DE LA DIRECTORA 1 2 3 DIVERSITAT DE PASSIONS BEETHOVEN DESCLASSIFICAT L’ERA DELS GENIS Al marge de les Passions de J. S. Bach que assíduament es programen pels volts de Setmana Santa, les Misses Polifòniques ofereixen dins la litúrgia de la Passió (diumenge 25 de març, a les 19 h) la Passió de Tomás Luis de Victoria a la basílica dels Sants Just i Pastor de Barcelona. Darrere el títol Beethoven, l’editorial Acantilado presenta un impressionant volum de 1.400 pàgines escrit per Jan Swafford. És la Bíblia més actual sobre el músic alemany. Un corpus apassionant que descriu la convulsa personalitat i vida del geni romàntic, així com el context històric, artístic i filosòfic en què es va formar el seu perfil icònic. Fins al 15 de març el CaixaForum de Barcelona acull un curs, titulat “L’era dels genis. Segle XVI”, en què especialistes en història de l’art i catedràtics permeten entendre els canvis viscuts a Europa en l’art i el pensament arran del descobriment d’Amèrica, la Reforma protestant de Luter i la Contrareforma establerta pel Concili de Trento. EDITORIAL ..................................................... 3 WWW.REVISTAMUSICAL.CAT Núm. 361 • Febrer - Març 2018 5a Època • Any XXXIV Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana www.revistamusical.cat facebook.com/ revistamusicalcatalana twitter.com/RevistaMusCat Conceptualització i realització editorial: Àrea de desenvolupament i nous projectes: Sàpiens Publicacions (Sàpiens, SCCL) www.som.cat Consell editorial: Rafael Argullol, Josep M. Busquets, Salvador Cardús, Benet Casablancas, Jaume Comellas, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Albert Guinovart, Carles Guinovart, Lluís Millet i Loras, Ramon Muntaner, Antoni Pallès, Àlex Robles Fitó, Antoni Ros Marbà i Àlex Susanna. Direcció: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Redacció: Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 Consell de Redacció: Josep Barcons, Mercedes Conde Pons, Elena Cuesta, Sílvia Díez, Javier Pérez Senz, Toni Quero i Pere Romanillos. Director de l’àrea: Pere Romanillos promanillos@sapienspublicacions.cat Coordinació: Sílvia Díez Disseny editorial: Jordi Bosch Il·lustració: Roger Pibernat Impressió: Rotocayfo (Impresia Ibérica) Distribució UDL Libros Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Membre de l’APPEC Membre de CEDRO Versió digital: iQuiosc.cat EN PORTADA PATRICIA KOPATCHINSKAJA ......................... 14 La musa inconformista del violí ÒPERA LA NOVA ÒPERA VIATJA D’OEST A EST Estrenes operístiques de la temporada 2017-18 ... 16 REPORTATGE LA SIMFÒNICA DEL VALLÈS en el seu 30è aniversari ...................................... 20 ENTREVISTA El pianista que Gergiev va llançar a l’estrellat ... 24 REPORTATGE PETIT ABAST DEL FONS FOTOGRÀFIC DEL CEDOC Publicitat: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Portada: Patricia Kopatchinskaja Foto: Julia Wesely PASSACAGLIA ............................................ 10 IGNASI CAMBRA Col·laboren en aquest número: Josep Barcons, Laura Borràs, Neus Cabot, Xavier Cester, Mercedes Conde Pons, Ana María Dávila, Sílvia Díez, Víctor Estapé, Miquel Gené, Marta Grassot, Lourdes Morgades, Marta Porter, David Puertas, Sílvia Pujalte, Albert Torrens, Lluís Trullén, Martí Sancliment, Eduard V. Patsi i Jacobo Zabalo. Edita: Sàpiens Publicacions (Sàpiens, SCCL) IMPRESCINDIBLES .................................. 6 Imatges musicals i fragments històrics ........... 28 Mariona Carulla i Font, presidenta c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 93 295 72 00 Palau de la Música Catalana, telèfon d’atenció al client: 902 442 882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat www.orfeocatala.cat Amb el suport de: Els articles publicats a la «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. PERE I EL LLOP .................. 34 L’INSTRUMENT El violí ........................................ 36 38 100 ANYS DE LA MORT D’ACHILLE-CLAUDE DEBUSSY Història i música de Pelléas et Mélisande .. 38 Debussy vist pels músics actuals ................. 42 L’ÀNIMA DEL SO PASCAL COMELADE Músic(a) de frontera ........................................ 46 clive barda DOSSIER Aqu té ba esta revis n t Esco da sonor a a. lta-la nostr a a we la b EL COMPOSITOR 52 HUGO WOLF ESCENARIS DEL MÓN volker kreidler Poeta del piano .................................................. 50 20 PIERRE BOULEZ SAAL Música per a l’oïda que pensa ............................ 52 ACCENTS ...................................................... 56 MÚSICA ENCREUADA ....................... 63 MÚSICA A LA RÀDIO .......................... 64 NARCÍS COMADIRA Poeta i pintor ........................................................ 66 14 julia wesely MELÒMANS COL·LABOREN EN AQUEST NÚMERO David Puertas És divulgador musical, autor d’espectacles familiars i de llibres per a tots els públics. Col·labora amb l’RMC des del 1992 i és l’autor de la nova secció Batutem!, que apropa la música als més petits. Albert Torrens Periodista i una de les veus habituals de l’emissora de ràdio Catalunya Música, és l’autor de la nova secció Passacaglia. Víctor Estapé És compositor, musicòleg i director acadèmic del Conservatori Superior del Liceu. Analitza l’única òpera acabada de Claude Debussy Pelléas et Mélisande al dossier. Sílvia Pujalte És doctora enginyera de telecomunicacions i es dedica també a la divulgació musical, especialment al lied. Presenta un dels compositors més grans del gènere, Hugo Wolf. Laura Borràs És il·lustradora i professora de llengua espanyola a la facultat de Traducció i Interpretació de la Universitat Pompeu Fabra de Barcelona. És l’autora de la il·lustració de la nova secció Batutem! IMPRESCINDIBLES PROGRAMACIÓ CATALUNYA FEBRER 01/02. Philippe Herreweghe és un habitual de les programacions a Barcelona. Després del seu recent èxit amb les Vespres de Monteverdi al Palau de la Música Catalana, en aquesta ocasió actua de nou a l’Auditori de Barcelona amb el seu Collegium Vocale Gent tot interpretant Cantates i Misses brevis de J. S. Bach. www.auditori.cat 02/02. El tenor polonès Piotr Beczala va triomfar el mes d’octubre passat amb la seva interpretació de Riccardo a l’òpera Un ballo in maschera al Gran Teatre del Liceu. Aquesta és una nova oportunitat per sentir-lo de prop, en un recital en què el cantant oferirà cançons de Tosti, napolitanes i àries operístiques, tot rememorant l’èxit obtingut la temporada passada al Palau. www.palaumusica.cat 11/02. El baríton català JosepRamon Olivé actua al cicle Schubert Lied organitzat per l’Auditori de Barcelona, el CNDM i l’Associació Franz Schubert, acompanyat al piano per Francisco Poyato. El duo de músics catalans interpretarà títols emblemàtics, com Heimliches Lieben, Im Frühling o Du bist die Ruh. www.auditori.cat 12/02. Magnífic programa per escoltar novament dues de les figures espanyoles més internacionals, el pianista Javier Perianes i el director Pablo Heras-Casado, junt amb l’Orquestra Filharmònica de Munic. El darrer Concert per a piano de Bartók, incomplet per la fatídica leucèmia que va partir, presenta un segon temps que és com una oració; un moment de recolliment que contrasta amb l’energia bohèmia de l’extraordinària Setena de Dvořák. www.palaumusica.cat 21/02. Preciós programa amb cançó francesa de Francis Poulenc i Maurice Ravel junt amb cançó alemanya (Clara Schumann i Felix Mendelssohn) interpretat per la soprano catalana Núria Rial i el pianista i compositor convidat del Palau de la Música Catalana enguany, Albert Guinovart. Com a guinda del concert, una selecció de cançons d’Eduard Toldrà, poesia feta música. www.palaumusica.cat 24/02. Jonas Kaufmann i Diana Damrau, dues de les veus més desitjades del firmament operístic de l’actualitat, es presenten plegats al Palau per interpretar el Cançoner italià d’Hugo Wolf de bracet d’un 6 • REVISTA MUSICAL CATALANA 14 DE FEBRER ROMÉO ET JULIETTE AL GRAN TEATRE DEL LICEU ÒPERA ROMÉO ET JULIETTE DE GOUNOD AL LICEU LA HISTÒRIA D’AMOR DELS AMANTS DE VERONA, Romeu i Julieta, pot ser la proposta ideal per celebrar Sant Valentí el 14 de febrer, dia d’estrena d’aquesta producció a Barcelona. L’òpera de Charles Gounod, amb llibret de Jules Barbier i Michel Carré, estrenada l’any 1866 a París, no ha estat gaire programada al llarg dels cent setanta anys de vida del Liceu, malgrat ser-hi estrenada el 1884. Per tant, és una ocasió única per conèixer una de les versions més fidels a la tragèdia original de Shakespeare, que aquí es presenta amb una coproducció del Liceu amb l’Òpera de Santa Fe dels Estats Units, encarregada a Stephen Lawless, que situa l’acció original en el context de la Guerra Civil dels Estats Units (1861-1865). També és una oportunitat per escoltar algunes de les veus emergents, com és el cas de la soprano russa d’origen tàrtar Aida Garifullina. L’acompanyarà el tenor albanès Saimir Pirgu. Destaca l’entrada a darrera hora en el repartiment de la soprano també russa Tatiana Tretyakova, que assumirà quatre funcions del rol protagonista, i la participació d’un bon gruix de cantants catalans i espanyols, com el tenor David Alegret, Beñat Egiarte, Gabriel Bermúdez, Isaac Galán i Stefano Palatchi, i la direcció musical de Josep Pons, després del seu excel·lent Tristan und Isolde. • Del 14/02 al 04/03 de 2018. Temporada del Gran Teatre del Liceu • Preus: de 11 a 223 € • Organitza: Gran Teatre del Liceu. www.liceubarcelona.cat dels mestres del gènere lied al piano, Helmut Deutsch. El recull de cançons està basat en una sèrie de poemes amorosos italians traduïts a l’alemany. www.palaumusica.cat MARÇ 06/03. John Eliot Gardiner, artista predilecte del públic de Barcelona, proposa un particular viatge a través de la seva música favorita juntament amb la London Symphony Orchestra. El programa inclou l’Obertura, scherzo i finale, op. 52, la Simfonia núm. 4 i l’obertura Genoveva de Robert Schumann, així com el cicle Nuits d’été de Berlioz, en el qual participarà la soprano Ann Hallenberg. www.palaumusica.cat 07/03. La pianista de Sampedor Laia Masramon torna al Palau de la Música per interpretar el primer quadern de la Música callada de Frederic Mompou i la meravellosa Sonata en Si bemoll major, D. 960 de Franz Schubert. A més, la pianista Laia Masramon interpretarà dues obres del compositor convidat de la temporada, Albert Guinovart: Sonatina sobre temes de Mompou i Estampes (homenatge a Debussy). www.palaumusica.cat 14/03. Imperdible ocasió per descobrir el tenor Mark Padmore, estimat per la seva recreació de les Passions de Bach i els seus cicles de Schubert, interpretant també cançons de Benjamin Britten, entre les quals Winter words i The ballad of little musgrave and Lady Barnard de Britten. El tenor cantarà també amb el Cor de Cambra del Palau, sota la direcció de Simon Halsey i l’acompanyament al piano de Julius Drake. www.palaumusica.cat 19/03. El trio musical que formen habitualment la violinista Isabelle Faust, el pianista Alexander Melnikov i el violoncel·lista JeanGuihen Queyras, en aquesta ocasió s’amplia amb la col·laboració del viola Boris Faust, la contrabaixista Laurène Durantel i el baríton Georg Nigl, per interpretar lieder i peces de cambra de Schubert, amb la Sonata Arpeggione i el Quintet la Truita com a peces estrella. www.palaumusica.cat 22/03. L’Auditori de Barcelona acollirà la Passió segons sant Marc de J. S. Bach, la menys coneguda de les Passions del Kantor de Leipzig, que es conserva de forma fragmentada. Jordi Savall n’oferirà la seva versió col·laborant novament amb els seus conjunts habituals, amb la participació de VEUS-Cor Infantil Amics de la Unió i la soprano Marta Mathéu, entre d’altres. www.auditori.cat 25/03. Una bona manera de viure i gaudir de la Setmana Santa d’enguany és acostar-se a la basílica dels Sants Just i Pastor MÚSICA CATALANA FESTIVAL DE PASQUA DE CERVERA A LA VUITENA EDICIÓ del Festival de Cervera arriba el Rèquiem d’Albert Guinovart, amb el Cor Jove de l’Orfeó Català, Josep-Ramon Olivé, Marta Mathéu i el mateix compositor al piano. També s’hi podrà escoltar un concert amb sardanes interpretades per la Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona, sota la direcció d’Antoni Ros Marbà, que celebra el seu vuitantè aniversari. L’Orquestra Julià Carbonell de les Terres de Lleida interpretarà, sota la direcció d’Alfons Reverté, un programa amb cançons d’Eduard Toldrà i Rafael Ferrer, amb la col·laboració de la soprano Júlia Farrés-Llongueras i el tenor Roger Padullés. La Coral Cantiga cantarà polifonia catalana de Pau Casals, Manuel Oltra, Frederic Mompou i compositors actuals: Eduard Vila, Josep Vila i Casañas i Xavier Pastrana, sota la direcció de Josep Prats, mentre que el pianista Jordi Masó oferirà un recital de cançons i danses de Frederic Mompou amb motiu del 125è aniversari del seu naixement. Amb els concerts de proximitat es podrà conèixer de prop el clarinetista Oriol Romaní, el Quartet Teixidor i l’organista Guido Iotti a l’orgue Tepatti. • Del 22/03 a l’01/04. 8è Festival de Pasqua de Cervera. • Preus: de 3 a 15 € • Organitza: Paeria de Cervera www.festivaldepasqua.wordpress.com per escoltar la litúrgia de la Passió del Diumenge de Rams. En aquesta ocasió, els Amics de les Misses Polifòniques, que porten uns anys impulsant la recuperació de la litúrgia original amb música, proposen la Passió de Tomás Luis de Victoria. Mireia Barrera hi dirigirà el Cor Barcelona Ars Nova. www.missespolifoniques.com 28/03. Un any més el Palau de la Música Catalana programa la Passió segons sant Mateu de J. S. Bach durant el temps litúrgic escaient. El Dimecres de Passió la formació Les Musiciens du Louvre, liderada per Marc Minkowski, portarà al Palau la seva visió d’una de les peces més icòniques de tots els temps, que posa al centre la 25 DE MARÇ 80è ANIVERSARI D’ANTONI ROS MARBÀ veu, el text i el drama. www.palaumusica.cat Selecció realitzada per Mercedes Conde Pons AQUESTA CARTELLERA POT PRESENTAR CANVIS DE DARRERA HORA. MÚSICA CATALANA 7è CICLE JOAN MANÉN EL CICLE DE MÚSICA CATALANA Joan Manén començarà al febrer amb un concert del Merel Quartet que oferirà obres de Granados i Beethoven i el Quintet per a piano “Lui et Elle” de Joan Manén, junt amb el pianista Daniel Blanch. Al març hi haurà un concert de saxo i piano amb Miguel Vallés i Elisabeth Vera, amb un repertori que inclourà obres d’Altisent, Ventas, Benejam, Casanovas, Brotons, Rodríguez Picó i Amargós. Al març destaca l’actuació de la mezzosoprano Anna Alàs i el pianista Miquel Villalba, que interpretaran cançons de Blancafort, Civil i Mompou. Al maig, Alba Ventura (piano) i Markus Placci (violí) oferiran un monogràfic Jordi Cervelló, que inclourà l’estrena de les obres Premonició... per a piano i Profili umani per a violí sol. En la recta final del cicle hi haurà un recital de piano a càrrec d’Albert Cano Smith i, com a clausura del cicle, hi actuarà el pianista Albert Guinovart i la mezzosoprano Marta Valero. • Del 20/02 al 17/06. 7è Cicle de Música Catalana Joan Manén • Preus: de 7 a 15 € • Organitza: Associació Joan Manén. www.joanmanen.cat 7 PASSACAGLIA text Albert Torrens NOTÍCIES OFF LICEU El Gran Teatre del Liceu renova l’aposta per la creació contemporània iniciada la temporada passada sota l’epígraf d’Off Liceu-Diàlegs Musicals i amplia la proposta fins a quatre concerts i dotze compositors. Les obres d’Oriol Cruixent, Pedro Pardo, Carles de Castellarnau, Osias Wilenski, Benet Casablancas, Antoni Ros Marbà, Núria Núñez, Martí Carreras, Carles Pedragosa, Tomás Peire, Núria Giménez i Arnau Tordera s’hi podran sentir, a càrrec de diverses formacions entre els mesos de febrer i juny. HISTÒRIA i MÚSICA SCHIAVA E REGINA DE LLUÏSA CASAGEMAS AQUEST ÉS EL TÍTOL de la primera òpera composta per una dona a Espanya, localitzada fa poc per experts de la UAB en el marc de la tesi doctoral sobre compositores catalanes del segle XIX que du a terme Maria Teresa Garrigosa. L’estrena de la partitura va arribar a estar programada al Liceu, però l’atemptat del 1893 la va frustrar i mai no s’ha arribat a representar. Lluïsa Casagemas, autora d’unes tres-centes obres –de les quals es conserven un centenar de títols i unes cinquanta partitures– va compondre l’òpera als 17 anys i la va dedicar al seu mestre Sánchez i Gavagnach. Schiava e regina es caracteritza per un estil italianitzant, molt en consonància amb els 8 • REVISTA MUSICAL CATALANA cànons musicals de les òperes del moment. Casagemas va ser una virtuosa de la música i va tenir els millors mestres del seu temps, gràcies a la posició acomodada de la seva família. Crítics musicals i compositors com Amadeu Vives, Felip Pedrell i Isaac Albéniz li van dedicar elogis, de manera que la seva obra va despertar molta expectació i fins i tot va ser premiada a l’Exposició Universal de Chicago del 1893. “El seu llegat mereix ser recuperat i el seu nom posat al lloc que li correspon dins de la història de la música d’aquest país”, assegura Maria Teresa Garrigosa, que el mes d’octubre passat va interpretar en concert una selecció d’àries i duets d’Schiavaa e regina. GUANYADORA DEL CICLE EL PRIMER PALAU La soprano Mercedes Gancedo va ser la guanyadora de la darrera edició del cicle El Primer Palau. Acompanyada al piano per Beatriz González Miralles, la cantant argentina establerta a Catalunya es va imposar entre la desena de joves músics participants. A més del primer premi –dotat amb 5.000 euros–, Gancedo va guanyar el premi Catalunya Música, que es tradueix en l’enregistrament d’una maqueta professional i la promoció internacional a través de la xarxa UER. HIVERN D’EXPOSICIONS ACTUALITATMUSICAL RÈCORD GUINNESS El Museu de la Música acull aquests mesos dues mostres: una per culminar el doble aniversari d’Enric Granados i una altra, titulada “Eolssigu”, per acostar-nos el ric món sonor coreà, amb una gran varietat d’instruments i formes musicals desconegudes. El flautista Marc Horne va obtenir el el 3 de desembre passat un rècord Guinness en oferir el recital ininterromput de flauta travessera més llarg del món, que va durar 27 hores i mitja. La gesta plantejada va ser possible gràcies als consells d’una metgessa i una fisioterapeuta i a l’ajut de diversos amics i altres músics, que van acompanyar Horne al llarg de tantes hores. La peculiar actuació, que va incloure un repertori variadíssim, va tenir lloc a l’Escola Front Marítim de Barcelona. AMICS DE L’ ÒPERA DE SARRIÀ Il campanello de Gaetano Donizetti sobre llibret del mateix compositor és l’òpera que ha donat el tret de sortida a una nova temporada dels Amics de l’Òpera de Sarrià. Raul Baglietto i Roberto Maietta han estat els protagonistes d’aquesta producció que han dirigit escènicament Alejandro Chacón i Assunto Nese des del podi al capdavant del cor i l’acadèmia Concertante. FESTIVAL DE PERALADA EFEMÈRIDES 30 70 Són els que celebra l’Orquestra Simfònica del Vallès, nascuda a dels Amics de ANYS redós l’Òpera de Sabadell i per iniciativa de Mirna Lacambra. Actualment l’orquestra du a terme una intensíssima activitat, amb més de cent concerts l’any. La Coral Sant Jordi, entitat emblemàtica del cant coral a Catalunya fundada per Oriol Martorell, va culminar el ANYS mes de desembre passat la celebració del seu setantè aniversari amb una interpretació de la Cantata de Sant Nicolau de Britten. La Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya ha celebrat el centenari de la seva creació amb una exposició i una jornada titulada “Pedrellianes”–en record de qui en va ser l’impulsor–, en què van participar nombrosos representants del sector musical del país. ANYS L’Escola Municipal de Música i el Conservatori Professional de Sabadell prepara múltiples propostes per celebrar aquest aniversari: l’estrena de l’òpera Meninos de Josep M. Pladevall i la representació de la cantata 50 milions de segons de Joan Vives i Piti Espanyol en són només algunes. ANYS 100 125 La 32a edició del Festival de Peralada presenta un concert del tenor alemany Jonas Kaufmann acompanyat de l’Orquestra del Teatro Real de Madrid dirigida per Jochen Rieder i una producció en versió concert de l’òpera Thaïs de Jules Massenet amb les veus de Plácido Domingo i Ermonela Jaho, sota la batuta de Patrick Fournillier. Aquests són dos dels elements més destacats d’un cartell que s’acabarà de presentar properament. CONCURS DE CANT La segona edició del Concurs de Cant Josep Palet de Martorell se celebrarà del 8 a l’11 de març i aquest any un nou premi reconeixerà el millor intèrpret de música antiga en el marc del quart centenari del naixement del compositor martorellenc Joan Cererols. El concurs s’allarga en el calendari i compta amb un jurat diferent per a cada fase. El primer premi està dotat amb 2.000 euros. 9 EL REPRODUCTOR IN MEMORIAM La millora de cor i orquestra del Gran Teatre del Liceu ha donat grans resultats en produccions les darreres temporades –destaca l’Elektra d’Strauss, distingida en els Premis de la Crítica dels Amics del Liceu– i es va traduir, el passat 9 de desembre, en la invitació a oferir el Concert per la Pau i els Drets Humans a la seu de les Nacions Unides a Ginebra. El món de la cultura pateix la reducció dels pressupostos de la Generalitat –un 30 per cent en deu anys– i els retards en el cobrament de subvencions. Els gestors també observen una davallada en el volum de venda d’entrades i del consum cultural de gran format. 10 • REVISTA MUSICAL CATALANA CARLES SANTOS eva guillamet El mestre Josep Pons ha renovat contracte com a director musical del Liceu fins a la temporada 2021. Així, amb l’objectiu de donar continuïtat al Pla Musical del Liceu, Pons podrà completar la feina que està fent des del 2012. 1940 - 2017 “TRANSGRESSOR” és una de les paraules que més es van fer servir per recordar-lo arran de la seva mort el mes de desembre passat, malgrat que Carles Santos, en la seva última entrevista en aquesta Revista ara fa exactament quatre anys (RMC número 337, gener-febrer 2014), assegurava que transgredir és impossible al món d’avui dia. Desencantat del que es feia d’ençà dels anys setanta rere l’etiqueta d’una suposada avantguarda i de la mercantilització de l’art, en certificava la mort en la mateixa línia del filòsof, teòric i crític del segle XX Arthur Danto. De pensament profund rere una aparent simplicitat, i per tant segurament incomprès, Santos havia estat guardonat nombroses vegades –entre d’altres, amb el Premi Naci- onal de Composi ció del govern espanyol i amb la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya–, tot i que probablement el guardó que es mereixia encara s’hagi de crear. En aquella mateixa conversa amb dos dels nostres redactors, opinava que tot el que passa a la vida depèn de la gent que t’envolta, i ell s’havia envoltat d’una amplíssima família d’artistes amb qui havia col·laborat, un dels més cèlebres o destacats dels quals era, sens dubte, John Cage. Són aquests els primers que van plorar una pèrdua que va passar potser injustament desapercebuda a les portes de Nadal. També, és clar, ja s’han programat els primers actes d’homenatge a una figura que el pas del temps s’encarregarà de modular en la justa mesura. L’INSTRUMENT QUE HAURIA POGUT TOCAR BACH A tot el món només hi ha un instrument del qual es pugui assegurar que el va tocar J. S. Bach. El Museu de la Música de Barcelona, però, conserva un clavecí construït per Conrad Fleischer a Hamburg cap al 1720, any en què el músic va visitar la ciutat per preparar unes oposicions. Durant la seva estada bé hauria pogut visitar el constructor i provar aquest model. EL TRESOR APLICACIÓ GADGET LES PARTITURES PER A PIANO DE GRANADOS, A LA TAULETA L’editorial Boileau ha creat una aplicació que permet adquirir la música per a piano del compositor Enric Granados. Granados App, que es pot descarregar de l’App Store, conté fins a 254 obres. L’aplicació permet fer les pròpies anotacions a les partitures i compartir-les, i és compatible amb el pedal bluetooth per no haver d’aixecar les mans del teclat a l’hora de passar la pàgina. PREU: GRATUÏTA A L’APP STORE LA LLISTA D’SPOTIFY Darreres novetats discogràfiques del 2017 1. SONATA PER VIOLÍ I PIANO Enric Granados · Isabel Villanueva, viola 2. YO SOY LA LOCURA Ànonim · Arianna Savall 3. MÚSICA CALLADA Frederic Mompou · Emili Brugalla 4. CUATRO ESTACIONES PORTEÑAS Astor Piazzolla · Leticia Moreno 5. SONATES Jacquet de la Guerre · Lina Tur Bonet 6. SONATES Clementi · Juan Carlos Rodríguez 7. PIANO ARDENT Eduard Fontbona 8. FANTASÍA ESPAÑOLA E. Halffter · Duo Cassadó 9. OBRA COMPLETA PER A PIANO F. Civil · Miquel Villalba A LA BANDA SONORA DE L’RMC EN FORMAT DIGITAL ‘A’ SPEAKER UN ALTAVEU PER A TU SOL Es presenta com l’únic altaveu direccional que només pot sentir una persona. És com escoltar música amb uns auriculars sense auriculars. Creat per Akoustic Arts, ‘A’ Speaker emet un feix de so en una àrea precisa perquè soni directament a les orelles des de qualsevol lloc. ES DIU A LA XARXA TWITTER EL MITE DE BACH @miqueldepalol 9 des LA RECUPERACIÓ DE MENDELSSOHN @JoanMagrané 9 des Les investigacions recents diuen que és un mite romàntic que Bach caigués en l’oblit quasi un segle. S’han trobat còpies de les seves partitures d’aquest temps, prova que no va deixar mai de tocar-se. Pel que sé, com a exercisis sempre es va mantenir, però no era gens considerat ni conegut fora del gremi de músics. Amb la recuperació per part de Mendelssohn de les grans obres comença a fer-se el mite. TWITTER 12 DE DESEMBRE DE 1885 @almanacat 12 des S’estrenava al @Liceu_cat i a Espanya l’òpera L’holandès errant (Der fliegende Holländer) de Richard #Wagner, en italià, sota el títol d’Il vascello fantasma http://hemeroteca.lavanguardia.com/ preview/1885/12/15/pagina-7/34665180/pdf.html FACEBOOK THEORIN I VINKE AL LICEU Toni Gallardo Favà. 16 des. Va ser apoteòsic. La millor funció de les tres que hem vist. Uns cantants en estat de gràcia i una orquestra que, si sonés sempre així, rebria també sempre la recompensa que es veu aquí, han fet d’aquest Tristany i Isolda una experiència inoblidable. En parlarem durant molts anys. La millor dels darrers temps, amb permís de Bayreuth. SEGUEIX-NOS! TWITTER 4.398 seguidors @RevistaMusCat FACEBOOK 3.707 agrada @revistamusicalcatalana 11 15 DE FEBRER PATRICIA KOPATCHINSKAJA & POLINA LESCHENKO A L’AUDITORI La violinista moldava retratada per Julia Wesely en un paisatge bucòlic. 12 • REVISTA MUSICAL CATALANA EN PORTADA Patricia Kopatchinskaja LA MUSA INCONFORMISTA DEL VIOLÍ PROVÉ D’UNA FAMÍLIA DE MÚSICS FOLKLÒRICS DE MOLDÀVIA, PER ALS QUALS LA MÚSICA ÉS “UN ESTIL DE VIDA”. LES VICISSITUDS ECONÒMIQUES EN HAVER D’EMIGRAR PER BUSCAR UN FUTUR MILLOR LA VAN PORTAR A DEDICAR-SE AL VIOLÍ, TOT I QUE LA COMPOSICIÓ SEMPRE HA ESTAT UN SOMNI A LA REREGUARDA. INNOVADORA, FLEXIBLE, INCONFORMISTA, LLIURE... PATRICIA KOPATCHINSKAJA TORNA A BARCELONA EN UN CONCERT DE LA TEMPORADA DE CAMBRA DE L’AUDITORI AQUEST MES DE FEBRER. julia wesely text Mercedes Conde Pons · fotografies Julia Wesely i Marco Borggreve MERCEDES CONDE PONS: La seva mare toca el violí i el seu pare el cimbalom al mateix grup de folklore moldau. ¿Vostè aplica alguna de les pràctiques interpretatives de la tradició folklòrica en la interpretació clàssica? PATRICIA KOPATCHINSKAJA: Naturalment, estic influenciada per la música folklòrica, en el sentit d’entendre la música tal com és –la música, un fenomen que ens commou fins a les llàgrimes, ens empeny a ballar, evoca imatges i històries... M’agrada la simplicitat en la millor de les formes possibles, no banalment sinó amb fantasia, no amagada darrere de pàl·lides tradicions plenes de pols i fredes on tot és considerat de dues úniques maneres: bé o malament. Per exemple, quan vaig veure per primera vegada la partitura de la Tercera Sonata d’Enescu em vaig quedar perplexa: quantes indicacions especials i prescripcions. Però em vaig adonar que l’havia de tocar tal com la meva mare l’hauria tocat. Honestament, Enescu estava intentant reproduir això, tal com es pot descobrir en el seu propi enregistrament. 13 UN CALENDARI EMOCIONANT Ha estat nomenada directora musical del 72è Festival d’Olaj (del 7 al 10 de juny de 2018). El seu nomenament va ser anunciat per a l’edició del 2020, però finalment ocuparà el lloc d’EsaPekka Salonen enguany. Kopatchinskaja diu tenir “la sort de poder presentar tot allò que és proper al meu cor i estimat”. Això vol dir, les actuacions de la Mahler Chamber Orchestra i el “revolucionari” Quartet Jack. També presentarà folklore de l’Est d’Europa amb els seus pares i música de Galina Ustwolskajas, Ligeti, Radulescu i Takemitsu, i estrenaran obres de “l’admirable jove compositor nordamericà” Michael Hersch. posa de manifest a l’escenari “les nostres preocupacions sobre l’estat del medi ambient als nostres dies”. cosa que a vegades dic és que prefereixo obres per a petit conjunt instrumental, en el qual tots els músics individuals tenen importància per si mateixos, que no requereixin director. MCP: Reproduïm un passatge d’una crítica publicada la tardor passada, que diu: “Patricia Kopatchinskaja està aconseguint quelcom que alguns músics tradicionalisLa violinista moldava tes de l’àmbit clàssic creien absolutament espera amb il·lusió l’inici impossible: està fent la música d’Arnold de la seva relació com a Schönberg divertida” (Ron Hubbard, directora artística amb «Pioneer Press», 27 d’octubre de 2017). la Camerata Bern, “una ¿Creu que la música tan enigmàtica i críporquestra de cambra tica per a una gran part del públic com A més, hi haurà dos amb una gran tradició és la de Schönberg, Berg, Weber i altres concerts escenificats: i amb uns músics amb compositors del segle XX poden esdeve“Bye-Bye Beethoven”, gran obertura de mires”, nir més fàcilment divertides que enteneque lluita contra amb la qual es mostra dores? ¿Existeix alguna actitud sacrílega la cultura clàssica feliç de poder exercir que un músic no hauria de fer mai? musical retrospectiva, aquesta tasca a PK: Crec que la diversió i l’entreteniment són i “Dies irae”, que casa seva. en si mateixos vehicles per mantenir vius l’interès propi i el del públic. Tots els compositors han tingut i tenen sentit de l’humor. Per quina raó hauríem de MCP: La tradició sempre ha accentuat la ser com fòssils, totalment serio“CREC QUE LA DIVERSIÓ I L’ENTREfrontera entre el clàssic i el folk, però semsos i col·locant-nos en un pedesTENIMENT SÓN EN SI MATEIXOS bla que vostè no fa distincions, ni tan sols tal com un sacerdot pel simple VEHICLES PER MANTENIR VIUS entre el Barroc i la música contemporània, fet de tocar música clàssica? La tal com podem veure en alguns dels seus música de Mozart i de BeethoL’INTERÈS PROPI I EL DEL PÚBLIC” cedés: Take two i Death and Maiden. ¿Creu ven pot ser molt divertida. Hem que aquesta és una característica habitual dels meus consells limitarien la seva fantade gaudir de la música, si no gaudim quan entre la generació de músics milennials? sia des de l’origen del procés creatiu. Si un la toquem, per què ho hauria de fer el públic PK: És cert que hi ha una nova generació de compositor vol escriure una obra per a tu, en un concert? No es tracta de fer música músics que intenten traspassar i superar n’hi ha prou que t’hagi sentit tocar. L’única barata dirigint-se cap al públic fent cares aquesta frontera i tocar-ho tot, tant allò vell com allò nou. Jo hi estic molt agraïda, perquè això vol dir que encara no estem en un carrer sense sortida. MCP: Diu haver estat interessada sempre per la composició i sentir-se atreta per la manera com els compositors s’acosten a la música. ¿En quins termes s’acosta al gran repertori amb una mentalitat innovadora com la d’un compositor actual? PK: Vaig estudiar composició a Viena i durant aquell temps escrivia peces cada dia, de fet brollaven de forma natural com la parla o les idees. Era habitual tocar les nostres peces entre els estudiants. Des de llavors sé exactament com es desenvolupen les composicions al cap dels compositors i és d’aquesta manera com m’acosto a la música des de llavors, ja sigui antiga o nova. MCP: Vostè ha estrenat moltes obres contemporànies. ¿Acostuma a intervenir en el procés creatiu dels compositors amb els quals treballa? PK: Mai no intervinc activament en la feina dels compositors. El creador ha de ser lliure, volar com un ocell màgic, i qualsevol 14 • REVISTA MUSICAL CATALANA marco borggreve gracioses, sinó de divertir-te fent música, tocant d’una manera que l’intèrpret mateix entengui per què està palplantat al mig d’un escenari. Però aquest, naturalment, és només un aspecte del fet musical, i en la música hom cerca les emocions, la imaginació, la sorpresa i la llibertat, i això mai no pot ser un sacrilegi. MCP: Quan parla de la música, vostè la descriu com la cerimònia de cuinar per als amics, en la qual és necessària la seva presència per tal de completar la recepta. Què espera del públic quan està oferint un concert? Respecte de la seva visita a l’Auditori de Barcelona, ¿podria fer-nos cinc cèntims del repertori escollit: Sonata en Sol menor, L. 140 de Debussy, Sonata de Poulenc, Tre pezzi de Kurtág, Impressions d’Enescu i Tzigane de Ravel? PK: Jo no espero mai res del públic. Sóc molt feliç i em sento molt satisfeta si es mostren receptius, curiosos i sense prejudicis. Si estan preparats per escoltar coses que encara no coneixien. Tots els programes depenen també dels desitjos i les capacitats dels músics implicats. En Polina Leschenko descobriran una pianista excepcional que toca amb el refinament i la llibertat exuberant d’un virtuós del segle XIX. Per a aquest concert hem escollit obres que ens agraden a totes dues i amb les quals podem lluir les nostres habilitats específiques. I mentre que les peces de Debussy i Ravel són molt conegudes, les obres de Kurtág, Enescu i Poulenc van dirigides als oients més curiosos. MCP: Vostè toca un violí construït per Giovanni Francesco Pressenda (Torí) l’any 1834. Quin és el rol que juga l’instrument com a vehicle d’expressió per a vostè? Per què va escollir aquest instrument? PK: El meu Pressenda va ser un amor a primera vista. El seu so em recorda sovint la veu de Marlene Dietrich. Però un ha de poder tocar amb qualsevol instrument mínimament decent. Això no ha de ser un factor crucial, de la mateixa manera que la ploma no és crucial per a l’escriptor. MCP: ¿Té algun referent musical que admiri especialment? PK: Entre els violinistes, Gidon Kremer, per l’amplitud dels seus interessos musicals i la seva potència creativa. De la meva generació en l’àmbit del violí, adoro Pekka Kuusisto, Lejla Josefowicz i Isabelle Faust. I entre els compositors pels quals visc, per exemple recentment vaig descobrir un fantàstic jove compositor espanyol, Francisco Coll, que és molt original i estic segura que arribarà molt lluny. “L’AURA” DE LA MÚSICA EN VIU, L’ESPERANÇA DEL FET MUSICAL “La idea d’una interpretació històrica és sovint una contradicció en si mateixa. En el període barroc i clàssic, l’única música que no es tocava era precisament la música «històrica». La gent era curiosa i volia descobrir coses noves. El descens de l’interès relacionat amb la música moderna és un signe pertorbador de la decadència de la cultura i la civilització”, diu Kopatchinskaja davant la tendència a la baixa de l’interès per la música culta. La millora constant de la reproducció online de la música ha propiciat una sobrecàrrega de tot tipus de música de totes les èpoques d’accés gratuït, un fenomen que produeix guanys molt substanciosos, els quals van a parar a les grans plataformes: Google, Apple i Facebook en lloc dels músics. Un fet que la violinista moldava denuncia i qualifica d’injust. Kopatchinskaja defensa que el músic només pot sobreviure avui en dia “si descobreixes i pots oferir quelcom que la música en streaming no pot oferir”. “En la interpretació de la música antiga reprenc el que Walter Benjamin va definir com «l’aura» del concert en viu. M’agrada arriscar, buscar i oferir allò inesperat i impredictible, perquè només això justifica l’assistència del públic a un concert actualment. A més, intento traslladar al públic la meva curiositat per allò nou i desconegut, gairebé com la feina d’un missioner, predicant, persuadint, seduint”. 15 ÒPERA 10 DE MAIG LESSONS IN LOVE AND VIOLENCE DE GEORGE BENJAMIN A LA ROH LA NOVA ÒPERA VIATJA D’OEST A EST LES ESTRENES OPERÍSTIQUES DE LA TEMPORADA 2017-18 PORTEN NOMS DE PRIMERA MAGNITUD: ARIBERT REIMANN, JOHN ADAMS, GEORGE BENJAMIN O TOSHIO HOSOKAWA. UN MENÚ BEN SABORÓS QUE NO POT DEIXAR INDIFERENT. text Xavier Cester UNA DIETA OPERÍSTICA SANA no es pot limitar a les ingestes repetides fins a la sacietat d’un nombre limitat de títols, sens dubte excepcionals i insubstituïbles, però insuficients per oferir a l’esperit predisposat tots els nutrients estètics que requereix. Enmig de les estadístiques que parlen de dotzenes i dotzenes de representacions de Carmen, Die Zauberflöte, La bohème o La traviata, l’esperança té el seu lloc amb l’aparició regular als 16 • REVISTA MUSICAL CATALANA escenaris de mig món dels millors títols de compositors com George Benjamin, John Adams, Salvatore Sciarrino, Thosio Hosokawa o Aribert Reimann. Compositors que, des de postulats estilístics ben diferents, han signat algunes de les aportacions més estimulants al repertori operístic de les darreres dècades. L’esment d’aquests autors no és casual, ja que tots cinc són protagonistes d’algunes de les estrenes més destacades d’aquesta temporada. No és forassenyat afirmar que dos dels títols més esperats seran cantats en anglès. Per una banda, George Benjamin tindrà el repte (o la responsabilitat) de no defraudar els qui consideren (amb raó) que la seva òpera anterior, Written on skin, és una de les obres mestres líriques del que portem de segle XXI. Totes les mirades estaran posades, per tant, a la Royal Opera House de Londres quan el 10 de maig s’aixequi el teló per Lessons in love and violence. De la trama, per ara en sabem poc: les decisions d’un rei condueixen el seu país a la guerra civil, amb la seva esposa i fill aixecant-se contra ell. Benjamin, també director musical de l’estrena, torna a comptar amb col·labo- clàssic de la literatura, Maurice Maeterlinck, per presentar l’octubre passat a la Deustche Oper de Berlín L’invisible, adaptació de tres peces curtes del dramaturg belga amb la mort i els infants com a nexe temàtic. Per la seva banda, el nord-americà Nico Muhly, als 36 anys ja ha superat l’estadi de jove promesa per esdevenir una ferma realitat. L’English National Opera de Londres va ser el teatre on va presentar al novembre Marnie, inspirada en la novel·la sobre una lladre singular que Alfred Hitchcock va traslladar a la gran pantalla. anne kirchbach cory weaver BUSCADORES D’OR L’altra gran estrena del curs és Girls of the Golden West. El títol no ha confondre, no es tracta pas d’una revisió de La fanciulla del West de Puccini ni una adaptació operística de la televisiva Las chicas de oro. John Adams, comptant un cop més amb Peter Sellars en el llibret i la producció escènica, ha combinat diverses històries reals de dones que van viure en primera línia la Febre de l’Or que va dur a Califòrnia centenars de somiadors que volien trobar fortuna. La dona d’un metge que té cura dels miners, una cambrera mexicana que acaba linxada quan es defensa de l’home que volia abusar d’ella i una prostituta xinesa són alguns dels personatges que han estimulat la imaginació sempre fructífera del compositor nord-americà en una obra que va veure la llum el novembre passat, és clar, a Califòrnia. Per ser precisos, a San Francisco. En una coincidència temporal ben curiosa, els primers mesos del curs 2017-18 han estat ben atapeïts d’estrenes, com les protagonitzades pel més veterà i el més jove dels compositors aquí ressenyats. Als seus 81 anys, Aribert Reimann, com ja va fer a Lear, Bernarda Albas Haus o Medea, ha recorregut a un bernd uhlig radors fidels com el dramaturg Martin Crimp per al llibret i Katie Mitchell a la direcció d’escena, mentre que al repartiment trobem cantants formidables com Barbara Hannigan i Stéphane Degout. La bona notícia? El Gran Teatre del Liceu és un dels coproductors de l’obra, que arribarà a Barcelona el març del 2021. Paciència. FILÒSOF A ESCENA Fer un repàs de les òperes que veuran la llum només a Alemanya ocuparia tot l’article, no debades els teatres germànics, grans i petits, mai fan fàstics a la nova creació. En una tria per força reduïda es pot incloure Benjamin de Peter Ruzicka, que l’Òpera Estatal d’Hamburg estrenarà el 3 de juny. El compositor schott pa PENÚRIA A CASA NOSTRA La nova creació operística catalana gaudeix a casa nostra de moltes menys oportunitats que en altres països del nostre entorn. L’oblit sistemàtic del Gran Teatre del Liceu envers aquest capítol del repertori està compensat només en part per iniciatives coratjoses com les d’Òpera de Butxaca i Nova Creació, o projectes puntuals com l’estrenat l’octubre passat al Teatre Nacional de Catalunya, Après moi, le déluge, òpera de cambra de Miquel Ortega a partir d’una peça de la dramaturga Lluïsa Cunillé 17 SCIARRINO I KURTÁG TANQUEN TEMPORADA El Teatro alla Scala de Milà va tancar la temporada 2016-17 el novembre passat amb l’estrena de la nova òpera d’un dels compositors italians més reconeguts, Salvatore Sciarrino. Ti sento, ti vedo, mi perdo pren com a punt de partida el compositor barroc Alessandro Stradella (1639-1682), l’agitada vida del qual (amb múltiples afers amorosos) i mort (assassinat per un sicari enviat per un marit furiós) ja va inspirar òperes de Flotow i Franck, entre d’altres. L’acostament de Sciarrino al seu propi llibret és més tangencial, ja que Stradella no apareix mai a escena, se l’espera com a Godot. El compositor italià planteja tres nivells d’acció –una soprano assajant una cantata, un músic i un literat discutint sobre l’absent, un grup de criats fent comentaris humorístics– que s’entrellacen amb gran fluïdesa tot i una acció mínima. La partitura es mou entre hàbils pastitxos de peces d’Stradella amb el llenguatge habitual de Sciarrino, bastit sobre suggeriments, palpitacions, breus fórmules sonores i silencis, un llenguatge de gran refinament que quedava una mica perdut en la immensitat de la sala. L’hiperactiu muntatge de Jürgen Flimm i un magnífic equip musical encapçalat des del fossat pel jove Maxime Pascal, amb Laura Aikin com a protagonista destacada, van fer una òptima defensa de la nova obra. Curiosament, La Scala tancarà també la temporada 2017-18 amb una altra estrena, el llargament esperat (i manta cops ajornat) debut en el gènere de György Kurtág, Fin de partie. C M Y CM MY CY CMY K alemany, encarregat també de la direcció musical de la producció, aborda els darrers episodis de la vida del filòsof que es va suïcidar a Portbou fugint del nazisme. La figura de Walter Benjamin està atraient una atenció inusitada entre els compositors operístics, perquè el 2016 a Lió es presentava Benjamin, dernière nuit de Michel Tabachnik, mentre que més a prop nostre el director d’orquestra Antoni Ros Marbà també està treballant en una òpera sobre el filòsof. Amb títols com Hanjo, Matsukaze o Stilles Meer, el compositor japonès Toshio Hosokawa s’ha revelat com una de 18 • REVISTA MUSICAL CATALANA kazishikawa matthias baus les veus més fascinants de l’òpera actual, en la qual la tradició oriental i l’occidental conviuen sense fissures. Concretament, l’Òpera d’Stuttgart estrenarà l’1 de juliol Erdbeben. Träume, una mirada sobre l’infern en què els humans transformem el nostre món, basada en un text de Heinrich von Kleist, El terratrèmol de Xile. La participació dels responsables artístics del teatre alemany (Sylvain Cambreling a la batuta, Jossi Wieler i Sergio Morabito a la direcció d’escena) confirma que Stuttgart es pren ben seriosament aquest projecte del compositor japonès. LA VENJANÇA LA VENGANZA ABR Attila VERDI Ò P E R A 6 I 8 vern evans VENGEANCE V E R S I Ó C O N C E R T PA S S I O N S QUE ET MARQUEN 2 01 7 | 2 0 18 Dir. musical/Conductor Speranza Scappucci Cast Ildar Abdrazakov (Attila) Vasily Ladyuk (Ezio) Anna Pirozzi (Odabella) Josep Bros (Foresto) Josep Fadó (Uldino) Ivo Stanchev (Leone) ORQUESTRA SIMFÒNICA I COR DEL GRAN TEATRE DEL LICEU Dir. Cor/Chorus Conxita Garcia A partir de 10€ liceubarcelona.cat | 902 787 397 19 REPORTATGE EN EL 30è ANIVERSARI, LA “MALA SALUT” DE FERRO DE LA SIMFÒNICA DEL VALLÈS 17 DE MARÇ BOLERO DE RAVEL I THE CHAIRMAN DANCES DE JOHN ADAMS AMB JAMES ROSS AQUESTA ORQUESTRA SINGULAR, PRIVADA, CONSTITUÏDA COM A SOCIETAT ANÒNIMA LABORAL EN LA QUAL ELS MÚSICS SÓN RESPONSABLES DEL SEU FUTUR, HA ARRIBAT ALS TRENTA ANYS TOT I VIURE EN CRISI PERMANENT. text Lourdes Morgades · fotografies Quim Roser 20 • REVISTA MUSICAL CATALANA La Simfònica del Vallès en diferents moments. Sempre hi són presents l’entrega i la dedicació dels integrants. C risi, dèficit, congelacions i retallades salarials..., aquesta és la tornada de la cançó que acompanya l’Orquestra Simfònica del Vallès des de poc després del seu naixement, el 1987, en el si de l’Associació d’Amics de l’Òpera de Sabadell com a orquestra per a les temporades líriques i amb vocació itinerant “al servei de Catalunya”. Les vint-i-cinc actuacions del primer any no van ser suficients per sobreviure econòmicament. “La Generalitat i la Diputació de Barcelona van donar suport a la creació de l’orquestra, però l’Ajuntament de Sabadell va dir que no hi creia, la qual cosa va provocar que les subvencions no fossin suficients per cobrir les despeses. En un any i mig es va fer evident que el projecte era deficitari i que no podíem aco- llir-lo”, es lamenta Mirna Lacambra, presidenta de l’entitat lírica vallesana, que davant la negativa de l’Ajuntament a col·laborar-hi va batejar l’orquestra com a Simfònica del Vallès, tot descartant el nom de Sabadell. D’aquella primera crisi va sorgir la voluntat irreductible de sobreviure de la Simfònica, com es coneix familiarment a Sabadell. “En aquells moments els músics van decidir seguir endavant i constituir-se, el març del 1988, en societat anònima laboral i assumir-ne la 21 FRESCOR, ENTUSIASME I EXPERIMENTACIÓ “Mama” és com alguns músics de la Simfònica del Vallès s’adrecen en broma a Mirna Lacambra, que el 1987 no va parar fins a crear l’orquestra, tot i l’oposició de la Junta d’Amics de l’Òpera de Sabadell que presideix. “Fill emancipat exitosament” és com l’Albert Argudo (1987-1993), primer director titular, el “pare”, anomena l’orquestra. “Va ser una etapa molt emocionant, una orquestra jove de músics inexperts però molt il·lusionats i amb la ment neta. Com a professional havia vist molts músics cremats a l’Orquestra de Barcelona i a la del Liceu i vaig imposar una norma de comportament i un sentit ètic de la professió per evitar-ho a la del Vallès”. Jordi Mora (19931977) en destaca, del seu pas per la formació, l’ampliació del repertori i l’entrega dels músics. “És una orquestra que comunica per l’entusiasme que hi posen els músics i amb els quals tens la sensació de ser més junts com a grup que com a orquestra i director”, assenyala. Salvador Brotons (1997-2002) en valora el creixement artístic experimentat sota la seva titularitat: “Es va guanyar en estima i fidelitat del públic”, recorda. Edmon Colomer (2002-2005) assenyala “la frescor dels músics, oberts a qualsevol projecte que els ajudés a créixer”. David Giménez Carreras (2006-2009) diu que durant la seva etapa, “va gaudir molt fent música amb l’orquestra; crec que vam aconseguir connectar amb el nostre públic presentant propostes de qualitat, amb programes ambiciosos i variats, sovint amb el suport de solistes de gran categoria”. Rubén Gimeno (2009-2016), el record que en guarda és “el bon ambient de feina, l’entrega dels músics i el seu afany d’experimentació”. Els músics de la Simfònica afinen els instruments abans de començar una actuació al Palau. SIMFÒNICS AL PALAU Buscant rendibilitzar els concerts, Joan Oller va proposar al Palau de la Música crear un cicle en coproducció a fi que la “Simfònica del Vallès tingués un peu a Barcelona i alhora fos un estímul i exigència”. La proposta va ser ben acollida pel Palau i el cicle Simfònics al Palau es va estrenar el 1996 amb concerts el dissabte al matí, que el març del 1999 van passar a la tarda, quan la Simfònica de Barcelona va marxar a L’Auditori. “Era una aposta per projectar l’orquestra i donar-li prestigi, però també, a mitjà termini, donaria diners, com s’ha demostrat pels bons resultats del cicle”, assegura Oller, actualment director general del Palau. 22 • REVISTA MUSICAL CATALANA Rubén Gimeno dirigint els assajos d’una producció amb la Simfònica. mentalitat empresarial a un conjunt que pensava com si fos una orquestra pública. “Abans el director decidia un programa i es feia. Quan vaig assumir la Gerència, el director decidia un programa i se’n calculaven els costos i l’expectativa d’ingressos, i en funció d’això es decidia si es podia fer o no”, explica Oller, que ha elaborat una teoria per explicar la voluntat irreductible de l’orquestra. “Formar part de la Simfònica del Vallès té alguna cosa de religiós, de clan. Hi ha uns valors compartits, unes veritats, certes o no, assumides, i una esperança d’un futur millor. Existeixen uns forts valors que també són adoptats per qui s’hi integra i que constitueixen una gran fortalesa gestió”, rememora Jordi Cos, viola i president del Consell d’Admiper a la Simfònica del Vallès”. nistració. “Ens vam passar uns mesos sense cobrar fins que un nou Lluís Cabal, viola i fundador de l’orquestra, va ser membre del director general de Música de la Generalitat va creure una mica més primer Consell d’Administració i assegura que haver passat per la en nosaltres i es va adonar de com de desatès musicalment estava el gestió li ha ensenyat de tenir paciència. “Fins i tot dels pitjors moterritori. Albert Argudo, que era el director titular, va crear el concert ments, n’he tret coses bones”, confessa, i remarca: “Aquí, de rutina, de valsos i a partir d’aquí vam començar a rodar per Catalunya i ens n’hi ha poca, avui òpera, demà simfònic, demà passat banda sonora vam consolidar a poc a poc, tot i que l’orquestra està permanentment de Harry Potter, després toques en un grup de cambra en un restauen crisi. Mai saps com seguirà d’aquí a un o dos anys”. rant de menjar ràpid i en acabar vas a la presó. Cobrem La Simfònica ha sortit recentment de l’última, molt poc [entre 1.000 i 1.200 euros al mes, segons caL’ORQUESTRA aquesta coincident amb la llarga crisi econòmica tegoria] però ens ho passem molt bé. A vegades penso OFEREIX DE 120 A –reducció d’un 25% de la jornada laque si algun dia això s’arregla, igual ho espatlla”, riu. 130 ACTUACIONS boral, rebaixa de sous i expedient de La base regular de la programació, la constitueiL’ ANY EN UNA regulació d’ocupació de deu mesos xen les temporades líriques del cicle Òpera a CataluTRENTENA DE repartits en tres anys–; una crisi dura nya i els cicles Simfònics al Palau, Simfònics a SabaPOBLACIONS de la qual el gerent actual i extrombó dell i a Terrassa, que suposen el 60 % de l’activitat. de l’orquestra, Òscar Lanuza, afirma La resta es completa amb els concerts en gira (valsos, que “ens ha fet més forts”. I és que la Simfònica del programació de Setmana Santa i pel·lícules) i els concerts de festiVallès gaudeix d’allò que irònicament en diuen “una vals, promotors privats i corporatius. mala salut de ferro” que ja dura trenta anys! “Ha El pressupost de l’orquestra és d’uns dos milions i escaig d’euros estat dur, però més que conflictivitat interna ha proi rep una subvenció anual de la Generalitat de 600.000, a canvi vocat un sentiment de pertinença al grup més gran”, d’oferir concerts per Catalunya, de 120 a 130 actuacions l’any en assenyala Lanuza. una trentena de poblacions, que constitueixen entre el 70-75 % Joan Oller, gerent de la Simfònica del 1995 al dels ingressos de la Simfònica. Des del 2009, la programació no 1998, a més d’eixugar el dèficit històric no sense sarecau exclusivament en el director titular. L’orquestra compta amb crificis dels músics –més feina per menys sou– i d’esun coordinador artístic, Jordi Cos, que vetlla perquè la programatablir un conveni amb el Palau de la Música Catalació, “respongui als interessos de la institució”, assenyala el gerent, a na per crear el cicle Simfònics al Palau, va introduir qui li toca vetllar per equilibrar el pressupost. 23 ENTREVISTA “VULL QUE LA GENT M’ESCOLTI, PERÒ SEMPRE TENINT EN COMPTE QUE EL CONCERT NO VA SOBRE MI” IGNASI CAMBRA RESULTA DIFÍCIL TROBAR UN JOVE PIANISTA AMB LES CREDENCIALS ARTÍSTIQUES QUE PRESENTA AQUEST ARTISTA CATALÀ. VALERY GERGIEV EL VA ESCOLTAR EN UNA AUDICIÓ PRIVADA I DE SEGUIDA EL VA LLANÇAR A L’ESTRELLAT. L’INTÈRPRET ÉS CEC. text Ana María Dávila · fotografies Quim Roser Va néixer cec. Aquesta circumstància, però, no ha estat obstacle perquè el jove pianista Ignasi Cambra (Barcelona, 1989) hagi encetat una de les carreres més meteòriques i brillants que s’han donat al panorama musical català els darrers anys. Format a l’Escola de Música de Barcelona, als 17 anys va marxar als Estats Units per estudiar a la Jacobs School of Music de la Universitat de Bloomington. El 2011 ingressà a la selecta aula d’Alexander Toradze i poc temps després Valery Gergiev l’escoltava en una audició privada que precipità el seu debut al Teatre Mariïnski de Sant Petersburg. Des de llavors la seva carrera s’ha tornat imparable. La primavera passada va treure al mercat el seu primer disc, just abans d’iniciar la gravació del segon, que surt aquest mateix hivern. Aquest mes de febrer, amb Maria João Pires, interpretarà el Concert per a dos pianos núm. 10 de Mozart, amb l’OBC. 24 • REVISTA MUSICAL CATALANA ANA MARÍA DÁVILA: ¿Es va imaginar alguna vegada que la seva carrera prendria el vol que té ara? IGNASI CAMBRA: Mai. La veritat és que ni tan sols m’havia plantejat dedicar-me al piano. Tot ha anat venint. Jo estava matriculat a ESADE, però sortir del Liceu Francès per anar-me’n cap allà era com continuar sempre al mateix cercle. A darrera hora em vaig decidir a enviar una sol·licitud per estudiar a la Jacobs School. Em van acceptar i llavors em vaig decidir, pensant que si no “La veritat és m’agradava, tornaria. que ni tan sols AMD: Diu que no s’havia plantejat dedicar-se al piano, m’havia plantejat dedicar-me al piano. Tot ha anat venint” però hi va començar als sis anys. IC: És cert. Els meus pares em van apuntar, però suposo que igual que molta gent. Anava amb la mateixa professora que el meu germà, però no recordo que fos una cosa gaire especial. Amb els anys el piano es va anar convertint en una cosa important a la qual dedicava temps i hores. AMD: Vostè és cec. ¿Això va fer més difícil el seu aprenentatge? IC: L’única dificultat va ser la lectura de partitures, perquè és més 9, 10 i 11 DE FEBRER IGNASI CAMBRA I MARIA JOÃO PIRES A L’AUDITORI 25 lenta i perquè costa trobar el material en Braille. Però després d’això jo aprenc les partitures i les memoritzo al mateix temps. AMD: Conèixer Valery Gergiev ha estat clau a la seva vida. Com recorda la seva primera trobada? IC: La veritat és que tota la gent que estudiàvem amb Toradze havíem anat moltes vegades a veure’l. Per tant, jo ja el coneixia. L’audició es va organitzar després. Aquesta trobada va tenir lloc a Barcelona, aprofitant que Gergiev va venir a dirigir una òpera al Liceu. Després de la funció vam fer l’audició. No recordo què vaig tocar, però a ell li va agradar i em va convidar a debutar amb ell. AMD: Suposo que s’adona que això no és gaire normal. ¿El preocupa que la seva ceguesa li hagi afegit mèrits? IC: No crec. Gent com Gergiev o Maria João Pires tenen massa feina com per perdre el temps en aquest tipus de coses. AMD: Posteriorment ha “Maria João Pires tocat en diferents oportut’ajuda molt a nitats sota la seva batuta. entendre que el Què ha après amb ell? que és important IC: Gergiev és una persoés que tu facis el na molt ocupada, que no té que vols fer” temps pràcticament per a res. Els assajos són mínims, però al final tot és fàcil perquè la seva orquestra és la millor del món. En el tracte més directe és una persona molt agradable, molt bona, a la qual penso que s’ha tractat injustament moltes vegades. Ell ha fet realitat un teatre que és la institució del món que més concerts organitza a l’any. AMD: A més de Gergiev, una altra figura cabdal per a vostè és Maria João Pires. Com la va conèixer? IC: Va ser aquí a Barcelona. Jo tenia 10-11 anys, acabava de guanyar un concurs, i me la van presentar. Anys després, quan acabava d’estudiar a la Juilliard, li vaig demanar a Josep Maria Prat, de l’Agència Camera, si em podia organitzar una trobada amb ella. I així va sorgir una relació que és més personal que de feina, en el sentit que no és algú que et doni classes, sinó que aprens d’ella en el dia rere dia, en la seva forma d’entendre la música i la vida. I això és molt més important que una classe. AMD: I quines són aquestes lliçons que rep d’ella? IC: Ella no pot suportar l’star system tot i estar-hi. No suporta aquesta manera de ser de la indústria musical, tan superficial, en la qual no importa si algú toca bé o malament, perquè el que importa és vendre com sigui. Ara tot són etiquetes: el millor pianista del món, el més ràpid... La gent acaba anant als 26 • REVISTA MUSICAL CATALANA concerts sabent per endavant que li encantarà, perquè li han dit que aquell senyor és el millor. I així correm el risc que el valor artístic de les coses es perdi. Maria João Pires t’ajuda molt a entendre que el que és important és que tu facis el que vols fer. AMD: En aquest context vostè també pot rebre una etiqueta, la de “pianista cec”. AMD: Amb quin tipus de pianista s’identifica: amb els que volen fer brillar la seva personalitat o els que deixen tot el protagonisme a la partitura? IC: Jo crec que com a pianista m’haig de posar al servei de la partitura, però tampoc vull estar absent. Jo vull que la gent m’escolti, però sempre tenint en compte que el concert no va sobre mi. “JO NO PUC EVITAR QUE ES PARLI DE LA MEVA CEGUESA, EL PROBLEMA SERIA QUE JO M’APROFITÉS DE LA MEVA CONDICIÓ” IC: Bé, jo no puc evitar que es digui, perquè és una realitat que no es pot amagar. El problema seria que jo m’aprofités d’això. Com, per exemple, escriure un llibre lacrimogen sobre la meva vida. Però jo no sóc capaç de fer-lo. Em faria vergonya. AMD: Què en pensa, del virtuosisme? IC: Avui el virtuós és el que mou els dits més ràpid i que té un gran control de l’instrument, però el que importa no és la velocitat, sinó que aquell instrument faci els colors i els sons que tu estàs buscant. Òbviament, sense la tècnica DISCOS PROPIS I ALIENS A un racó de l’acollidor saló de casa seva, on la presència imponent d’un gran Bössendorfer domina tot l’espai, hi ha un moble on s’alineen uns quants cedés; la majoria de Glenn Gould. “Són de la meva mare”, s’afanya a aclarir. Ell és més de Pires, naturalment, però sobretot de Sokolov, Perahia, Zimerman. Des de la primavera passada Ignasi Cambra també té el seu propi disc al mercat, Live in Barcelona. Una gravació en directe, enregistrada durant el recital que va oferir al Palau de la Mú- sica Catalana el març del 2016, que inclou la Suite Holberg, op. 40 de Grieg i els Preludis de Rachmàninov. “És un disc que va sortir sense cap mena de planificació. Toni Solé, de Solé Recordings, es va assabentar que jo havia enregistrat aquest concert meu i va voler editar-lo. Però aquesta gravació tenia només un propòsit personal i per això és un disc en el qual es sent molt el públic”, explica el pianista, que l’estiu passat va fer el seu segon enregistrament, de sortida imminent. “Això sí que és un projecte que ve de lluny. Fa temps que Josep Maria Prat em deia que havia de gravar un disc. Inicialment l’havia de produir Maria João Pires, però finalment no va poder ser en aquesta ocasió, per manca de disponibilitat d’agenda. És un disc d’Impromptus de Schubert i Chopin, un repertori que m’agrada molt”, anuncia el músic, que destinarà part dels beneficis d’aquest àlbum a la campanya per a la construcció d’un gran centre oncològic infantil a l’Hospital Sant Joan de Déu. és difícil arribar enlloc i jo no hi renuncio de cap manera. El problema és aquest tipus d’artistes que viuen de vendre uns jocs d’artifici constants, sense cap mena d’interès musical o de profunditat artística. I això preocupa perquè s’està educant el públic en aquest model. Però la música és molt més. AMD: Què ens pot dir respecte als seus plans de futur? IC: Jo no en faig, de plans de futur. Fa cinc anys mai hauria dit que seria aquí. No planifico gens, tot i que coses per preparar sempre n’hi ha. Com el concert que farem amb Maria João Pires i l’OBC aquest mes. AMD: I pel que fa al repertori? IC: Sempre dic que m’agradaria fer més música contemporània. En realitat penso en gent que està component avui i que no se’ls fa suficient cas. Crec que nosaltres tenim la responsabilitat d’ajudar a fer que la música del nostre temps s’escolti. 27 FINS AL 21 DE FEBRER, EXPOSICIÓ DEL CEDOC AL FOYER DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA IMATGES MUSICALS I FRAGMENTS HISTÒRICS PETIT ABAST DEL FONS FOTOGRÀFIC DEL CEDOC Paul Koshanski amb només 18 anys, amb motiu de l’actuació al Teatre Novetats. 16 de desembre de 1906 Autor: Antoni Esplugas (CEDOC). REPORTATGE A FINS AL 21 DE FEBRER DE 2018 EL CENTRE DE DOCUMENTACIÓ DE L’ORFEÓ CATALÀ (CEDOC) PRESENTA AL FOYER DEL PALAU DE LA MÚSICA UNA NOVA EXPOSICIÓ. ES TRACTA D’UNA SELECCIÓ D’UNA SETANTENA D’IMATGES DEL FONS FOTOGRÀFIC DEL CEDOC QUE COMPRÈN DES DE FINALS DEL SEGLE XIX FINS AL PRIMER TERÇ DEL SEGLE XX. questa mostra fotogràfica vol ser una reflexió sobre la utilitat de la fotografia per a l’elaboració de la història de la música i la importància que té la imatge més enllà d’una simple il·lustració que acompanya qualsevol text d’investigació, tot demostrant així com per text Marta Grassot fotografies Centre de Documentació de l’Orfeó Català mitjà dels fons fotogràfics podem vehicular un discurs musical amb sentit. Per la informació que ens aporten les imatges, nines, com en el cas dels intèrprets Hugo Hermann, Clara Sansoni o com més ens endinsem al segle XX més fàcil en Joan Massià. La segona part de l’exposició s’ha dedicat a les imatges resulta la lectura, ja que les imatges de finals del que es conserven d’intèrprets, compositors i directors, molts dels XIX i inicis del XX encara queien la majoria en quals van actuar a Barcelona o al Palau durant aquella època, com uns mateixos estereotips el violinista Eugène Ysaÿe, estètics. No obstant això, el pianista Édouard Risler, també és possible fer-ne el compositor i director Retrat del pianista Joaquim Malats i Miarons. una lectura útil per a la d’orquestra suís Volkmar Gener del 1902 reconstrucció de la hisAndreae, el violinista Paul Autor: Pau Audouard tòria. D’aquesta manera, Kochanski o el pianista (CEDOC). l’estudi de grans àrees Joaquim Malats, entre un temàtiques ens permeten llarg etcètera. reconstruir diferents fets També en aquest aparmusicals que alhora han tat cal fer un incís especial ajudat a projectar aquest a personalitats musicals discurs expositiu. Les que han quedat més oblitemàtiques que hem ardades en el temps, com ticulat en aquesta exposiara directors d’orfeons de ció han estat diverses; en Catalunya dels quals el CEprimer lloc imatges dediDOC guarda un petit però cades a l’Orfeó Català, bo valuós recull fotogràfic. En i documentant les relamostrem Simón Gratacós, cions artístiques de l’Ordirector de l’Orfeó Germafeó i alhora també amb moltes d’aquestes donant nor Empordanesa de Figueres; Manuel Bosser i Biosca, director de testimoni de les actuacions al Palau de la Música l’Escola Choral Martinenca, o Climent Lozano, director de l’Orfeó Catalana, o bé en altres sales de concerts barceloNúria, entre molts d’altres que malauradament la història de la RETRATS D’ÈPOCA Una de les temàtiques més recurrents al fons fotogràfic és la conservació de les targetes de gabinet o targetes postals que ens han deixat les cantants líriques que van actuar a Barcelona. Aquestes fotografies, realitzades per fotògrafs de renom, servien com a mitjà de difusió de la seva carrera artística i sovint apareixi- en amb la caracterització musical motiu de la seva actuació a Barcelona. Entre aquests artistes, hi podem trobar imatges de Lina Pasini-Vitale, Mattia Battistini, Graziella Pareto, Adelina Agostinelli, Armida Parsi-Petinella, Sigrid Arnolson, Elvira Hidalgo, Conxita Supervia, Mercè Capsir, Maria Gay i un llarg etcètera. Retrat d’Emma Calvé. 1880 Autor: Charles Reutlinger (CEDOC). 29 Com a curiositat cal apuntar que amb l’estudi de les imatges hem pogut descobrir més a fons personalitats musicals que, tot i que actuaren a casa nostra, també tingueren grans èxits a l’exterior. Un d’ells va ser Alexandre Vilalta Faura (1905-1984), pianista català que amb només vint anys ja va ser contractat per acompanyar el violinista Joan Manén en una gira de seixanta concerts per Espanya. Com a concertista va actuar arreu d’Europa, especialment a França i Bèlgica, i va participar en grans concerts simfò- nics, dirigit per figures com Igor Stravinsky o Pau Casals. També va acompanyar artistes de renom, com Fritz Kreisler, Gaspar Cassadó i Francesc Costa; i amb aquest últim va formar un tàndem exitós, que esdevingué tota una institució barcelonina. Després de la Guerra Civil s’exilià a Mèxic, on va fundar diverses associacions musicals, fins al 1984, any de la seva mort. Igualment va ser molt rellevant la figura del violinista Lleó Fontova i Planes (1875-1949), del qual el CEDOC conserva una fotografia quan tenia sis anys, moment en què va debutar al Liceu, i una altra fotografia com a alumne que fou de Carles G. Vidiella. El 1888 la reina d’Espanya li va atorgar una beca d’estudis per anar a Brussel·les a estudiar música, i va aconseguir-hi el primer premi de violí al Conservatoire Royal de Musique. Posteriorment es va instal·lar a Buenos Aires, on el 1905 fundà l’Instituto Musical Fontova, juntament amb el seu germà Conrad i J. B. Llonch, i el 1911 l’Associació Filharmònica Argentina. A l’esquerra, el retrat d’Alexandre Vilalta adreçat a la vídua de Carles G. Vidiella, Carolina Punsà. 1917 Autor: Ernest. (CEDOC). A la dreta, el retrat de Lleó Fontova amb motiu música ha deixat en l’oblit, per bé que tots contribuïren a la història de l’orfeonisme a Catalunya. Un tercer àmbit ha estat la selecció d’imatges dedicades als alumnes i als seus mestres, on mostrem especialment imatges amb dedicatòria dels alumnes als professors Carles G. Vidiella, al professor de cant Antoni Colomé Bosomba –amb dedicatòries de cantants com Conxita Supervia o Esperança Clasenti–, i dedicatòries al mestre Lluís Millet i Pagès de les germanes Sancristòfol: Antònia (pianista) i Aurèlia (violoncel·lista), que actuaren nombroses vegades al Palau de la Música Catalana, així com la imatge dedicada de la cantant Concepció Callao. L’exposició finalitza amb dos àmbits més, un de relacionat amb la visita d’intèrprets lírics a Barcelona, documentada amb imatges pel costum social de 30 • REVISTA MUSICAL CATALANA de la seva actuació al Liceu quan tenia sis anys. 1882 Autor: Antoni Esplugas (CEDOC). A sota, el Trio Barcelona. Autor: J. Obrador (CEDOC). presentar un retrat artístic de molts d’aquests cantants que actuaven a la ciutat; i un altre dedicat a les formacions musicals. En aquest destaquen, per un costat, les agrupacions corals i instrumentals més properes a totes les classes socials, amb imatges des dels cors de Clavé fins a l’aparició pocs anys després dels primers orfeons de veus mixtes, amb l’Orfeó Barcelonès fundat el 1853 com a capdavanter. De fet, el moviment d’orfeons creat des de finals del segle XIX i inicis del XX ens ha donat com a resultat un extens fons fotogràfic de moltes d’aquelles formacions corals, gràcies al qual es documenten visualment moltes de les seves característiques quant a components i seccions. I s’hi veuen també imatges d’una altra formació de referència, la cobla, de la qual destaca especialment un increment de fotografies a l’inici del segle XX. Moltes servien per promoure i difondre la seva activitat i ens donen informació detallada sobre els seus integrants. I pel que fa a formacions instrumentals també tenim testimoni dels conjunts de cambra que van aparèixer al segle XX, un tipus d’agrupació que començà a assolir relleu gràcies a la programació de música de cambra impulsada per les associacions musicals. Entre les imatges, cal destacar el Quartet Renaixement, el Trio Barcelona o el Trio Pichot-Costa, que sobresortien entre les agrupacions estrangeres que vingueren a actuar a Barcelona. Amb tot, la seva migradesa d’imatges ens demostra encara el poc impacte social que tenien arreu de Catalunya, ja que només eren a l’abast d’una determinada elit social. En definitiva, l’estudi d’aquesta petita selecció fotogràfica ens situa en un imaginari social d’una altra època, que porta a situar-nos amb tots els seus sentits dins l’impacte artístic que vivia la Catalunya del moment. 31 ORQUESTRA SIMFÒNICA DE BARCELONA I NACIONAL DE CATALUNYA KAZUSHI ONO DIRECTOR TITULAR © igor.cat LA MÚSICA ENS TOCA CONCERTS DESTACATS 2, 3 i 4 DE FEBRER 2018 9, 10 i 11 DE FEBRER 2018 EL CLARINET DE MARTIN FRÖST 16, 17 i 18 DE FEBRER 2018 MARIA JOÃO PIRES i IGNASI CAMBRA SIMFONIA NÚM. 1 D'ELGAR CENTENARI BERNSTEIN KAZUSHI ONO I NIKOLAJ ZNAIDER AMB EL SEGON DE MOZART 23, 24 i 25 DE FEBRER 2018 EL CONCERT PER A VIOLÍ DE BEETHOVEN AMB VILDE FRANG 17 I 18 DE MARÇ 2018 LA VUITENA DE BRUCKNER AMB DENNIS RUSSELL DAVIES 2, 3 i 4 DE MARÇ 2018 9, 10 i 11 DE MARÇ 2018 PETRUSHKA DE STRAVINSKY LA SEGONA DE BEETHOVEN AMB VÍCTOR PABLO PÉREZ GRINGOLTS INTERPRETA DUTILLEUX 23, 24 I 25 DE MARÇ 2018 13, 14 I 15 D’ABRIL 2018 L’EMPERADOR DE BEETHOVEN MOZART, DE LA JOVENTUT A AMB SALEEM ASHKAR LA MADURESA ÜBER BACH L’Auditori és un consorci de www.auditori.cat Lepant 150 08013 Barcelona 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA Principals mitjans patrocinadors Teniu a les mans unes pàgines musicals dedicades als menuts i als mitjans de la casa (encara que alguns ja diuen que són grans!): hi trobareu propostes, idees, històries, dibuixos i, sobretot, hi trobareu una invitació constant a batutar, a viure la música d’una forma activa i participativa. La batuta serveix per dirigir l’orquestra, però també la podem fer servir per remoure la música i que soni tot allò que vulguem. Us convidem a batutar amb nosaltres! Hi ha hagut molts personatges al llarg de la història que s’ho han passat molt bé batutant: Mozart —un compositor de fa 250 anys—, Chaplin —un dels millors còmics del cinema— o Pau Casals amb el violoncel. Els directors i les directores d’orquestra necessiten la batuta per dirigir, però també ho fan amb tot el cos: amb els ulls, els braços, les cames... Batutar és molt més que moure un bastonet amunt i avall: és sentir la música i voler-la compartir. Batutar és descobrir els secrets que amaga la música. Batutar és jugar amb la música. Va vinga: batutem? TEXT David Puertas IL·LUSTRACIÓ Laura Borràs Pere i el llop és el conte musical més famós de tots els temps. El va escriure un compositor rus de nom complicat —Serguei Prokófiev— i s’ha interpretat arreu del món milers de vegades. La gràcia d’aquest conte és que el narrador es posa al costat de l’orquestra i va batutant la història i, cada cop que apareix un personatge, hi ha un instrument musical que toca una melodia: En Pere és ........... el violí El llop és .............. la trompa L’ocell és .............. la flauta El gat és ............... el clarinet L’ànec és............... l’oboè L’avi és ................. el fagot Els caçadors ........ les timbales Aquest conte amb orquestra ens permet descobrir com sona cada instrument i posar-li la cara d’un personatge. Cada cop que sentim la flauta, ja sabem que l’ocellet batuteja per l’escena, o quan sentim el clarinet, ja sabem que és el gat el que està fent trapelleries. Al final, tots els instruments toquen alhora una peça que barreja tots els temes: només cal parar l’oïda i els anirem batutant un a un. Va ser escrit per a un teatre de Moscou que feia representacions per a nens i nenes a les quals Prokófiev anava amb els seus dos fills. Es va estrenar el 2 de maig de 1936. De contes musicals se n’han escrit molts, però Pere i el llop s’ha convertit en un clàssic. Se n’han fet moltes versions amb titelles, amb imatges projectades, amb dansa, amb teatre i també algunes per al cinema: n’hi ha una de dibuixos de Walt Disney de l’any 1946 i una de la directora Suzie Templeton que va guanyar el premi Oscar al millor curt d’animació l’any 2008. ESCOLTA I MIRA DIVERSES VERSIONS DE PERE I EL LLOP A WWW.REVISTAMUSICAL.CAT De bon matí, en Pere surt tot content de casa seva (tema del violí) i saluda l’ocellet (tema de la flauta) que està batutant amb l’ànec (tema de l’oboè). De sobte, apareix el gat (tema del clarinet): l’ocellet marxa volant i l’ànec es capbussa al llac. L’avi d’en Pere (tema del fagot) surt de la casa i li diu que vigili, que pot venir el llop, però en Pere li diu DATA: 3 de febrer HORA: 17 i 19 h OBRA: Pere i el llop de Prokófiev amb l’Orquestra Simfònica del Vallès i la producció del grup de dansa urbana Brodas Bros. A més, tocaran Els contes de La meva mare l’Oca de Maurice Ravel. +INFO: www.palaumusica.cat Serguei Prokófiev va néixer el dia de Sant Jordi del 1891 a Ucraïna. Als 14 anys ja estudiava piano i composició al Conservatori de Sant Petersburg i les seves primeres obres van ser considerades revolucionàries per la llibertat amb què escrivia i la imaginació que hi batutava. Va marxar de Rússia als 27 anys i va viure a França, a Alemanya i als Estats Units. Als 40 anys ja era un compositor conegut arreu del món i va tornar a Moscou amb la seva dona, la cantant catalana Lina Llubera. Allà va escriure Pere i el llop. que no té por. De les profunditats del bosc apareix el llop (tema de la trompa) i es menja l’ànec que estava distret. En Pere s’ha enfilat a un arbre i, amb l’ajut de l’ocellet, aconsegueix lligar el llop per la cua. Apareixen els caçadors (tema de les timbales) i en Pere els diu: “Aquí teniu el llop: a punt perquè el batuteu cap al zoo!” I tots marxen contents fent cercavila mentre sona el tema musical d’en Pere barrejat amb els temes dels altres personatges (i fins i tot podem sentir el tema de l’ànec que canta des de la panxa del llop). DATA: 18 de febrer i 11 de març HORA: 17.30 h OBRA: Mama: necessito una orquestra! amb música de Felix Mendelssohn, i La Simfonia de l’Alegria amb obres de Beethoven. Per l’Orquestra de Cambra de Granollers. +INFO: www.teatreauditoridegranollers.cat DATA: febrer i març ACTIVITATS: diversos tallers, un dels quals dedicat a la música feta amb estris quotidians, un altre de dedicat a la trompa, un altre sobre un clavicèmbal que té 280 anys i un altre amb instruments exòtics. +INFO: www.auditori.cat Any del naixement de Prokófiev Any de la pel·li Pere i el llop de Walt Disney Quants violins hi ha en una orquestra de 90 músics? 6 20 3 0 Quantes cordes tenen 9 violins? Xifra diagonal: Any de l’estrena de Pere i el llop 19 9 2 0 17 19 13 9 19 Per resoldre el joc cal posar les xifres que es demanen a la graella. Teniu tres pistes: la suma de les xifres de cada fila és a la dreta, la suma de cada columna és a baix i també teniu la suma de la diagonal. Simfònics al Palau 2017 — 2018 Pere i el llop de Prokófiev DISSABTE, 3 DE FEBRER DE 2018 – 17 h i 19 h M. Ravel: Ma mère l’Oye (tres contes musicats) S. Prokófiev: Marxa en Si bemoll S. Prokófiev: Pere i el llop Lluc Fruitós, narrador · Brodas Bros Pedro Alcalde, director Orquestra Simfònica del Vallès Amb la col·laboració de: Gratuït només a la sessió de les 19 h Requiem de Mozart DISSABTE, 10 DE FEBRER DE 2018 – 18.30 h J. S. Bach: Concert de Brandenburg núm. 2, en Fa M J. Haydn: Concert per a trompeta en Mib M W. A. Mozart: Requiem en Re menor, KV 626 Anna Puche, soprano · David Hernández, tenor Elisenda Arquimbau, mezzosoprano Marc Pujol, baríton Reinhold Friedrich, trompeta Cor Jove de l’Orfeó Català Esteve Nabona, director Orquestra Simfònica del Vallès Bolero de Ravel DISSABTE, 17 DE MARÇ DE 2018 – 18.30 h M. Nyman: Suite per a piano i orquestra, “The Piano” M. Ravel: Concert per a piano en Sol major M. Ravel: Bolero J. Adams: The chairman dances Enrique Lapaz, pianista (guanyador del Premi Ricard Viñes) James Ross, director Orquestra Simfònica del Vallès Amb la col·laboració del Concurs Internacional de piano Ricard Viñes Taquilles del Palau de la Música · Tel: 902 442 882 · taquilles@palaumusica.cat www.palaumusica.cat · www.osvalles.com Patrocinadors i col·laboradors principals de l’OSV Mitjà oficial 51 Claude Debussy, un músic que no ha parat d’obrir portes i que ha revolucionat la música clàssica. ... PLENA DE TENEBRES BLAVES LA HISTÒRIA i LA MÚSICA DE PELLÉAS ET MÉLISANDE 38 • REVISTA MUSICAL CATALANA DOSSIER 100 ANYS DE LA MORT D’ACHILLE-CLAUDE DEBUSSY SI BÉ EL COMPOSITOR VA TREBALLAR EN DIVERSOS PROJECTES TEATRALS AL LLARG DE LA SEVA CARRERA, PELLÉAS ET MÉLISANDE ÉS LA SEVA ÚNICA ÒPERA ACABADA. BASADA EN UN DRAMA MOLT REPRESENTATIU DEL MOVIMENT SIMBOLISTA, ÉS UNA JOIA ÚNICA DEL REPERTORI OPERÍSTIC. ENGUANY HO RECORDEM EN EL CENTENARI DE LA SEVA MORT. Parisiens i l’estiu del mateix any ja es va posar en contacte amb l’escriptor per sol·licitar el permís per compondre una òpera sobre el drama. El novembre del mateix any Debussy va viatjar a Gant per visitar Maeterlinck. Si bé el compositor es va sorprendre que aquest no sabés pràcticament res de música, l’entesa entre els dos homes va ser total, i el dramaturg va trobar molt bé els talls que Debussy volia introduir al text. Pocs anys més tard l’anunci que text Víctor Estapé el paper de Mélisande seria interpretat per la cantant anglesa Mary Garden, i no per Georgette Leblanc, l’amant de Maeterlinck, va provocar una reacció erà ja molt difícil desvincular la música de molt dura d’aquest, que va arribar a amenaçar seriosaDebussy de l’etiqueta “impressionisme”. Com ment Debussy amb una agressió física. Sortosament, la moltes denominacions similars, aquesta és ira de l’escriptor va ser canalitzada a través d’una carta tan útil com discutible. Útil perquè dona un publicada pel diari «Le Figaro» l’abril del 1902, en la qual nom convenient a les característiques d’un manifestava que “el Pelléas en qüestió és una obra que ha llenguatge musical d’una influència enorme, esdevingut aliena a mi, quasi enemiga; i, despullat de tot i discutible perquè la poètica de Debussy té control sobre la meva obra, em veig reduït a desitjar que el molt menys a veure amb l’impressionisme pictòric que amb seu fracàs sigui ràpid i rotund”. el simbolisme. I l’únic dels seus diversos projectes operísEl compositor André Messager, que s’havia implicat intics que va arribar a completar es basa en tensament en els esforços perquè l’òpera una obra teatral que és un exemple ideal fos programada a l’Opéra Comique, va MALGRAT UNA d’aquella tendència artística. dirigir-ne l’estrena el 30 d’abril de 1902. CERTA INCOMPRENEl Premi Nobel del 1911, el belga La reacció de la crítica i del públic no va SIÓ INICIAL, PELLÉAS Maurice Maeterlinck (1862-1949), és avui ser del tot positiva: Stravinsky recordava HA ACABAT SENT en dia bàsicament recordat per les grans com durant els entreactes els assistents CONSIDERADA UNA obres musicals inspirades pels seus textos: feien broma parlant entre ells tot improOBRA MESTRA se’n poden esmentar Ariane et Barbe-Bleue visant frases en l’estil del cant recitat de Paul Dukas o Herzgewächse d’Arnold Schönberg, entre de l’òpera. Com a exemple de la mala acollida de diversos nombroses obres escrites cap al tombant de segle. Però no sectors del món musical francès, es pot recordar que Sainthi ha dubte que l’obra de Maeterlinck més afortunada en Saëns deia que havia renunciat a les seves vacances per aquest sentit fou Pelléas et Mélisande: les estrenes del drama poder quedar-se a París “a dir coses desagradables sobre el a Londres el 1898 i a Hèlsinki el 1905 van comptar amb Pelléas”. Però l’òpera va tenir de totes maneres l’admiració música incidental composta, respectivament, per Fauré i i el respecte de molts músics i d’alguna manera va adquirir Sibelius. I el mateix any 1905 va ser interpretat per primera un lloc al repertori: el 25 de gener de 1913 arribava a vegada el Pelleas und Melisande, op. 5 de Schönberg. I cal la representació número 100 a l’Opéra Comique. I si bé remarcar, molt especialment, el Pelléas et Mélisande de l’obra va semblar desaparèixer dels escenaris després de la Claude Debussy. Primera Guerra Mundial, va tenir una notable influència El compositor va ser present a l’estrena de l’obra de en compositors com Messiaen (el qual en fa nombroses Maeterlinck el 17 de maig de 1893 al Théâtre des Bouffes al·lusions en les seves obres), i, ja a la segona meitat del S 39 DOSSIER segle XX, Pelléas et Mélisande, sense ser pròpiament una obra popular, assoleix l’estatus del que es podria dir una òpera “de culte” i gaudeix del reconeixement unànime com a obra mestra excepcional. UNA ÒPERA DE POQUES PARAULES fonds lefébure, médiathèque musicale mahler, paris El text de Maeterlinck, per més obsolet que sembli avui en dia, va proporcionar a Debussy el material ideal per a l’òpera que somiava, després d’anys d’intentar compondre Rodrigue et Chimène, una òpera sobre El Cid. Encara que el tema del drama de Maeterlinck, i la seva ambientació en un vague món medieval, pot recordar Tristan und Isolde, es podria considerar en certa manera tot el contrari, cosa que fa de l’òpera una expressió de la relació ambivalent de Debussy amb la música de Wagner, tot fent-ne compatible la influència aclaparadora i el rebuig enèrgic. Els personatges de Maeterlinck es mouen en un món inquietant, on qualsevol Retrat de Claude Debussy (sense data) del Fons element del paisatge i els edificis que els enLefébure. volten té connotacions misterioses. Aquells no semblen entendre gaire bé les causes i conseqüències de les seves accions. Però el més extraordinari és que parlen en un llenguatge senzill, quasi quotidià, sense gaire retòrica, i en el qual les efusions poètiques llibret operístic, va escriure la seva música directament sobre el queden reservades per als moments més intensos del drama. text en prosa de l’escriptor (fent els talls ja esmentats). Richard Com a exemple, pot recordar-se el que fa Arkel a la segona esStrauss amb Salome i Alban Berg amb Wozzeck i Lulu farien el cena de l’acte I, quan a la pregunta de Geneviève sobre la carta mateix. El resultat és una òpera sense àries ni conjunts i amb un preocupant de Golaud, “Qu’en dites-vous ?” (Què en dieu vós?), discurs musical sense interrupcions (en la qual cosa es veu sens el vell rei respon el que mai farien els loquaços personatges de dubte la influència de Wagner), i sense a penes melodies meWagner: “Je n’en dis rien” (Jo no dic res). morables (si bé la inspiració melòdica és inesgotable). Encara Debussy va ser potser el primer compositor que, en lloc de que s’hi poden reconèixer temes recurrents que estan vinculats fer o encarregar l’adaptació de l’obra de Maeterlinck com a amb personatges o elements dramàtics (el tema del bosc, de CRONOLOGIA DESTACADA: 17 DE MAIG DE 1893 Estrena de Pelléas et Mélisande de Maurice Maeterlinck al Théâtre des Bouffes Parisiens. Claude Debussy hi és un dels assistents. 16 DE DESEMBRE DE 1930 Pelléas et Mélisande és representada al Gran Teatre del Liceu. AGOST DEL 1893 Debussy contacta amb Maeterlinck per obtenir els drets per escriure una òpera sobre el drama. 1920 Maeterlinck assisteix per primera vegada a una representació del títol i reconeix que era Debussy qui tenia raó en llur polèmica. 40 • REVISTA MUSICAL CATALANA SETEMBRE DEL 1893 Debussy va a Gant per trobar-se amb Maeterlinck. Hi ha un acord total dels dos sobre l’òpera. 17 D’AGOST DE 1895 1898 Debussy comença a compondre’n la música. NOVEMBRE DEL 1893 Debussy acaba la composició de l’òpera encara sense l’orquestració. L’Opéra Comique accepta representar Pelléas et Mélisande. Debussy comença l’orquestració. 11 D’OCTUBRE DE 1919 9 DE GENER DE 1907 30 D’ABRIL DE 1902 14 D’ABRIL DE 1902 El Teatre Tívoli ofereix per primera vegada l’òpera a Barcelona. Primera representació fora de França, al Théâtre de la Monnaie de Brussel·les. Estrena de Pelléas et Mélisande sota la direcció d’André Messager. «Le Figaro» publica una carta de Maeterlinck declarant que es desentén de l’òpera i que en desitja el fracàs. 29 DE DESEMBRE DE 1901 Mary Garden serà Mélisande i Maeterlinck s’enfada: vol el paper per a la seva companya Georgette Leblanc. 13 DE GENER DE 1902 En comencen els assajos. clive barda conservatori del liceu Golaud, de Mélisande, de Pelléas...) el seu ús és molt diferent del leitmotiv wagnerià, els temes no dominen l’orquestra amb un desenvolupament quasi simfònic, sinó que apareixen sovint més aviat com a insinuacions discretes entre les fascinants textures instrumentals. El so de Pelléas et Mélisande és un tresor incomparable en el repertori orquestral. La rica harmonia del compositor combinada amb el color instrumental dona lloc a una successió constant de les sonoritats més subtils i refinades, amb una originalitat que és sempre simplement astoradora i que Pelléas et Mélisande mai no cau en llocs comuns, i que, si bé a la Garsington Opera es complauen especialment a suggerir la amb Andrea Carroll com poesia estranya i enigmàtica del mar, del a Mélisande i Paul Gay com a Golaud. cel estrellat, de l’interior de la gruta, dels coloms que volen, o dels llargs cabells de Mélisande, també poden expressar el terror davant la violència de Golaud de manera molt convincent. Debussy va treballar en èpoques posteriors en el que haurien estat sens dubte grans òperes, basades en As you like it de Shakespeare, o en The fall of the House of Usher o The devil in the belfry d’Edgar Allan Poe. Cal lamentar amb dolor que el repertori operístic s’hagi vist privat del que haurien pogut ser aquestes obres si Debussy les hagués pogut compondre. Però ens compensa poder gaudir de Pelléas et Mélisande, un continent musical ple de misteri i fascinació que encara “no ha estat explorat fins al fons”. 41 DOSSIER LA GENIALITAT DE DEBUSSY VISTA PELS MÚSICS ACTUALS SUBTILESA, TRENCAMENT D’ESTRUCTURES, IMAGINACIÓ SONORA INFINITA, VISIONARI, RADICAL... AQUESTS SÓN ALGUNS DELS QUALIFICATIUS AMB QUÈ PIANISTES I COMPOSITORS DE CASA NOSTRA DEFINEIXEN CLAUDE DEBUSSY. text Marta Porter SALVADOR BROTONS Debussy és una figura cabdal en la història de la música. Va ser una persona extraordinària i un gran innovador. Es va desmarcar de la influència germànica, de Wagner o Strauss, defensa una música que n’éclate pas, uns llargs pianíssims; canvia el concepte harmònic, canvia d’acord simplement perquè li agrada, i té infinitat de colors, és d’una finesa extraordinària. A Catalunya va tenir una gran influència, tant ell com Ravel; Toldrà n’era un gran defensor, La mer i la Pavane pour une infante défunte es tocaven a cada moment; en canvi, als Estats Units encara ara no s’entén gaire. Aleshores França era el centre del món. No s’entén Lamote de Grignon sense la música francesa, el seu Boires és Debussy en estat pur. I a mi, com a compositor, m’ha influït moltíssim, per la manera com se surt de la música de la seva època. No crec que se l’hagi de definir com a impressionista, ell resol les lleis de l’harmonia a la seva manera. BENET CASABLANCAS La música catalana beu tant de la influència francesa, amb Debussy, Fauré i d’altres, com de la centreeuropea, amb l’Escola de Viena, ja que no podem obviar tot el moviment wagnerià i la Renaixença; és una subtil imbricació de dos mons que s’uneixen, com demostren Toldrà i Montsalvatge, per exemple, i molts compositors posteriors fan transvasaments interessants. Debussy és un dels centres de referència absolut. En l’alquímia del seu so hi ha una pulsió que va més enllà de l’harmonia i el timbre, té un concepte fascinant del qual podem aprendre i que ens ha 42 • REVISTA MUSICAL CATALANA RAMON HUMET Fragmentació formal que trenca la direccionalitat del discurs, melodies etèries que volen lliurement, refinada i audaç orquestració, interès per la música tradicional d’altres continents: tots aquests elements han influït en la meva música. Però sobretot, sento una emoció profunda i inexplicable davant l’òpera Pelléas et Mélisande. Mai oblidaré la màgica producció amb direcció escènica de Bob Wilson, al Gran Teatre del Liceu. JOAN GUINJOAN influït. El sentit de la forma és orgànic i obert; Debussy encara avui és d’una modernitat radical, qualificar-lo d’impressionista és un error; Debussy s’entén des dels poetes simbolistes. A nivell pianístic, s’hi afegeix una imaginació sonora infinita, amplitud de registres extraordinaris, ductilitat, ressonàncies, virtuosismes gens gratuïts, transcendentals i plans sonors sobreposats que donen una gran profunditat a l’instrument. El so abstracte, la forma, no hi ha recapitulacions estrictes dels temes, les cèl·lules són àtoms que es renoven i crea un misteri que és un miracle. És un visionari. Per a mi, Debussy ha estat un autèntic geni. Una de les obres de piano que jo tocava molt, per la seva aparent senzillesa, era Les collines d’Anacapri, és una peça meravellosa, tant pianísticament com per la inspiració que desprèn, encara romàntica però d’una puresa fantàstica. Com a compositor, a mi no em va influir d’una manera definitiva, però el seu llenguatge modal és d’un geni tan pur que no li pots discutir res; l’Après-midi d’un faune és perfecta. A la mateixa època hi ha l’Escola de Viena, amb Schönberg, però la música francesa va quedar, tal com ha quedat la pintura impressionista. ALBERT GUINOVART La figura de Debussy representa un trencament amb la tradició romàntica però també amb la fins llavors absoluta hegemonia de la música centreeuropea. La seva sensibilitat més mediterrània o llatina, juntament amb la recerca de sonoritats noves i influències de músiques del món i músiques antigues, fa que fos un revulsiu a una manera d’entendre la música molt monolítica. La influència és clara en tots els compositors catalans, especialment en la generació de Mompou i Blancafort, que també cercaven una sonoritat personal i podríem dir-ne “hedonista”. Per a tots els pianistes és un tòtem, i a més va introduir alguna aportació tècnica a la seva escriptura que encara és vigent. Jo mateix vaig retre-li un homenatge en el 150è aniversari del seu naixement amb l’obra Estampes. Des del punt de vista orquestral també és molt important. Tot i que de vegades no té la solidesa instrumentant d’altres compositors, en canvi va obrir finestres a una nova manera d’orquestrar. Segurament sense Debussy el segle XX no hauria estat com el coneixem, ja que va ser un renovador total. “QUALIFICAR-LO D’IMPRESSIONISTA ÉS UN ERROR; DEBUSSY S’ENTÉN DES DELS POETES SIMBOLISTES”, DIU BENET CASABLANCAS FERRAN CRUIXENT Debussy és un ésser intuïtiu que m’ha ensenyat en moltes ocasions com es poden crear nous colors musicals sense trencar amb la tradició, seguint només l’amor per les ressonàncies, els harmònics i la senzillesa que s’amaga darrere d’allò que és natural i de gran puresa. Per a mi és un incentiu per oblidar tot el que he après i cercar noves formes d’observar el so i el seu potencial, amb la intenció d’arribar al més essencial. HÈCTOR PARRA ENRIC PALOMAR El que em plantegeu em recorda una mica aquella frase de Lorca: “Soy un pulso herido que ronda las cosas del otro lado”. Crec que Debussy és un dels músics més obsessionats en allò efímer, misteriós i no perceptible; això implica que, a nivell estrictament pianístic, Debussy inaugurés tot un catàleg de trobades que tendien a la intenció d’aquest dibuix. Harmonies innovadores, ressonàncies, pedalització, una nova tímbrica, cèl·lules temàtiques que es difuminen, la sobrietat formal dels Preludis... Crec que el seu llegat pianístic per a qualsevol compositor és inesgotable, d’una radical innovació de la qual ens hem apoderat tots. I encara ara em sorprèn una malenconia latent... El meu primer contacte amb la música de Debussy va ser de petit, quan els meus pares posaven sovint un vinil de l’Alícia de Larrocha amb les dues Arabesques. La flotant ondulació i la lleugera estranyesa harmònica de la primera em tenia fascinat. Més tard, com a pianista en formació, vaig abordar alguns dels seus Preludis, com Ondine, que m’ha marcat profundament per l’alquímia inigualable que aconsegueix Debussy entre color harmònic i timbre pianístic. Malgrat que sempre m’he sentit pianísticament més proper a Ravel (n’he tocat la Sonatina i altres obres), amb els anys el contacte amb Debussy ha estat més fort, ja que la meva parella, l’Imma Santacreu, és una formidable intèrpret d’aquest compositor, i això fa que el tingui present a casa ben sovint! A nivell compositiu i orquestral, un dels punts clau és com Debussy transforma de manera radical els vectors estructuradors de l’arquitectura musical. Ell posa el color, el timbre instrumental i les seves arborades transformacions al cor del seu projecte. Però a la vegada, desconstrueix el gest i el fraseig (que hereta en gran part de la música francesa de finals del XIX, però també d’altres cultures i èpoques, com el gamelan o el Barroc francès) metamorfosant-lo fins a nivells d’abstracció, de concisió i de lucidesa i potència expressiva completament nous que ens han obert la porta a una nova manera d’entendre i fer música. Des de fa uns anys publico quasi tota la meva música a Durand, l’editor de Debussy, fet que m’hi fa sentir una especial germanor i admiració, i que implica una altíssima autoexigència personal. Penso que Debussy és un dels grans models per a tots els compositors d’avui! LA VISIÓ DELS COMPOSITORS fonds long, médiathèque musicale mahler, paris 43 DOSSIER LA VISIÓ DELS PIANISTES ENRIQUE BAGARÍA He de dir que no és un dels compositors que més he interpretat. És veritat que vaig abordar moltes de les seves obres durant la meva etapa de formació, la meva etapa més acadèmica, però en la meva etapa més professional ha estat menys present. Interpretar Debussy et permet desenvolupar altament l’escolta, tot enriquint la teva paleta tímbrica d’una manera molt àmplia; sentir l’espai sonor entre les notes. Aquest compositor exigeix de l’intèrpret, a part de les característiques concretes del seu llenguatge musical, molta fantasia i flexibilitat a l’hora d’abordar les seves obres. 44 • REVISTA MUSICAL CATALANA ALBA VENTURA DANIEL LIGORIO La música de Debussy, la vaig descobrir de ben jove i m’ha acompanyat durant tots els meus anys d’aprenentatge i de vida professional. Sempre m’ha cridat l’atenció la seva escriptura tant des del punt de vista harmònic com des de la claredat i precisió en les articulacions que ens proposa en les seves partitures. Així com al seu temps Chopin i Franz Liszt van revolucionar la tècnica pianística, crec que és just dir que Debussy i Ravel han tingut un paper fonamental en l’evolució de la composició i tècnica del piano del segle XX. Molta de la música contemporània de la segona meitat del segle XX, i actual, rep una forta influència de la Segona Escola de Viena. Seria interessant saber què hauria passat si l’evolució creativa actual hagués estat influenciada amb més claredat i continuïtat pel corrent impressionista de finals del segle XIX. Com a pianista, la música de Debussy presenta reptes molt interessants en molts aspectes, molt especialment a nivell sonor de l’instrument. Amb obres d’estètica diversa, però amb una constant riquesa de textures sonores, les obres de Debussy inspiren a buscar i a jugar amb equilibris tímbrics i idees musicals descriptives. Va ser un gran referent de compositors catalans i espanyols, que veien la combinació de modernitat i subtilesa de l’estètica de la música de Debussy com una clara font d’inspiració. MARTA ZABALETA “SENSE DEBUSSY LA MÚSICA DELS COMPOSITORS CATALANS ACTUALS SERIA DIFERENT”, SEGONS IVÁN MARTÍN Claude Debussy, representant de l’escola francesa anomenada Impressionisme, junt amb Maurice Ravel, és potser qui més ha influït en els compositors espanyols de començaments del segle XX. Debussy, parisenc de naixement, va tenir una formació musical tradicional, però la seva gran personalitat el va portar a aquella meravellosa “revolució subtil”, com la va anomenar André Boucourechliev, al món de la música utilitzant l’harmonia més com a color independent i menys com a funció d’una tonalitat establerta. A aquest color musical, a la sensualitat que destil·len les seves melodies, s’han rendit els músics que als seus anys de joventut van conèixer Debussy, com Albéniz, Viñes, Granados, Malats o Falla, i inclús Mompou. És innegable que la Iberia d’Albéniz o Las noches en los jardines de España de Manuel de Falla no haguessin estat possibles sense Debussy, ja que, tal com ens suggereixen els títols dels preludis per a piano Perfums, Boira, Reflexos, Bruc, Catedral submergida..., la música fa volar la imaginació cap a ambients desconeguts fins a arribar a escoltar amb tots els sentits aquell “únic instant temporalment estès”, com tan bé el defineix Taruskin. Així doncs, d’aquesta mateixa forma, Albéniz ha escrit els seus quadres espanyols, plens de llum i de sensualitat, i Falla ha escrit les nits de penombra, perfums i misteri. Enric Granados, a qui li encantava la pintura, va adornar també les seves partitures amb els seus propis gravats de Goyescas. Quan jo era petita vaig aprendre el Clar de lluna de Debussy, i el recordo com un dels grans moments de felicitat de la meva infància; aquella música em portava molt lluny, em feia volar. Més tard, he seguit els mateixos passos que molts artistes espanyols: estudiar al Conservatori Superior de París, i he tingut la sort de treballar amb Dominique Merlet, gran intèrpret i professor de la música francesa, amb qui vaig aprofundir en la música de Debussy i Ravel. Com a deixebla d’Alícia de Larrocha, treballant tant la música espanyola com la francesa vaig aprendre la cura per la pedalització com un art tant tímbric com rítmic, ja que en tots dos cal la convivència entre ressonància i definició del color. Quan penso en un recital de música espanyola, m’agrada intercalar-hi música de Debussy, pel seu refinament parisenc que tan bé contrasta amb la força de la música espanyola. JOSEP COLOM No tinc ni idea de com hauria anat la meva carrera sense Debussy. De fet, no sé molt bé què es una carrera i sigui el que es vulgui entendre amb aquesta paraula, mai ha sigut una prioritat de vida. Però sí que puc dir que com a music –i de retruc com a persona– hauria sigut bastant més pobra sense Debussy, que em va fascinar des de ben abans d’anar a viure a França als meus 25 anys. Sempre he sigut bastant eclèctic en els meus gustos, però Debussy ha sigut de ben aviat un referent junt amb compositors tan diferents com Brahms o Mozart, per exemple. Debussy representa per a mi allò subtil, l’impalpable, l’imprevisible, però també el sarcàstic, el voluptuós i l’alegria immotivada. En resum, la llibertat. Les paraules em falten. M’explicaria millor amb un piano. Un altre dia potser... IVÁN MARTÍN Precisament estic gravant un disc d’obres de Debussy que sortirà el 2018. Debussy és una pedra angular de tota la música que ha vingut anys després. L’he interpretat molt, però ha estat en revisitar-lo en la maduresa quan l’he valorat més. Debussy va ser un rebel, pren la tradició romàntica, el camí cap a la dissolució de la tonalitat que van començar Chopin i Liszt en les seves últimes obres i hi incorpora aromes exòtiques. Ell estableix les bases de la música que vindrà al segle XX, a més de recollir l’eix testimonial dels orquestradors francesos Couperin, Berlioz i Ravel. En el cas de Catalunya, el que passa és que sempre ha estat terra d’avantguardes creatives; hi són els grans exponents, els ismes. I tant Catalunya mira cap amunt com França ha mirat cap avall. Amb compositors com Mompou, Montsalvatge i molts d’altres sempre hi ha hagut un intercanvi, un creuament de mirades; Debussy intercedeix perquè la música de Falla es publiqui a l’editorial Durand, i amb Albéniz la relació és total... La música de Casablancas, Guinovart, Palomar, l’orquestració d’Amargós, sense Debussy i aquest perfum francès tindrien un altre camí diferent. Precisament acabo d’interpretar música de tots aquests compositors avantguardistes catalans i els posava en contacte amb Debussy i Antonio Soler; el programa el vaig titular Diálogos. 45 ÀNIMA DEL SO FA QUARANTA ANYS QUE AQUEST MÚSIC DEL CONFLENT VOLTA PELS ESCENARIS A LA RECERCA D’UN MÓN SONOR CONSTRUÏT AMB PECES DE JOGUINA. AMB PIANETS QUE NO ARRIBEN A LES QUATRE OCTAVES I TECLES ON QUASI NO CABEN ELS DITS HA EDIFICAT UNA POÈTICA TOTALMENT RECOGNOSCIBLE, ATRINXERADA EN LA FRONTERA DE GÈNERES I ESTILS. text i fotografies Josep Barcons PASCAL COMELADE Músic(a) de frontera P ascal Comelade diu no tenir discurs sobre allò que fa. Però no és que no en tingui, sinó que no li interessa parlar-ne i defuig qualsevol deriva teòrica i qualsevol deix d’intel·lectualitat. Tocar instruments de joguina, per a ell, no és cap broma, i el patiment a la recerca de les sonoritats que té al cap és evident si se’l veu assajar amb els seus músics de confiança. Fins al punt que les cares de preocupació constants i els gestos notoris de turment han acabat deixant uns bons solcs al rostre d’aquest rocker empedreït, que diu estar en hores baixes en veure que el món musical d’avui està dominat pel postureig. En concert, Comelade transita entre el gaudi i el patiment. I si a moments li brillen els ulls, en d’altres arrufa les celles, el nas, la boca i el rostre sencer quan sent quelcom que li desplau. No amaga el que sent (d’altres posarien cara de pòquer) i apareix amb la mateixa honestedat que mostren els nens, sense reserves, sense pudor i sense aquella bienséance que dirien a la França de Racine, on resideix. 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA Com els infants –i ell té cert look d’enfant terrible, amb botes camperes, roba fosca i patilles prominents– s’entrega al màxim a allò que fa. I diu que li sembla que és més per aquesta actitud d’entrega absoluta que no pas pel fet de tocar instruments de joguina que connecta amb el públic, també l’infantil. I això que no fa pas música per a nens: “No m’interessa, i l’educació musical m’ha semblat sempre un misteri”. Però sí que el seu univers sonor té la màgia dels més petits, i evoca paisatges fantàstics limítrofs entre allò real i allò oníric, de vegades delicats i quasi naïfs, de vegades aspres i punyents. A LA RECERCA DEL SO I DEL SOMRIURE Comelade va començar la carrera musical a meitat dels anys setanta, “produint música electrònica amb un gravador de cinta Revox, un parell de cassetes, una petita taula, un orgue elèctric i un sintetitzador MS Akai”. Amb el seu català del Nord, arrossegant les erres i amb to pausat, explica que només va riure cap al final de la seva adolescència, viscuda en un context de grisor generalitzada que avui detecta també en l’àmbit musical: “L’equivalent del Pascal Comelade amb el pianet Michelsonne, que porta al límit del seu so. Manolo Escobar dels seixanta seria ara qualsevol cantant de rap; és a dir, la misèria en tot el sentit del mot. Portem més de trenta anys amb una creixent uniformització. A internet sí que es pot trobar de tot, però no vull passar la vida a trenta centímetres d’una pantalla”. La desubicació d’adolescent (“sóc nascut el 55: massa jove per al Maig del 68 i massa vell per al punk”) no li va impedir de preservar intacte aquest somriure adquirit tardanament. Un somriure que –si bé treu amb comptagotes– li il·lumina el rostre i deixa traspuar la seva bondat intrínseca. Fou probablement també aquesta adolescència introspectiva la que li va permetre servar –encara avui– la mirada escrutadora d’infant, delitosa de sobrepassar constantment el límit d’allò conegut i establert. LA INFLACIÓ DELS PIANETS A partir del fenomen de la pel·lícula Amélie, aquests objectes bescantats “que es trobaven per cinc cèntims als Encants” han tingut una inflació majúscula. “Abans d’internet, els pianets valien 20 euros. I ara has d’escriure la marca del pianet (Michelsonne és el més valorat) i, destrossats, costen 1.200 i 1.500 euros, perquè han esdevingut material de col·leccionista. Ridícul, com el món en què vivim!”, explica Pascal Comelade. 47 SONS SINGULARS Tot i que n’hi ha diversos models, la casa Michelsonne seria l’equivalent a l’Steinway & Sons dels pianets: “El combinat de soroll del Michelsonne és únic. El gran és impressionant! Però és molt fràgil. El Kawai, en canvi, és més robust: té un sistema de tubs (com campanes tubulars) amb martells de fusta. El problema és que, amb el temps, la part més aguda ha acabat sonant com un glockenspiel o un vibràfon”. Per això Comelade posa les partitures (sense notes: sols rodes d’acords anotades sobre paper esgrogueït) a la part aguda de la caixa, per mitigar aquest so penetrant. Però el que realment el fascina és el so del Michelsonne. Comelade Format de plàstic, bateries “EL PIANET MICHELSONNE manera força de joguina, que HA ESDEVINGUT UNA autodidàctica, m’interessaPROLONGACIÓ DEL MEU COS” experimentant ven pel seu so i jugant, i “de brut…”. Però manera molt solitària”, però traient el cap aquest material és el que ha configurat la per Barcelona (on va viure del 1985 al seva poètica: “La joguina barrejada amb 1995), va entrar en contacte amb Víctor Nubla, que considera “el personatge clau de la música electrònica a Espanya, d’aquells que fan la feina bruta”. Fins al punt de pensar que “d’aquí a cinquanta anys, en el record de la història quedarà el Nubla, no pas el Sónar”. LA TROBALLA DE LA JOGUINA El 1978 Pascal Comelade va editar un disc amb peces d’un minut de durada “on barrejava el so arcaic d’un sintetitzador de la prehistòria de la música electrònica amb pianets i saxofons de plàstic”. Aquest acte, que es podria inscriure en els postulats de l’arte povera o del happening més reivindicatiu, “no tenia res a veure amb recuperar o reconstruir objectes sonors”. No hi havia cap posicionament intel·lectual: “Senzillament vaig començar a utilitzar material cutre que la gent llançava al contenidor: saxos de 48 • REVISTA MUSICAL CATALANA va conèixer la filla del Sr. Michel al final dels noranta, que li va regalar un parell d’instruments quasi trenta anys després que la fàbrica del pare tanqués, en veure com Comelade es quedava sense pianet. “El problema dels Michelsonne és que no es poden arreglar. Si es trenca una barra [que és el que produeix el so], el pianet queda inservible. Com a objecte és molt poc elegant (sembla propi de l’Alemanya de l’Est dels cinquanta…), però la ressonància i el so global de l’instrument són realment reconeixibles: està a mig camí d’un piano de paret desafinat i un objecte mecànic. I és simplement una caixa, una tecla, un martell i una arpa plena de barres metàl·liques. Res més!” l’instrument és un combinat amb el qual vaig trobar el meu so personal. Vaig treballar quasi sol amb aquesta sonoritat durant vint anys. I no ha estat fins fa no gaire que altres músics l’han començat a emprar”, salvant notables excepcions, com ara Cage, Mozart, Pianosaurus Rex o Clash. anet, sigui de plàstic o de fusta, és molt interessant i presenta un munt de possibilitats: el soroll dels dits a la tecla, la vibració de l’objecte, la nota (sempre més o menys desafinada), la vibració de la barra de metall en si… I així tens cinc o sis produccions sonores simultànies que surten d’un sol instrument”. I això, per a algú que va començar buscant nous universos sonors a través de l’electrònica, enllà de les fronteres acústiques, és un recurs interessantíssim. Per les mans de Comelade han passat un bon nombre de pianets i joguines musicals, molts dels quals ara ocupen vitrines al Museu del Joguet de Figueres (que el 2005 va editar un catàleg de referència) o del Museu de la Música de Barcelona. Són instruments amb història, molts dels quals han quedat inservibles després d’hores de concert: “Els pianets no són ni una joguina ni una peça de col·leccionisme: són una eina. I la seva vida útil és de dos, tres anys, perquè les barres es trenquen, i queden totalment destrossats i inservibles. Algú que els toqui amb precaució potser els pot fer durar més, però per a mi el concert és un acte molt físic, molt violent”. I és que potser d’aquí ve la preocupació i el capficament constants de Pascal Comelade, que a la vegada que vol cuidar els instruments amb què treballa, no pot sinó portar-los al límit de la seva dimensió sonora, tot fent-los travessar les fronteres per què han estat concebuts: pianos de joguina amb què edificar música que no va de broma; instruments fràgils que generen una poètica tan sòlida com transparent. Després que els darrers anys Comelade s’hagi anat desposseint dels seus artilugis sonors, ara conserva tan sols un piano acústic i tres pianets: dos Michelsonne verticals (de dues i de tres octaves) i un Kawai de cua (de tres octaves i mitja). I és que dins aquest univers de joguina, l’instrument per excel·lència de Comelade ha estat sens dubte el pianet, fins al punt que “ha esdevingut una prolongació del meu cos. I, per molt que em volgués reivindicar com a compositor o com a intèrpret, sempre hi hauria algú que diria: «Sí, però jo t’he vist amb un piano de joguina»”, acaba afirmant amb una sorna àcida que li és característica. LA FRAGILITAT DELS PIANETS Davant la resta de joguines musicals, que “tenen un aspecte sonor molt limitat, el pi- LA BEL CANTO ORQUESTRA Quina paradoxa! Comelade fa només música instrumental. Però a la seva orquestra li va posar el nom de l’estil vocàlic per excel·lència. I no sols això: sinó que el món del divisme associat al bel canto troba la seva antítesi (o potser no?) en una orquestra d’instruments de joguina tocats principalment per no-músics. Després de conèixer Pierre Bastienne a Montpeller, el 1983 van decidir fundar aquesta orquestra integrada “per companys de grups de rock, companys de bar… i una majoria de no-músics integrals. Hi havia de quatre a vinti-cinc persones tocant instruments de joguina, amb gent diferent a cada concert, amb els quals tocàvem composicions meves, música repetitiva o versions. A meitat dels noranta vaig deixar el sistema una mica caòtic d’avisar la gent el mateix dia del concert. I la Bel Canto va esdevenir una formació més o menys estable, fins que el 2015 la vaig matar, fastiguejat pel sistema de concerts”. 49 Hugo EL COMPOSITOR WOLF POETA DEL PIANO Liederbuch, i encara escriurà, superant una nova depressió entremig, la primera part de l’Italienisches Liederbuch. Fins al desembre del 1891, més de cent vuitanta lieder. Vindrà TENDRES, AUDAÇOS, INCISIUS, TRANSPARENTS, llavors una llarga època de bloqueig, depresSINGULARS, DIVERTITS, SEDUCTORS, SORPRENENTS, sions i diverses infeccions que el mantindran COLPIDORS, RADICALS. AIXÍ SÓN ELS LIEDER D’HUGO allitat durant mesos. I, per damunt de tot, la desesperació de no poder escriure ni una WOLF. APASSIONANTS... I, ESTRANYAMENT, nota. Hi tornarà el 1895, començant la seva POC CONEGUTS. òpera, Der Corregidor, i un any després estext Sílvia Pujalte • il·lustració Roger Pibernat criurà la segona part de l’Italienisches Liederbuch. A primers del 1897 començarà un nou cicle amb poemes de Miquel Àngel, però només n’escriurà tres, les seves darreres obres. arlar d’Hugo Wolf és parlar de lied: és una de les figures més imporCompondre i estrenar Der Corregidor l’han tants del gènere, amb Schubert i Schumann. És parlar d’una rara avis esgotat, físicament i mentalment; la sífilis, entre els compositors: a banda dels lieder escriu només algunes obres, diagnosticada anys enrere, l’està consumint, de qualitat molt inferior. És també parlar de les seves doloroses dificuli una crisi nerviosa obligarà els seus amics a tats per compondre, de la seva obsessió per escriure una òpera. Aquesinternar-lo. Morirà el 1903, oblidat d’ell mata és la seva gran tragèdia: desitjar més que res a la vida triomfar amb teix i de la seva música. les grans formes quan s’està tan dotat per a les petites. Si avui Wolf ocupa el lloc que ocupa al món Wolf neix a Windischgraz (avui a Eslovènia) el 1860. El 1875 arriba a Viena per del lied és, sobretot, per la seva aproximació completar els estudis al Conservatori, però l’expulsen el curs següent; la rebel·lia i innovadora al gènere. Neix el mateix any que l’enfrontament a l’academicisme seran una constant a la seva vida. Durant deu anys Mahler i quatre anys abans que Strauss; menmalviu a Viena, ajudat per pare i amics, fent feines esporàtre que tots dos, homes diques. En aquest temps pateix continus bloquejos creatius d’orquestra, porten el LA SEVA GRAN TRAGÈDIA lied a les grans sales de que li impediran d’escriure més enllà d’algunes obres que ell mateix rebutja. Sent que està decebent el seu pare i quan concerts, Wolf insisteix ÉS DESITJAR MÉS QUE aquest mor el 1887 pateix una greu crisi de la qual el salva en el format de veu i RES A LA VIDA TRIOMFAR piano, com Brahms, el cercle d’amics, ben situat econòmicament i socialment: l’acullen a casa seva, li cedeixen les seves residències buiAMB LES GRANS FORMES trenta anys més gran des quan necessita estar sol i es fan càrrec de les seves desque ell. Però entre peses perquè pugui dedicar-se només a compondre. Brahms i Wolf hi ha I és en una d’aquestes cases buides on, el febrer del 1888, pressent el que ell anoun abisme: Wagner. Brahms és hereu de mena una erupció i comença a escriure lieder, l’un darrere l’altre, fins a cinquanSchubert i Schumann, Wolf mira cap a Wagta-tres, tots a partir de poemes del seu poeta més estimat, Eduard Mörike. Tot ner per aconseguir el seu objectiu: la fusió seguit, Wolf completarà els poemes d’Eichendorff que havia encetat els anys anteperfecta entre poema i música. Curiosament, riors. El fruit de l’erupció següent seran els cinquanta-dos lieder de Goethe. Llavors les seves erupcions són el camí per aconsetornarà a terrenys poètics pocs explorats, la poesia tradicional, amb l’Spanisches guir-ho. El crític Eduard Hanslick es mofa P 50 • REVISTA MUSICAL CATALANA DISCOGRAFIA COMENTADA Tres recopilatoris que corresponen a tres èpoques diferents d’Hugo Wolf ens posen a l’abast l’obra d’aquest compositor. The Hugo Wolf Society - The Complete Edition (1931-1938) [Warner Classics - 5 CD] Aquesta reedició del 1998 dels enregistraments impulsats per Walter Legge, finançats mitjançant subscripció popular, ens recorda, amb els millors cantants i pianistes de l’època, que abans de la guerra el lied s’entenia d’una altra manera. The anniversary edition [EMI Classics - 8 CD] En aquest cas, la compilació, publicada el 2010 amb motiu del 150è aniversari del naixement del compositor, comprèn cinquanta anys d’intèrprets, des de l’enregistrament d’Elisabeth Schwarzkopf i Gerald Moore, del 1956, fins al d’Ian Bostridge i Antonio Pappano, del 2005. dels seus llargs reculls anomenant-lo “compositor de poetes” i, sense voler-ho, l’encerta. Wolf compon un poeta, crea un estil per a ell, i quan acaba ja no hi torna més; “escolta” el poeta següent, espera el moment de l’erupció i torna a començar. Com Wagner, fa servir cromatismes i modulacions inesperades i converteix la veu en un instrument més, però a diferència de Wagner empra el mínim 24 DE FEBRER DIANA DAMRAU I JONAS KAUFMANN AL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA de notes. Explora totes les possibilitats del piano i les posa al servei del poema; com va dir el seu biògraf Ernst Decsey, Wolf és un poeta del piano. De vegades els seus lieder són bells, de vegades no; de fet, l’escriptura anticipa sovint l’expressionisme. Tant se val, són extraordinàriament rics en força i emoció. I, amb això, n’hi ha prou perquè Wolf ens sedueixi. Hugo Wolf. The complete edition [Stone Records - 11 CD] Finalment, la proposta del segle XXI, l’única integral existent dels lieder de Wolf. La coordina (des del piano) Sholto Kynoch i acaba de publicar el novè CD dels onze previstos, amb la majoria dels enregistraments en directe. 51 27 DE FEBRER DE 2018 XAVIER DE MAISTRE (ARPA) I LUCERO TENA (CASTANYOLES) rob moore (roh) 4 DE MARÇ BOULEZ ENSEMBLE & ZUBIN MEHTA SCHUBERT, EISLER I SCHÖNBERG 52 • REVISTA MUSICAL CATALANA ESCENARIS DEL MÓN PIERRE BOULEZ SAAL MÚSICA PER A L’OÏDA QUE PENSA LA NOVA SALA DE CONCERTS DE BERLÍN, INAUGURADA EL MARÇ DEL 2017, REPRESENTA L’ÀNIMA DE DANIEL BARENBOIM, MATERIALITZADA PER FRANK GEHRY I YASUHISA TOYOTA I LLIURADA COM A HOMENATGE AL COMPOSITOR I DIRECTOR FRANCÈS. text Martí Sancliment Solé · fotografies Volker Kreidler (Pierre Boulez Saal) Q 1 uan el 1740 Frederic de Hohenzöllern era coronat rei de Prússia, poc es podia esperar d’un jove rebel que tan poc interès havia mostrat per la comandància d’un Estat. El seu pare, Frederic Guillem de Prússia, havia estat inflexible i autoritari, i ofegava, quan podia, la sensibilitat artística i musical del jove príncep. Un cop coronat el nou rei, que l’acabarien recordant com a Frederic el Gran, no dubtà ni un instant a fer realitat el seu somni: convertir Berlín en la nova Atenes de les arts, aixecar al bell mig de la ciutat un fòrum de les humanitats i de la música, el Forum Friedericianum, amb la primera òpera de la ciutat. Aquest podria ser el preludi d’una llarga història, la història musical d’una ciutat que acollí posteriorment des dels compositors de cort Joachim Quantz o Karl Philipp Emmanuel Bach fins al romàntic Felix Mendelssohn o els populars Paul Lincke i Hans Eisler i que avui dia no defalleix a mantenir dempeus quatre centres operístics, a més d’una intensa activitat concertística amb la Konzerthaus i la Berliner Philharmoniker com a grans exponents. És justament al mateix emplaçament dels antics magatzems de l’òpera de Frederic el Gran on avui hi ha la Pierre Boulez Saal, construïda a partir del 2014 i que dota l’antic Forum Friedericianum d’una revolucionària i nova casa de concerts. Un centre musical que enriqueix el mosaic heterogeni de la més transgressora de les capitals europees, d’una ciutat acariciada per una pàtina d’antiguitat i de dolor, però alhora profundament contemporània, musical i creativa. Tot va començar el 2012 amb els primers esbossos i dissenys de la nova sala per part de Frank Gehry, amic del director d’orquestra i intèrpret Daniel Barenboim; després de nombroses converses decidiren posar dempeus una nova casa de concerts destinada a una programació innovadora i als valors socials units a un disseny arquitectònic únic i transformador. En només tres anys la nova sala de concerts ja era una realitat. Amb capacitat per 53 2 3 1 4 Dues perspectives de la circular Pierre Boulez Saal, on la distància entre el director i el seient més llunyà no arriba mai a superar els 14 metres, per tal de crear una atmosfera íntima. Pot acollir fins a 682 espectadors. 2 La façana de la Barenboim-Said a 682 oients, s’elaborà a partir d’una estructura arquitectònica cúbica en la qual s’encabeixen diverses el·lipses ovalades interiors que situen l’orquestra i els músics al centre mateix i el públic al seu entorn. Al damunt de l’el·lipse de butaques hi ha encara una altra estructura arquitectònica ovoidal flotant, suspesa a la sala i suportada només per cinc ancoratges als murs i que acull una part de les butaques de la sala. Tot està pensat perquè aquesta sigui una sala modulable, un espai modificable en fisonomia que permet el desplaçament de les butaques i també modificar l’emplaçament dels músics a pràcticament qualsevol lloc de la sala. Aquest, juntament amb la diversitat de la programació, és un dels aspectes més innovadors del EDUCACIÓ MITJANÇANT LA MÚSICA La Pierre Boulez Saal és un dels tres grans pilars alçats per Daniel Barenboim al centre de Berlín i que tenen com a objectiu promoure el coneixement a través de la música, coneixement que va més enllà de l’educació musical i que, inspirat per Pierre Boulez, pretén ser un espai de trobada, de comunicació, de reflexió i de diàleg. Les tres institucions que participen d’aquest projecte són l’Akademie 54 • REVISTA MUSICAL CATALANA Barenboim-Said, la Pierre Boulez Saal i la West-Eastern Divan Orchestra. La Fundació Barenboim-Said, situada a Sevilla, té com a objectius principals la promoció de l’esperit de pau i diàleg, la formació musical des d’una perspectiva integral i humanista i la promoció de la investigació musical, la cooperació i l’intercanvi entre persones i territoris diversos. Alhora, l’Akademie Barenboim -Said, inaugurada el 2016 a Berlín, es planteja com un centre d’estudis musicals on les humanitats comparteixen el temps amb la música. Una acadèmia que esdevé l’entorn ideal per promoure el coneixement mitjançant l’oïda i l’audició com a mètode principal d’aprenentatge, tot incidint favorablement en valors com el respecte, la comprensió i el diàleg. Akademie, un espai pensat per a la creació i l’educació musical. 3 Daniel Barenboim, el gran impulsor de la construcció d’aquesta sala de concerts dissenyada per l’arquitecte Frank Gehry. 5 Pierre Boulez, un innovador que inspira tot allò que es fa a la nova sala de concerts. nou espai, que, fent referència a les paraules de Pierre Boulez, cerca constantment la transgressió. Una transgressió que, lluny de ser gratuïta, aposta fermament per renovar i revalorar l’audició. La història de la música no pot ser aliena a la història i al significat de l’escolta, ja que l’actitud de l’oient modifica la percepció del so i, així, del coneixement a través d’aquest. Els estudis del filòsof Peter Szendy sobre el coneixement per mitjà de l’oïda donen una gran importància a l’espai; la Pierre Boulez Saal sembla percebre els principis de Szendy proposant una panacústica al públic assistent, tot alterant la manera d’escoltar i d’observar un concert, en introduir i interpel·lar l’oient a través del llenguatge del so i convidant-nos a pensar i reflexionar sobre el fet musical. Aquest aspecte, de vital transcendència en aquesta nova casa de concerts, és reivindicat pel mateix promotor de l’espai, Daniel L’ACÚSTICA DE TOYOTA Yasuhisa Toyota s’ha convertit, probablement, en l’enginyer acústic més reconegut a nivell mundial. Responsable de les acústiques de l’Elbphilharmonie d’Hamburg i del Walt Disney Concert Hall de Los Angeles, Toyota té una capacitat extraordinària per potenciar els harmònics i les textures dels instruments, alhora que oculta els sorolls més indesitjables d’una casa de concerts. Segons Toyota, quan parlem d’acústica ens hem de remetre 4 “CONSIDEREU EL CONCERT COM A MITJÀ DE COMUNICACIÓ, COM A CONTACTE VIU ENTRE PERSONES ACTIVES, SIGUIN OIENTS O CREADORS” Pierre Boulez és l’incansable pedagog que creu fermament en el poder transformador del coneixement. Ell sabia que sense curiositat difícilment hi hauria descobriments possibles. La seva vida és una cerca constant, una invitació a la reflexió a través de la música i de la comunicació. La seva set de conèixer, 5 d’aprendre i de comunicar el van portar a desenvolupar nous llenguatges musicals i, també, formats de concert innovadors. Alhora, va apostar sempre per un llenguatge clar i precís, per un missatge capaç d’interpel·lar i que, alhora, permetés la comprensió entre músics i oients. Com a director d’orques- tra, despullà les obres per tal d’interpretar-les cercant-ne el sentit original, fugint de lectures postromàntiques i apropant al públic l’essència que ell cercava en el missatge musical. El nom de la sala reconeix l’aportació del compositor a la música en general i a l’experiència de l’escolta en particular. necessàriament a l’espai, per això és tan important el coneixement profund dels materials, els pesos i les propietats variables d’aquests, però també una bona comprensió dels instruments, de les necessitats dels músics, de la percepció sensitiva del públic i dels efectes de l’eco. Si una cosa té clara Toyota, però, és la importància de les emocions i dels sentits a l’hora de percebre el so. Aquesta consciència descriu el seu concepte de psicoacústica. Barenboim, el qual ens convida a endinsar-nos a una experiència musical per a l’oïda que pensa (das Denkende Ohr). “La gran música és el resultat d’una intensa audició”, assegura Barenboim en la presentació d’aquesta sala de concerts. Acotxat en una arquitectura oval, la proximitat equidistant de les butaques a l’escenari i l’acústica acurada aconseguida per Yasuhisa Toyota, el públic escolta atentament i, així, es permet d’accedir a l’audició intensa pretesa per Barenboim, aquella que és capaç d’abastar l’inabastable, de proporcionar una experiència sensible i irrepetible en l’oient. En una ciutat que volgué assimilar-se durant més de dos-cents anys a l’Antiga Grècia, a l’Atenes de l’Spree, s’hi adiu especialment bé un auditori que teixeix de nou el lligam entre antiguitat i contemporaneïtat. La Pierre Boulez Saal, justament per la seva condició d’espai modulable, proposa diverses localitzacions dels intèrprets i el públic seguint els esquemes de teatre, amfiteatre i arena. D’aquesta manera veiem néixer a Berlín una nova casa de concerts que, revolucionant i renovant l’experiència sensible, afegeix encara més interès a una ciutat convertida a l’albada del segle XXI en el temple i laboratori indiscutible de les arts i la cultura. A la Pierre Boulez Saal hom pot trobar una programació eclèctica i de gran qualitat amb un programa que acull des de Jordi Savall i Hespèrion XXI fins a les composicions de Rebecca Saunders passant pel jazzístic Till Brönner, quartets de corda o recitals de piano de Daniel Barenboim. Una gran experiència en tots els sentits! 55 ACCENTS PIANO CARLES MARIGÓ Moments Obres de Schubert i Rachmàninov. El títol d’aquest disc és més que oportú: s’hi reuneixen dues sèries de Moments musicals –de Franz Schubert i Serguei Rachmàninov–, i la interpretació assenyala precisament la dialèctica implícita a la mesura temporal; l’interstici que s’obre entre nota i nota, i també en el curs de l’escolta tota, vinculant intèrpret i oient en un espai-temps sempre diferent. El recurs de la repetició en les composicions schubertianes per a piano, com la metafòrica comprensió en cèl·lules, revela una aprehensió subtil de l’instant, sensible a les variacions que s’apliquen en la intensitat o celeritat de la pulsació. Carles Marigó demostra ser un mestre en la captació de l’especificitat del moment, però sense perdre de vista la concepció global de la partitura. La lleugeresa de la seva digitació, el so rodó que extreu del piano torna eloqüents els silencis en les peces de Schubert, d’un preciosisme que oculta la desesperació que experimentà durant els últims anys de vida. Molt més evident és la gamma d’emocions de la sèrie de Rachmàninov, que al seu torn requereix d’un major desplegament tècnic, satisfet amb fermesa per Marigó. L’extrema consciència dels tempi dona a entendre que el control, el mestratge, no és només una qüestió de perícia interpretativa. Una sensibilitat especial refulgeix en aquest enregistrament. Jacobo Zabalo + UNA OCASIÓ FANTÀSTICA PER DESCOBRIR UN TALENT JOVE, QUE OFEREIX VERSIONS EQUILIBRADES I ESPONTÀNIES DELS MOMENTS DE SCHUBERT I RACHMÀNINOV. 56 • REVISTA MUSICAL CATALANA “UN BRAHMS DOTAT D’UNA ENORME CÀRREGA EMOCIONAL” CAMBRA BAGARÍA-COLOMÉ Brahms Enrique Bagaría piano; Josep Colomé, violí. Obres: Sonates per a violí i piano, op. 78, 100, 108. Solé Recordings, 2017. Desè volum de la discogràfica Solé Recordings, amb dos artistes de reconeguda vàlua com són el pianista barceloní Enrique Bagaría i el violinista sabadellenc Josep Colomé. Amb un violí Nicolas François Vuillaume del 1861 i arquet Louis Bazin, la música emotiva i tan intensa d’aquestes tres Sonates de Brahms assoleix en la versió de Colomé una sonoritat punyent i alhora poètica, reflex de l’estètica més aprofundida del compositor alemany. Colomé i Bagaría toquen junts des del 2005 i aquesta entesa és imprescindible per assolir la intensitat que demana la música de Brahms. La comunió interpretativa que assoleixen en la fascinant recreació de la Sonata núm. 3 esdevé exemple de la intensitat musical que traspua una versió apassionada i d’enorme càrrega emocional. Si en les dues Sonates en tonalitat major la claredat melòdica i un diàleg instrumental precís emanen de la versió, en la Sonata en Re menor la interacció entre els músics és absoluta per cercar un Brahms a moments proper a una sonoritat simfònica i d’altres al d’un color propi dels més delicats intermezzi. Un Brahms dotat d’una enorme càrrega emocional, coronat amb l’“Scherzo” de la Sonata op. pòstum. Lluís Trullén + ASSABOREIX UNA VERSIÓ D’AQUESTES INOBLIDABLES SONATES INTERPRETADES AMB APASSIONAMENT, POESIA I LIRISME. MÚSICA DE CAMBRA EN MAJÚSCULES! may zircus Seed Music, 2017. VIOLÍ ISABEL VILLANUEVA Bohèmes Una intèrpret excel· lent, que a la imatge de portada dona l’esquena només parcialment –tot mostrant de manera frontal l’instrument, la viola que empunya amb fermesa– es descobreix sense embuts en el curs de les peces que compila aquesta gravació. Isabel Villanueva signa al seu disc Bohèmes una sèrie de versions de gran intensitat, en les quals evidencia un domini tècnic inapel·lable. L’especificitat tímbrica del seu instrument es reivindica alhora a través de la seva personalitat, tot fomentant una expressivitat molt notable. El so sembla tenir cos o volum propi ja a la peça de Liszt amb què s’obre la gravació. Aquesta Romance oubliée aporta el tret comú a totes les peces, permet contextualitzar-les a través de la tensió entre un món d’ahir, que s’enyora, i una nova forma de compondre, obrint-se a les sonoritats que progressivament trobem a la transcripció per a viola de la sonata d’Enric Granados, la peça de Reynaldo Hahn o la composició de Bohuslav Martinů. La complicitat de François Dumont, al piano, és indispensable. Les possibilitats que ofereix l’instrument de Villanueva van molt més enllà del paper al qual de vegades es relega, com a instrument intermedi entre dues cordes, més i menys greu. Posseeix una veu pròpia, i és d’una versatilitat genuïna, la rellevància de la qual va entendre ni més ni menys que Wolfgang A. Mozart. S’ha explicat que no dubtava a escollir la viola quan interpretava, amb amics, els seus Quartets. A més de diverses peces en duet, junt amb el violí –en què el tractament inter pares la retorna al seu lloc merescut– Mozart va dedicar a la viola una obra de dimensions orquestrals, com és la poderosa i idiosincràtica Simfonia concertant. Jacobo Zabalo + PER GAUDIR D’UN INSTRUMENT QUE POQUES VEGADES TÉ EL ROL PROTAGONISTA, I QUE EN MANS D’ISABEL VILLANUEVA SONA INTENS I VERSÀTIL. “TEMES EN QUÈ EL LLIURE JOC DE CREACIÓ I RECREACIÓ ES PRACTICA A TRAVÉS DE RITMES ATRACTIUS” marie staggat Isabel Villanueva, viola. François Dumont, piano. Obres de Liszt, Granados, Han, Martinů i Enescu. IMM Stage, 2017. PIANO FRANCESCO TRISTANO Circle songs Peces per a piano de Francesco Tristano. Sony, 2017. A ningú ha de sorprendre que Francesco Tristano es llanci, amb el suport d’una discogràfica de primer nivell, a l’enregistrament d’obres que no només protagonitza com a intèrpret, sinó que deriven de la seva capacitat creativa. Les vastes inquietuds d’aquest pianista l’han portat a tocar peces clàssiques, altament intricades –partitures per a teclat de Johann Sebastian Bach o Dietrich Buxtehude–, així com a fer-se amb altres músics no menys oberts de ment. És el cas de la carismàtica Alice Sara Ott, amb qui va publicar un reeixit disc amb obres per a dos pianos, o de certs “fars” de la música electrònica, com Carl Craig (que al seu torn havia realitzat una versió lliure de Módest Mussorgski i Maurice Ravel, juntament amb Moritz von Oswald). Tot i que els recursos són òbviament molt diferents en l’ocasió que ens concerneix –un piano, com a molt piano “preparat” en algun fragment, i la col·laboració de Chilly Gonzales–, les Circle songs de Tristano estan fetes d’unes poques notes sàviament aplegades, que es repeteixen i varien. Són temes en què el lliure joc de creació i recreació es practica a través de ritmes atractius, i puntuals reminiscències a la música de ball. En un altre sentit, aquests exercicis poden recordar les Kinderszenen de Robert Schumann per la seriositat i senzillesa creadora, inclús si no pretenen descriure escenes; si de cas, evocar la captivadora activitat dels infants. S’aprecia el moviment de la creativitat a través de línies melòdiques d’aparent ingenuïtat, que se sobreposen en contrapunt o evolucionen sota la forma de diàlegs amables. Jacobo Zabalo + NO TE’L PERDIS SI T’AGRADA LA MÚSICA SENSE ETIQUETES, EN QUÈ S’APRECIA UNA CREATIVITAT MOLT PERSONAL, AQUÍ IMPLICADA EN LA DECLAMACIÓ D’HIMNES CIRCULARS. 57 ACCENTS CONTEMPORÀNIA LUIS DE PABLO CLÀSSICA BENJAMIN APPL Un diálogo cordial Camilo Irizo. Ensemble Taller Sonoro. Obres de Luis de Pablo. Heimat Benjamin Appl, baríton. James Baillieu, piano. Obres de: Schubert, Reger, Wolf, Brahms, Schreker, R. Strauss, A. Strauss, Poulenc, Britten, Williams, Bishop, Warlock, Ireland, Grieg. Sony Classical, 2017. Columna Música, 2017. Benjamin Appl pertany a una nova generació de cantants de sòlida formació vocal que, a banda de veu, mostren una imatge moderna, propera i atractiva. Als seus 35 anys està en plena expansió, gràcies als seus bon gust i bona presència, tant vocal com física. I és que, més enllà de planta atlètica, el que enamora d’Appl és la seva delicadesa i la seva veu franca, no excessivament ampla, amb aguts clars i rodonesa exquisida. Això resulta evident en aquest CD de debut en què Appl (o Sony) juga a combinar carrera professional i vida privada. No pas de manera indiscreta, sinó per la tria d’un repertori que configura un viatge personal que el cantant no s’està pas d’amagar. El CD es titula Heimat, un concepte alemany la traducció del qual per “pàtria” o per “casa” queda curta. I és aquí on s’estableix la vinculació entre carrera i vida, ja que els variats lieder seleccionats per Appl plantegen un passeig per la seva biografia, articulats al voltant de l’escalf i l’enyor de la llar i de tot allò que se’n deriva. I l’experiment resulta, perquè la selecció funciona com un reeixit cicle liederístic postmodern que transita emocionalment per diversos paisatges i emocions. James Baillieu és qui s’encarrega d’acompanyar-lo al piano, amb una enorme plasticitat i amb una finor sonora d’aquelles que fan venir salivera. La selecció de lieder és fantàstica, i Appl es passeja amb confiança pel repertori alemany (pàtria de naixement) i per la cançó anglesa (pàtria d’estudi). Només sobta que, com a transició entre un món i l’altre, hi trobem un Hyde Park de Poulenc que –per més biogràfic que sigui– sona lleument extemporani. Deixeble de Fischer-Dieskau, és una veu que cal tenir molt en compte. Josep Barcons El clarinetista Camilo Irizo pren la iniciativa de retre un merescut reconeixement al compositor Luis de Pablo, un dels pioners de la música contemporània a Espanya. I ho fa mitjançant el seu clarinet, un dels instruments per als quals més ha escrit De Pablo, enregistrant un seguit d’obres seves que van des de finals dels anys setanta fins al 2014. Totes aquestes peces estan tallades per un patró comú que dona sentit al títol del volum, Un diálogo cordial: des d’un concepte general melòdic, diferents plans es presten a diàlegs amb característiques diverses, però sempre dins d’un ambient tímbric i dinàmic relaxat. Diàlegs que es produeixen des d’una mateixa veu, com a Oculto (1978), on timbre i tessitura marquen les diferències, Solo-Kunst (2000), obra d’homenatge a J. S. Bach que explora les subtileses d’aquests paràmetres, o Bok (2007), en la qual els dos elements melòdics contrasten en caràcter i conviuen en l’espai. Irizo mostra habilitat i un registre de matisos molt detallat per elaborar aquestes idees, que transmet amb precisió i subtilesa i un so sempre càlid. En la conversa entre dos instrumentistes, travessant els camps del contrapunt, l’homofonia i la melodia acompanyada, des del divertiment d’Un diálogo cordial (2010), una forma de cànon on els dos clarinetistes juguen amb línies melòdiques de forta identitat temàtica, fins a JH (1984) o Un día tan solo, en què clarinet i violoncel i clarinet i flauta respectivament estableixen relacions tímbriques profundes, tot convertint els seus sons individuals en un tercer que n’és la suma. I en el format de cambra, on el traç rítmic individual s’encaixa a la perfecció en el del conjunt Ensemble Taller Sonoro. “EL QUE ENAMORA D’APPL ÉS LA SEVA DELICADESA I LA SEVA VEU FRANCA, NO EXCESSIVAMENT AMPLA, AMB AGUTS CLARS I RODONESA EXQUISIDA” 58 • REVISTA MUSICAL CATALANA lars borges - sony + IDEAL PER A NOSTÀLGICS I AMANTS DE LA MÚSICA ROMÀNTICA CREADA PER SER ESCOLTADA EN LA INTIMITAT. Miquel Gené + PER DESCOBRIR UN COMPOSITOR DE REFERÈNCIA I ELIMINAR PREJUDICIS SOBRE LA MÚSICA CONTEMPORÀNIA. CAMBRA QUATUOR POUR LA FIN DU TEMPS Olivier Messiaen M. Fröst, L. Débargue, J. Jansen i Torleif Thedéen. Sony, 2017. Una peça concebuda en circumstàncies excepcionalment dures es converteix en cant metafísic, obre una forma de comprendre el món des de la interpretació musical, inspirada per l’Apocalipsi de Joan. El quartet que tematitza la “fi dels temps” va ser creat i estrenat durant la reclusió d’Olivier Messiaen en camps de concentració. No només el títol posseeix reminiscències bíbliques, els moviments subsegüents es troben inspirats per passatges del text sagrat. Tot això no implica una mera descripció des de la sinestèsia, ja que el so delinea una realitat que no és pròpiament física. S’assisteix a una atrevida reformulació de l’escriptura musical, que busca significar des de la màxima llibertat. La mística d’aquesta proposta musical no deixa indiferent; aquells que la interpreten hi queden units mitjançant llaços que Martin Fröst, el clarinetista, explicita al seu text de presentació. Un text que la música sembla espiritualitzar transcendint l’existència temporal. Al costat del clarinet, que declama amb contundència o subtilesa esfereïdores, els intèrprets que l’acompanyen ofereixen un rendiment no menys excel·lent. És el cas de la reconeguda violinista Janine Jansen, i d’un còmplice, amic de tots dos des que van interpretar aquesta mateixa peça en la seva joventut, el violoncel·lista Torleif Thedéen. La clarividència que es mostra en aquest enregistrament confirma la idoneïtat de la trobada mútua, al voltant d’una partitura exigent i summament expressiva, que porta al límit, i de fet transcendeix, les expectatives de l’oient. Jacobo Zabalo + RECOMANAT PER ALS AMANTS DE LA MÚSICA DEL SEGLE XX, PERÒ TAMBÉ PER A TOTS AQUELLS QUE CONSIDEREN MASSA CRÍPTIC EL LLENGUATGE DE LA MÚSICA CONTEMPORÀNIA. CONTEMPORÀNIA LA FLEXIBILITAT EN LA DECLAMACIÓ DELS INSTRUMENTS I EL SEU AMPLI ESPECTRE DE SONORITATS OBREN UNA FINESTRA AL PASSAT BARCELONA CLARINET PLAYERS Czernowitzer Skizzen Alexander Kukelka. Barcelona Clarinet Players. Orpheus Classical, 2017 La segona gravació dels Barcelona Clarinet Players, conjunt format per quatre clarinetistes de qualitat incontestable, és un treball seriós, que ofereix una gamma de sonoritats i ritmes summament fascinant. L’ensemble interpreta música d’Alexander Kukelka, concretament els seus Czernowitzer Skizzen, del 2004. Es tracta de dotze esquetxos o esbossos, amb els quals es submergeix en la música tradicional hebrea gestada en un gresol de cultures, com ho va ser Czernowitz, actualment denominada Txernivtsí, a Ucraïna. Una localitat anomenada “la petita Viena” al començament del segle XX que està a prop d’Alemanya, Hongria, Polònia, Rússia i Romania. El compositor, austríac, treu a la llum la confluència de tradicions i gèneres (marxes, valsos, etc.), tot evocant atmosferes que recorden nostàlgicament aquell “món d’ahir” al qual es va referir Stefan Zweig. La flexibilitat en la declamació dels instruments i el seu ampli espectre de sonoritats, desplegades en savi contrapunt pels músics catalans, obren una finestra al passat i fan presents al seu torn algunes de les músiques que recuperadors del folklore com Brahms o Bartók van tenir presents, i que podem entreveure en les calidoscòpiques simfonies de Mahler. Es tracta aquí d’un exercici creatiu, no una mera recomposició, reeixit en la mesura que suscita una vivència d’aquella altra realitat: realitat remota, mai viscuda, però musicalment realitzada. Jacobo Zabalo + UNA OPORTUNITAT PER A AQUELLS AMANTS DE LA MÚSICA I L’ART DEL MÓN D’AHIR SUGGERIT PER STEFAN ZWEIG. 59 ACCENTS “LA INTERPRETACIÓ DESTACA PER UN APASSIONAMENT EN QUÈ VIRTUOSISME I POESIA VAN AGAFATS DE LA MÀ PER PROPORCIONAR-NOS UNA VERSIÓ CARREGADA D’INTENSITAT” CAMBRA QUINTET LA TRUITA Franz Schubert Anne-Sophie Mutter, violí. Daniil Trifonov, piano. Hwayoon Lee, viola. Maximilian Hornung, violoncel. Roman Patkoló, contrabaix. Obres de Franz Schubert. Deutsche Grammophon, 2017. PIANO IGNASI CAMBRA Live in Barcelona Obres de Grieg (Suite Holberg, op. 40) i Rachmàninov: Preludis (selecció). Solé Recordings, 2016. Tenim l’oportunitat d’escoltar la primera gravació discogràfica del pianista Ignasi Cambra, un volum enregistrat al Palau de la Música Catalana durant un recital que suposava el seu retorn a Barcelona després d’una estada de vuit anys d’estudi als Estats Units. Deixeble, entre d’altres, d’Attenelle, Toradze i Pressler, el talent d’aquest pianista cec ha fascinat per la seva infal·libilitat tècnica, per la seva musicalitat i per un altíssim nivell expressiu, essent considerat per Gergiev com “algú que pot parlar a través del piano”. La primera obra que inclou l’enregistrament és la Suite Holberg d’Edvard Grieg, una composició que com el propi pianista explica va conèixer mitjançant una audioguia quan de petit visitava amb els seus pares el Museu del Louvre. Anys després en descobriria la versió per a piano i ara ens en transmet una lectura plena de sensibilitat i expressió, tot pouant en la música cortesana del XVIII que Grieg va plasmar en aquesta suite dedicada a l’humanista Ludwig Holberg (1684-1754). Si el refinament destaca en aquesta interpretació, l’aprofundiment dins un romanticisme punyent i de sonoritats inconfusibles acompanya la seva versió de tres Preludis de Rachmàninov curosament escollits. Compositor que sempre acompanya les actuacions de Cambra, la interpretació destaca per un apassionament en què virtuosisme i poesia van agafats de la mà per proporcionar-nos una versió carregada d’intensitat. La pròpia tria de tres dels Preludis més bells de Rachmàninov –com són els números 10 i 12 de l’opus 32 i el fascinant número 7 de l’opus 23–, denota el bon gust amb què Ignasi Cambra revesteix les seves interpretacions amb uns programes curosament escollits. Lluís Trullén + PER A QUI VULGUI GAUDIR DEL TALENT D’UN DELS NOSTRES PIANISTES MÉS DESTACATS AL SERVEI DE GRIEG I RACHMÀNINOV. 60 • REVISTA MUSICAL CATALANA El Quintet en La major, op. 114, “la Truita” de Franz Schubert és la peça central del disc en què la discogràfica Deutsche Grammophon uneix dues de les seves principals estrelles, la violinista Anne-Sophie Mutter i el pianista Daniil Trifonov. El quintet el completen Hwayoon Lee a la viola, Maximilian Hornung al violoncel i Roman Patkoló al contrabaix. Si bé a l’inici de l’obra Mutter es mostra incontenible i eclipsa els seus companys, el conjunt sembla extreure de la seva energia desbordant el material de treball per construir una interpretació dominada pel contrast d’intensitats. Així passa en el primer moviment, en el qual el diàleg virtuós entre Mutter i Trifonov ens guia de manera exuberant a través d’un joc d’articulació i de pes fins a un món ric en matisos de color i intensitat. El quintet pren, en aquests moments, una dimensió enorme, gairebé orquestral, però sempre sap tornar al so cambrístic, en moviments flexibles amb els quals els seus membres s’uneixen i es separen. Tot i alguns excessos de Mutter, el quintet dona l’espai necessari a cadascun dels membres i mostra un fraseig de conjunt convincent. El disc es complementa amb el Trio per a piano, violí i violoncel en Mi bemoll major en un sol moviment, “Nocturn”, i dos arranjaments per a violí i piano de cançons de Schubert, Ständchen del cicle Schwanengesang i el conegudíssim Ave Maria, peça que Mutter té al seu repertori habitual de bisos. Amb aquestes tres obres baixem progressivament a un món més íntim, dins del qual descobrim un duo capaç de mostrar-nos la riquesa de l’obra de Schubert i fer-nos-la escoltar com mai abans ho havíem fet. Miquel Gené + RECOMANAT PER GAUDIR D’UNA TRUITA QUE COMBINA LA GRANDILOQÜÈNCIA ORQUESTRAL I LA SUBTILESA CAMBRÍSTICA. LLIBRE JAUME RADIGALES El espectáculo operístico 354 pàgines. Barcelona. Huygens Editorial, 2017. “IDEAL PER A ESPERITS INQUIETS QUE VULGUIN DESCOBRIR PER QUÈ VAL LA PENA ENDINSAR-SE EN L’ÒPERA” La bibliografia sobre el gènere operístic és nombrosa, però no sempre és fàcil trobar-la en traduccions en llengua castellana i catalana. Menys fàcil encara és trobar-ne edicions fetes des de casa que puguin aportar quelcom d’innovador i interessant al coneixement divulgatiu sobre un gènere mal considerat elitista. El llibre, publicat recentment per Huygens Editorial en la seva col·lecció de llibres sobre música anomenada “La Sonata de Vinteuil”, aconsegueix diversos objectius entre els ja apuntats. El seu autor, Jaume Radigales, doctor en història de l’art i professor d’història de l’òpera, estètica i cinema a la Universitat de Barcelona i a la Universitat Ramon Llull, treu l’etiqueta d’art minoritari i exclusiu al gènere operístic i ho raona perquè l’òpera és el cinema dels nostres dies. Dividit en dos grans blocs, fonaments del gènere i història de l’òpera, les principals innovacions de l’edició apareixen en aquest primer apartat. Són essencials i summament interessants les seves aportacions en l’àmbit de la dramatúrgia operística, en posar exemples totalment actualitzats i de vigència als teatres operístics dels nostres dies. També és interessant l’atrevit i necessari apartat sobre crítica operística –tan bescantada actualment– i la pervivència i el futur del gènere gràcies als mitjans de comunicació, les xarxes socials i l’àmbit digital, així com la inserció de l’espectacle operístic en l’àmbit del cinema, un binomi en plena expansió. L’apartat històric queda limitat per la dificultat d’establir fets històrics que són encara contemporanis, i a l’apartat d’òpera espanyola es troba a faltar un esment de l’injustament oblidat Teatre Líric. Amb tot, el llibre no és un nou Òpera per a dummies i en cap cas busca desmuntar tòpics per mitjà de la broma, tot i ser un text introductori fluid i amè per a qualsevol melòman que tingui una mínima inquietud a conèixer per què val la pena introduir-se en aquest univers artístic apassionant. Mercedes Conde Pons 61 FONS MUSICALS DE CATALUNYA (8) FONS LLUÍS VIADA (MATV) Text Neus Cabot i Sagrera · Fotografies IFMuC El Fons Lluís Viada es conserva al Museu-Arxiu de Santa Maria de Mataró i està integrat, majoritàriament, pel repertori escrit i interpretat per aquest compositor entre els anys 1885 i 1927, època en què regí el magisteri de l’orgue de l’Església Parroquial de Santa Maria de Mataró. El fons conté 163 composicions (131 “manuscrits d’autor”, 27 “manuscrits anònims” i 5 “impresos”) i es conserva en 6 capses d’arxivador. Lluís Viada i Castellà (1849-1934) pertanyia a una família d’antics menestrals i pescadors de Mataró. Degué començar la seva formació a l’escolania de Santa Maria durant els primer anys en què Manuel Blanch en regia el magisteri; passà després a l’Escola Municipal de Música de Mataró, que dirigia Jaume Isern (1798-1880), organista de la parroquial. Viada completà els estudis d’harmonia, piano i orgue amb Isern. El 1862 Viada començà a actuar de coadjutor a mesura que minvaven les facultats d’Isern. L’agreujament de l’estat de salut d’Isern va fer que, a partir del 1877, Viada assumís de forma interina el magisteri de l’orgue de Santa Maria. Tanmateix, qui succeí Isern el 1880 fou el prevere vigatà Salvador Puigsech, professor de música del Col·legi Valldemia, el qual es feu càrrec del magisteri entre el 1880 i el 1884, any en què deixà la plaça de Mataró per ocupar la d’Igualada. Malgrat la titularitat del magisteri conferit a Puigsech, Viada seguí fent sonar l’orgue de Mataró durant les celebracions de més solemnitat. La condició laica de Viada –casat i amb quatre fills– li impedí de prendre’n possessió en aquell moment, atès que l’Ajuntament, patró del magisteri, exigia que el seu titular fos prevere o que es trobés en disposició de rebre els ordes sagrats; això no obstant, el 1885, després de la marxa de Puigsech, el Consistori va optar per concedir-li la plaça d’organista, càrrec que va poder exercir fins al 1927. Viada havia opositat el 1883 al La partitura de Dies iræ de Lluís Viada i la portada del seu Vals brillante. magisteri de capella, vacant pel decés de Manuel Blanch, però el tribunal el concedí a Francesc Mas, mestre de cant del Seminari Conciliar de Barcelona, antic escolà de Santa Maria de Mataró, on exercí de cabiscol i substitut del mestre Blanch durant les seves absències. Tot i que rebé ofertes de places importants i força més remunerades, Viada preferí romandre a la cadireta de l’orgue mataroní. La seva vida transcorregué tocant a totes les funcions religioses de Mataró i donant classes de piano a diverses cases de la ciutat. El virtuosisme i la seva faceta d’improvisador eren ben reconeguts en el seu entorn. Pocs dies després del seu traspàs, el «Diari de Mataró» feia esment de les “improvitzacions genials i fragments de música simfònica de Beethoven, Mendelsson, Schuman, que ell arranjava instantàniament per orgue”. Viada també va formar part de diversos conjunts de música de cambra, sent potser el més notable el que formà amb Gaspar Gual, Enric Constans i Teodor Solà. En el seu fons predominen els gèneres propis del repertori eclesiàstic de finals del segle XIX, per a diversos formats vocals, amb acompanyament d’harmònium, orgue o piano –com els seus Requiems del 1888 i el 1892–, i diverses obres de música de saló, algunes de les quals van ser editades per Iberia Musical i Manuel Tarafa. L’edició impresa del catàleg MatV va veure la llum l’abril del 2010 conjuntament amb el Fons de la Capella de Música de Santa Maria de Mataró (MatC) i el Fons Joan Fargas (MatF)1. https://ifmuc.uab.cat/ collection/MatV Gregori i Cifré, Josep Maria – CABOT I SAGRERA, Neus. Inventaris del fons musicals de Catalunya. Volum 4: Fons del Museu-Arxiu de Santa Maria de Mataró. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació; [Bellaterra]: Universitat Autònoma de Barcelona, 2010.- Arxius i documents. Eines de recerca, núm. 7. 1 62 • REVISTA MUSICAL CATALANA Núm. 361 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 1 2 3 5 6 7 8 9 10 11 4 5 6 7 8 9 10 11 3 0 0 3 6 9 3 0 2 3 per Eduard V. Patsi 1 0 1 0 2 6 20 3 4 4 9 5 1 6 1 19 7 A I C N A N O S S I D 9 8 N C I T A N B L T E A N I N E T I L T T A R I N O O 8 Solucions Núm.360 9 C O N S O N A O R G A N I S R E UM S R E S AA A L T R NS L L A U T A S S A S DS F S S A OI A R U O L PL G E F L A IU O B O C H NE T O N A C AI 1 10 Verticals 1. Interpretació d’un grup de membranòfons, o tempesta forta i curta amb pluja, vent i tronada. | 2. Grups de notes que sonen alhora. Notorietat pública a la qual aspiren molts músics (cap amunt). | 3. Miklos, compositor hongarès que va triomfar a Hollywood (amb Ben Hur, per exemple). Un dels primers ordinadors amb programari musical, malgrat que es dedicaven especialment als videojocs. | 4. Per on ha de passar el botó. Pergolessi o Penderecki. Novena hora del cant gregorià (cap amunt). | 5. La gran editorial operística italiana (Rossini, Donizetti, Bellini, Verdi, Puccini...) fent la vertical. Unitat de mesura temporal corresponent a 24 hores. | 6. Abans de King Cole. El que fa la madrastra amb la protaginsta a La Cenerentola de Rossini (cap amunt). Donizetti o Dallapiccola. | 7. Limiten el compositor Iradier. La música n’és un. Albéniz o Adams. En Vidal vocàlic. | 8. Introducció (en llatí) com ara la del Requiem de Mozart. | 9. Unió Europea. Tornarà a lluir. | 10. Ciutat on va néixer el director Marcel Mihalovici. 440 cap amunt. 11. Pont de violí cap amunt. De l’òpera de Wagner n’hem dit El capvespre dels déus, però podíem haver-ne dit així. La princesa galàctica amb música de John Williams (cap amunt). 4 11 Horitzontals 1. El violinista del Trinat del diable. Així adoraven el president Els Joglars. | 2. Tocaríeu acords per posar-vos d’acord. | 3. Nen prodigi vienès. Nin-non consonàntic. Corneta, Contrabaix o Cornamusa. | 4. Prendran brous desordenats. Abans anava dins un sobre lacrat, ara si en reps una és una factura (del revés). | 5. La de l’alegria es canta al final de la Novena de Beethoven. Josep, gran tenor català, que baixa per l’11 vertical. | 6. Dues de Rimski i de Kórsakov. En porta a banda i banda del cinturó el xèrif de La fanciulla del West de Puccini. | 7. Una batuta. Albinoni o Amati. Ruc escuat. Podrien ser fils, vils o de Sils. | 8. Acostuma a empastifar la cara del pallasso amb música sincronitzada. A vegades al director li pot sortir volant. | 9. La recordava Víctor Jara amb el carrer mullat corrent cap a la fàbrica on treballava Manuel. Muti (Riccardo) vocàlic. | 10. En Dario ha quedat una mica despentinat. País on Barenboim va interpretar una peça de Wagner i es va muntar un escàndol (baixa per l’11 vertical). | 11. Guitarra, flauta o orquestra que sona amb les freqüències correctes. Si en menja el tenor, l’alè li canta més que la veu. Solucions Batutem! Núm. 1 2 17 19 13 19 63 CATALUNYA MÚSICA TRANSMISSIONS EN DIRECTE FEBRER Divendres 2 de febrer De les 20.05 a les 22.00 h (en directe) Herkulessaal de Munic TEMPORADA DE L’ORQUESTRA SIMFÒNICA DE LA RÀDIO DE BAVIERA, 2017-18 Jörg Widmann: Trauermarsch, per a piano i orquestra. Franz Schubert: Simfonia núm. 9, en Do, D. 944, “la Gran”. Yefim Bronfman, piano. Orquestra Simfònica de la Ràdio de Baviera. Dir.: Mariss Jansons. (90m) Diumenge 4 de febrer De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC, 2017-18 Anders Hillborg: Concert per a clarinet i orquestra. Göaran Fröst: Danses Klezmer núm. 1 i 2. Edward Elgar: Simfonia núm. 1, en La b, op. 55. Martin Fröst, clarinet. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: James Feddeck. (90m) 3, “Kaddish”. Nikolaj Znaider, violí. Ilona Krzywicka, soprano. Andrew Tarbet, narrador. Cor Lieder Càmera. Cor Madrigal. Cor Infantil Amics de la Unió. Big Band de l’Institut Guillem Catà i Coral Escodines. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Kazushi Ono. (90m) Dilluns 19 de febrer De les 20.00 a les 23.00 h (en directe) Gran Teatre del Liceu TEMPORADA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, 2017-18 Charles Gounod: Roméo et Juliette, òpera en cinc actes. Katerina Tretyakova, Tara Erraught, Susanne Resmark, Saimir Pirgu, David Alegret, Beñat Egiarte, Gabriel Bermúdez, Isaac Galán, Germán Olvera, Ruben Amoretti, Nicola Ulivieri i Stefano Palatchi. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Josep Pons. (150m) Diumenge 11 de febrer De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC, 2017-18 Ferran Cruixent: obra encàrrec de la Fundación SGAE i l’AEOS. Wolfgang Amadeus Mozart: Concert per a dos pianos i orquestra en Mi b, KV 365. Johannes Brahms: Simfonia núm. 1, en Do m, op. 68. Maria João Pires, piano. Ignasi Cambra, piano. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Kazushi Ono. (90m) Dissabte 17 de febrer De les 17.30 a les 23.15 h (en directe) Òpera Metropolitana del Lincoln Center de Nova York TEMPORADA DEL MET, 2017-18 Richard Wagner: Parsifal, òpera en tres actes, WWV 111. Evelyn Herlitzius, Klaus Florian Vogt, Peter Mattei, Ievgueni Nikitin, René Pape i Alfred Walker, entre d’altres. Cor i Orquestra de l’Òpera Metropolitana de Nova York. Dir.: Yannick Nézet-Séguin. (254m) Diumenge 18 de febrer De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC, 2017-18 Centenari Bernstein. Arnau Tordera: Et toca a tu (obra d’encàrrec). Aaron Copland: El Salón México. Max Bruch: Concert per a violí i orquestra núm. 1, en Sol m, op. 26. Leonard Bernstein: Simfonia núm. 64 • REVISTA MUSICAL CATALANA Maria Zifchak, Roberto Aronica, Dwayne Croft, Tony Stevenson, Stefan Szkafarowsky, Edyta Kulczak i Hyung Yun, entre d’altres. Cor i Orquestra de l’Òpera Metropolitana de Nova York. Dir.: Marco Armiliato. (230m) Diumenge 4 de març De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona EURORADIO PREMIUM CONCERTS SERIES. TEMPORADA DE L’ORQUESTRA DE LA GEWANDHAUS DE LEIPZIG, 2017-18 Steffen Schleiermacher: obra d’encàrrec. Alban Berg: Concert per a violí i orquestra, “a la Memòria d’un Àngel”. Felix Mendelssohn: Simfonia núm. 3, en La m, op. 56, “Escocesa”. Baiba Skride, violí. Orquestra de la Gewandhaus de Leipzig. Dir.: Andris Nelsons. (90m) MARÇ Dissabte 3 de març De les 19.00 a les 22.50 h (en directe) Òpera Metropolitana del Lincoln Center de Nova York TEMPORADA DEL MET, 2017-18 Giacomo Puccini: Madama Butterfly, òpera en tres actes. Ermonela Jaho, Dimecres 21 de març De les 20.00 a les 23.00 h (en directe) Palau de la Música Catalana TEMPORADA DE L’OBC, 2017-18 Igor Stravinsky: Cançó fúnebre, op. 5. Henri Dutilleux: Concert per a violí i orquestra “l’Arbre des Songes”. Igor Stravinsky: Petruixka, ballet en quatre escenes. Ilya Gringolts, violí. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Hannu Lintu. (90m) 64è CONCURS INTERNACIONAL DE MÚSICA MARIA CANALS DE BARCELONA “Gran final amb orquestra”. Cadascun dels finalistes escollits pels membres del jurat internacional interpretarà un concert del gran repertori simfònic per a piano i orquestra. Jove Orquestra Nacional de Catalunya. Dir.: Manel Valdivieso. (180m) Divendres 9 de març De les 20.30 a les 00.05 h (en directe) Teatre-Auditori Sant Cugat Dijous 22 de març De les 20.00 a les 22.00 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DELS AMICS DE L’ÒPERA DE SABADELL, 2017-18 Giuseppe Verdi: Don Carlo, òpera en quatre actes. Felipe Bou, Albert Casals, Carles Daza, Danil Sayfullin, Juan Carlos Esteve, Maite Alberola, Laura Vila, Laura Obradors, Queralt Aymerich, Alberto Espinosa i Anabel Pérez Real. Cor d’Amics de l’Òpera de Sabadell. Orquestra Simfònica del Vallès. Dir.: Daniel Gil de Tejada. (185m) CICLE EL SO ORIGINAL. JORDI SAVALL A L’AUDITORI, 2017-18 Johann Sebastian Bach: Passió segons sant Marc, BWV 247. Marta Mathéu, soprano. Raffaele Pé, contratenor. David Szigetvári, tenor. Reinoud van Mechelen, tenor. Konstantin Wolff, baix. VEUS-Cor Infantil Amics de la Unió. La Capella Reial de Catalunya. Le Concert des Nations. Dir.: Jordi Savall. (90m) Dissabte 10 de març De les 19.00 a les 22.50 h (en directe) Òpera Metropolitana del Lincoln Center de Nova York Dijous 22 de febrer De les 20.05 a les 22.00 h (en directe) Gewandhaus de Leipzig TEMPORADA DE L’OBC, 2017-18 Anton Bruckner: Simfonia núm. 8, en Do m. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Dennis Russell Davies. (80m) TEMPORADA DEL MET, 2017-18 Gioachino Rossini: Semiramide, òpera en dos actes. Angela Meade, Elizabeth DeShong, Javier Camarena, Ildar Abdrazakov, Ryan Speedo Green, Sarah Shafer, Kang Wang i Jeremy Galyonúm. Cor i Orquestra de l’Òpera Metropolitana de Nova York. Dir.: Maurizio Benini. (230m) Diumenge 11 de març De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC, 2017-18 Luigi Cherubini: Marxa fúnebre. Ludwig van Beethoven: Concert per a piano i orquestra núm. 1 en Do, op. 15. Simfonia núm. 2 en Re, op. 36. Enrique Bagaría, piano. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Víctor Pablo Pérez. (90m) Diumenge 18 de març De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona Diumenge 25 de març De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC, 2017-18 Claude Debussy: Printemps (Primavera), suite simfònica. Ludwig van Beethoven: Concert per a piano i orquestra núm. 5, en Mi b, op. 73, “Emperador”. Robert Schumann: Simfonia núm. 1 en Si b, op. 38, “Primavera”. Saleem Ashkar, piano. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Kazushi Ono. (90m) Dimarts 27 de març De les 20.00 a les 22.45 h (en directe) Gran Teatre del Liceu TEMPORADA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, 2017-18 Umberto Giordano: Andrea Chénier, òpera en quatre actes. Antonello Palombi, Carlos Álvarez, Sondra Radvanovsky, Yulia Mennibaeva, Sandra Ferrández i Anna Tomowa-Sintow, entre d’altres. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Pinchas Steinberg. (135m) I GAUDEIX DE LA MILLOR INFORMACIÓ MUSICAL I DE DESCOMPTES EN CONCERTS 20€ PER UN ANY (PAPER) 10€ PER UN ANY (DIGITAL) 25€ PER UN ANY (PAPER + DIGITAL) Els abonats als cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música gaudeixen d’un 30 % de descompte en el preu de subscripció a la Revista Musical Catalana. D’altra banda, els subscriptors de la Revista Musical Catalana tenen dret a un 20 % de descompte en la compra de dues entrades per concert a les taquilles del Palau de la Música Catalana, per als següents cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música de la temporada 2017-18: Palau Grans Veus, Bach, Piano, Cambra, Simfònics, Tardes, Cantates de Bach, Cicle Coral, Cicle Cor de Cambra del Palau, Concert de Sant Esteve, Intèrprets Catalans, Concerts Familiars, El Primer Palau, Orgue al Palau, Estiu al Palau, ECHO Rising Stars i ONCA. Més informació: www.revistamusical.cat/subscripcions 65 MELÒMANS NARCÍS COMADIRA~ POETA I PINTOR “LA MÚSICA ENS AFINA L’ÀNIMA” DE L’1 AL 22 DE FEBRER EXPOSICIÓ D’OBRES DE NARCÍS COMADIRA AL FOYER DEL PALAU L’any en què celebra el seu 75è aniversari, aquest gran poeta, pintor, dramaturg, traductor i assagista és també un melòman que necessita escoltar música cada dia perquè si no ho fa la troba molt a faltar. ¿Com va sorgir el seu amor per la música i què significa per a ell? Així ens ho explica. text Sílvia Díez “Per a mi la música significa entrar en un altre món diferent del de la comunicació habitual. Quan escolto una música que m’agrada em sento emportat cap a una altra dimensió. M’endinso en un món fet d’estructura, ritme, sentiment i intel·ligència. Encara que sembli agosarat, diria que és com entrar al món de l’esperit. Quan una música m’agrada soc al món de l’ànima. La música és un llenguatge on s’amaguen diferents idiomes. I, per la meva educació musical occidental, diguem-ho així, alguns no els entenc, com per exemple el de la música japonesa, que no em diu res...”, afirma Narcís Comadira, de qui el Palau de la Música exposa part de la seva obra de l’1 al 22 de febrer. SÍLVIA DÍEZ: Com va sorgir el seu amor per la música? NARCÍS COMADIRA: Imagino que va sorgir a l’àmbit familiar. El meu pare ens cantava cançons populars catalanes i era un fan de Puccini. Molts diumenges a la tarda es posava els long plays de la Tebaldi cantant Madama Butterfly. Tan bon punt vam saber llegir, la meva mare ens va fer anar als meus germans i a mi a classes de solfeig i piano. Vaig anar-hi fins als catorze anys, que em vaig estimar més anar a dibuix i pintura. Però, si vull ser just, he d’anomenar també la meva primera professora de piano, Teresa Cruz. Va ser ella qui em va fer conèixer Mozart. Em va regalar un llibre que en parlava i tenia petites partitures. Als onze anys, a l’escoltisme, cantàvem algunes cançons serioses, com per exemple El tell de Schubert. Antoni Domènech, el cap de secció, tocava el piano i ell em va ajudar a mantenir viva en mi la flama de la música. Al Seminari de Girona, mossèn Francesc Geli em va ensenyar gregorià. Era l’organista de la 66 • REVISTA MUSICAL CATALANA catedral i li agradava Bach. Ell me’l va fer descobrir. Aquest descobriment va madurar a Montserrat, on vaig ser-hi dels vint als vint-i-tres anys. Allà els pares Gregori Estrada i, sobretot, Cassià Just, organistes esplèndids, em van obrir l’ànima definitivament a la música del geni alemany. Amb Cassià Just, hi parlava sovint de música; ell em va descobrir Messiaen. SD: Però no toca cap instrument. NC: No, dissortadament no. Bé, quan ningú em sent, faig soroll amb el piano. De fet, el piano és el meu instrument. També el violoncel m’agrada molt. I, és clar, la veu. L’òpera m’agrada molt perquè m’agrada la veu i el teatre. Les que m’agraden més són les dels compositors més bons: Monteverdi, Händel, Mozart, Rossini, Bellini, Donizetti, Verdi, Puccini... SD: ¿Escolta música cada dia? NC: Sí, perquè si no ho faig, la trobo a faltar! Si soc fora, de viatge, quan torno en tinc autèntiques ganes. Això sí, no puc escoltar música quan escric poesia perquè em distreu. Només ho faig quan pinto, si he de fer una feina més aviat mecànica, com omplir un fons o preparar teles. SD: ¿La música ens fa sentir més vius? NC: No, o sí. Depèn. A vegades pot ser narcòtica. En tot cas es tracta d’una vida diferent, o d’un tast d’eternitat, com se sol dir. La funció de la música és la de qualsevol altra obra d’art: fer sentir, fer pensar, afinar l’ànima, comprendre, lloar. SD: ¿Tria la música que escolta en funció del seu estat d’ànim? NC: Suposo que sí. A vegades tinc ganes de Bach, d’altres de Mozart, de Chopin, de Schubert o Brahms... A vegades és l’estat d’ànim que voldria tenir el que em porta a escollir una música i no una altra. SD: ¿Va a gaires concerts? NC: De tant en tant sí que hi vaig. Recordo un Viatge d’hivern al Palau cantat per Mark Padmore. Precís, sever i emotiu. I una Passió segons sant Mateu, dirigida per Gardiner, en la qual em vaig emocionar profundament. Fa poc també vaig anar a sentir les Vespres de Monteverdi, dirigides per Herreweghe. Van suposar una experiència emotiva i mental notable. SD: Parli’m de les seves preferències. NC: M’agrada el gregorià, Monteverdi i Vivaldi. També Bach, Mozart, Beethoven, Schubert, Brahms, Chopin, R. Strauss, Fauré, Bartók. Alguns dels meus intèrprets preferits són: Göerne, Padmore, Faust, Alard, Horowitz, Rubinstein, Brendel, Sokolov, Schwarzkopf, Fink, el Quartet Casals i Casals, és clar! I pel que fa a peces preferides, tres exemples: El preludi dit “La gota d’aigua” de Chopin, l’“Adagio” del Concert 23 de piano i orquestra de Mozart i l’ària “Erbarme dich” de la Passió segons sant Mateu. T’hi podria afegir les Quatre últimes cançons d’Strauss. I l’“In paradisum” del Requiem de Fauré. SD: ¿Cuidem prou la música? NC: Ara la música a Catalunya està infinitament millor que no pas quan jo era jove, cosa que em reconforta. L’educació musical és indispensable per a l’educació global de la persona humana. Però crec que a l’escola es podria fer molt més. Un país on els nens i els joves estudien música, aprenen a llegir-la i a cantar o tocar un instrument, és un país amb futur. 67 68 • REVISTA MUSICAL CATALANA