Revista Musical Catalana. Núm. 368 Abril 2019 - maig 2019
Editorial/ Imprescindibles per Mercedes Conde Pons / Passacaglia per Albert Torrents/ En portada: Cleméntine Margaine. Primer l’amor per la música, després la professió per Mercedes Conde Pons/ Banda Municipal de Barcelona. En clau de futur per Ana María Dávila/ Pedagofia de l'audició ¿Tens oída musical? per Sofía Martínez/ Entrevista: Guillermo García Calvo.Filiació musical vienesa per Albert Torrens/ Reportatge:L'arxiu del museu de la música.Un cofre de tresors musicals per Albert Fontelles-Ramonet/ Actualitat: Robert Brufau.Director de l'Auditori per Javier Pérez Senz/ Reportatge:Maneres de viure i sentir la música. L'escolta de quatre músics per Martí Sancliment Solé/ Dossier: De la tonadilla a les tonadilleras. La tonadilla setcentista per Aurèlia Pessarrodona. L’empremta de la tonadilla per Aurèlia Pessarrodona/ L'ànima del so. Kenichi Yoshida. Ambaixador del tsugaru shamisen per Josep Barcons Palau / El compositor: Clara Schumann. Molt més que una mussa per Sílvia Pujalte/ Escenaris del món. Festival de Pasqua.Salzburg la ciutat dels festivals per Toni Colomer / Accents/ Fons musicals de Catalunya/ Música encreuada / Música a la ràdio/ Melòmans: Jordi Sierra i Fabra, escriptor
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
598003 771887 9 ABRIL-MAIG 2019 | 4€ 00368 REVISTA MUSICAL CATALANA NÚM. 368 368 BANDA MUNICIPAL DE BARCELONA En clau de futur GUILLERMO GARCÍA CALVO Filiació musical vienesa PASQUA A SALZBURG La ciutat dels festivals CLÉMENTINE MARGAINE CARMEN I AMNERIS AL GRAN TEATRE DEL LICEU DOSSIER: DE LES TONADILLAS A LES TONADILLERAS CELEBREM LA TEMPORADA DELS 20 ANYS ABONA’T A PARTIR DE L’1 D’ABRIL DE 3 A 12 TÍTOLS D ES C O B R E IX TO TA L A N O V A TEM P O R A DA 2019 / 2020 35% DTE liceu.cat TURANDOT PUCCINI OCTUBRE DOÑA FRANCISQUITA VIVES NOVEMBRE LA CLEMENZA DI TITO LOHENGRIN MOZART FEBRER · ABRIL ALCIONE MARAIS MAIG WAGNER MARÇ · ABRIL CARMEN BIZET JUNY AIDA VERDI GENER · FEBRER ENGLISH NATIONAL BALLET GISELLE D’AKRAM KHAN ABRIL IL BARBIERE DI SIVIGLIA ROSSINI JULIOL · AGOST Iréne Theorin FINS A UN EDITORIAL Mercedes Conde Pons Directora GUANYADORA DE TRES PREMIS OSCAR de l’Acadèmia de les Arts i Ciències Cinematogràfiques en l’edició d’aquest febrer del 2019 –millor pel·lícula, millor actor de repartiment (Mahershala Ali) i millor muntatge–, The green book de Peter Farrerlly s’ha convertit en la gran revelació cinèfila de la temporada, amb un rerefons musical, però sobretot i principalment social. The green book pren el nom de la guia turística per a viatges afroestatunidenca The negro motorist green book, un llibre que assenyalava els establiments on podien allotjar-se els afroamericans al sud dels Estats Units a l’època en què la segregació racial encara era una crua realitat. L’argument ens explica la història verídica d’amistat entre un pianista de jazz negre i el seu xofer blanc quan el primer decideix emprendre una gira de concerts pel sud dels Estats Units per reivindicar la dignitat com a artista negre acostumat a ser admirat –damunt dels escenaris– per un públic adinerat i, eminentment, blanc. Donald Walbridge Shirley va néixer a Florida i des de ben petit va ser introduït en la música. Als nou anys va ser acceptat al Conservatori de Leningrad per estudiar teoria musical amb Mittolovski, essent l’únic alumne negre acceptat per aquella institució. Més tard estudiaria a la Universitat Catòlica d’Amèrica, a Washington, i després d’abandonar durant un temps el piano, desanimat per la manca d’oportunitats per als músics clàssics d’ètnia africana, es va doctorar en psicologia a la Universitat de Chicago i arribà, fins i tot, a exercir de psicòleg en aquella ciutat. Don Shirley aspirava a interpretar Chopin, el seu compositor predilecte, però en aquella època, als anys cinquanta del segle XX, encara resultava una quimera aconseguir que els auditoris del seu país li permetessin tocar música “clàssica”. Animat per la discogràfica Cadence Records, es va introduir en la interpretació de la seva pròpia música, improvisació a cavall del jazz amb clares influències de la música clàssica. Durant els anys seixanta va decidir emprendre una gira pel sud dels Estats Units i, conscient del perill que això implicava encara en aquella època, va contractar el porter d’una discoteca de Nova York, Tony “Lip” Vallelonga, de família d’origen italià emigrada a Nord-amèrica, perquè li fes de xofer. La peculiar imatge d’un negre de tarannà i gustos exquisits essent conduït per les carreteres del sud dels Estats Units per un xofer blanc, rude i de baixa condició social, devia sobtar tant els guetos de famílies adinerades d’ètnia blanca posseïdors de grans latifundis treballats per homes i dones de raça negra, com els propis negres del Sud que veien en l’estranya parella formada per Don Shirley i Tony Vallelonga una espècie de distopia inversemblant que no feia sinó aprofundir en la ferida d’una injustícia humanitària. En aquest injust joc de miralls, Don Shirley ens recorda el Gustav Mahler que deia que es considerava tres vegades apàtrida, perquè era “un bohemi a Àustria, un austríac entre alemanys i un jueu a tot el mon”. El pianista no era prou negre per ser considerat negre pels “seus”, ni prou blanc per ser considerat un blanc entre la societat benestant, ni prou músic per poder ser valorat en l’àmbit clàssic. Sense pretendre tenir un vessant moralista, la pel·lícula ens mostra com l’home transcendeix l’artista i ens recorda que, qualsevol persona damunt d’un escenari està posant a l’escrutini d’un públic –sovint incrèdul– els seus sentiments, les seves pors i les seves frustracions, però també el seu goig i les il·lusions més profundes. Perquè, tal com diu Vallelonga al film: “El geni no basta, fa falta valor per canviar els cors”. LES PROPOSTES DE LA DIRECTORA 1 2 ARRELS, PREMI ENDERROCK VIII EDICIÓ DEL MIXTUR Arrels del Trio Pedrell va rebre el Premi de la Crítica 2018 dels Premis Enderrock. Format per Christian Torres (violinista), Ferran Bardolet (violoncel·lista) i Jordi Humet (pianista), va publicar el 2018 a Ficta Around Music el Trio núm. 1 en Si major (en primer enregistrament mundial) de R. Gerhard i els Nocturns-trio, op. 55 de F. Pedrell, primera gravació mundial amb harmònium amb l’organista Juan de la Rubia. www.ficta.cat El festival de músiques de recerca i creació interdisciplinària, tindrà lloc del 25 d’abril al 5 de maig a la Fabra i Coats-Fàbrica de Creació, i congregarà l’avantguarda de l’experimentació sonora. Es combinaran concerts i tallers d’improvisació, composició i interpretació amb diverses instal·lacions sonores. Enguany hi sobresurten Stefano Gervasoni, Tristan Murail, Stefan Prins, Mauricio Sotelo i formacions com el Quatour Diotima. www.mixturbcn.com 3 EL NUS I LA FLOR És el darrer poemari, llibre-disc i objecte d’art d’Enric Casasses. Un treball impecable que presenta cada pàgina com un llenç d’un pintor i inclou cançons en un cedé –delicadament cantades per la soprano Maria Mauri– que són poemes, versets i haikus tan suggeridors com el titulat “Compendre”: “La natura sovint diu que la mort regna arreu però tot el que es veu és viu. / Els homes fan esforços per compendre i al capdavall és el que es viu que es veu. / I és que tot el que és viu es veu”. EDITORIAL ..................................................... 3 IMPRESCINDIBLES .................................. 6 WWW.REVISTAMUSICAL.CAT Núm. 368 • Abril -Maig 2019 5a Època • Any XXXV www.revistamusical.cat facebook.com/ revistamusicalcatalana twitter.com/RevistaMusCat Instragram/revistamusicalcat Consell editorial: Rafael Argullol, Josep M. Busquets, Salvador Cardús, Benet Casablancas, Jaume Comellas, Gabriel Ferrer, Joaquim Garrigosa, Albert Guinovart, Carles Guinovart, Lluís Millet i Loras, Ramon Muntaner, Antoni Pallès, Àlex Robles Fitó, Antoni Ros Marbà i Àlex Susanna. Direcció: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Redacció: Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 Consell de Redacció: Josep Barcons, Mercedes Conde Pons, Elena Cuesta, Sílvia Díez, Javier Pérez Senz, Toni Quero i Pere Romanillos. PASSACAGLIA ............................................. 8 Edita: Som Sàpiens Publicacions Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana Conceptualització i realització editorial: www.som.cat Director de l’àrea: Pere Romanillos promanillos@sapienspublicacions.cat Coordinació: Sílvia Díez Disseny editorial: Cristina Ristol CLÉMENTINE MARGAINE Primer l’amor per la música, després la professió ....... 12 REPORTATGE BANDA MUNICIPAL DE BARCELONA En clau de futur .................................................... 16 PEDAGOGIA DE L’AUDICIÓ Impressió: Rotocayfo (Impresia Ibérica) ¿TENS OÏDA MUSICAL? Les preguntes clau ................................................ 20 Distribució UDL Libros ENTREVISTA Il·lustració: Roger Pibernat Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Membre de l’APPEC Membre de CEDRO Versió digital: iQuiosc.cat GUILLERMO GARCÍA CALVO Filiació musical vienesa ...................................... 24 REPORTATGE L’ARXIU DEL MUSEU DE LA MÚSICA Un cofre de tresors musicals ........................................ 28 Col·laboren en aquest número: Josep Barcons, Antoni Colomer, Jaume Comellas, Mercedes Conde Pons, Ana María Dávila, Sílvia Díez, Albert Fontelles-Ramonet, Montserrat Giménez i Mas, Javier Pérez Senz, Aurèlia Pessarrodona, David Puertas, Sílvia Pujalte, Martí Sancliment Solé, Eduard Sant Chalois, Albert Torrens, Eduard V. Patsi i Jacobo Zabalo. ACTUALITAT ROBERT BRUFAU Director de L’Auditori ................................................... 32 REPORTATGE Publicitat: Mercedes Conde Pons mconde@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Portada: Clémentine Margaine Foto: Quim Roser EN PORTADA Mariona Carulla i Font, presidenta c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 93 295 72 00 Palau de la Música Catalana, telèfon d’atenció al client: 902 442 882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat www.orfeocatala.cat Amb el suport de: Els articles publicats a la «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. MANERES DE VIURE I SENTIR LA MÚSICA L’escolta de quatre músics ................................... 34 DOSSIER DE LA TONADILLA A LES TONADILLERAS La tonadilla setcentista ................................... 38 L’empremta de la tonadilla ............................ 42 getty 16 38 L’ÀNIMA DEL SO KENICHI YOSHIDA Ambaixador del tsugaru shamisen ................... 46 EL COMPOSITOR CLARA SCHUMANN Molt més que una musa ...................................... 50 ESCENARIS DEL MÓN FESTIVAL DE PASQUA 52 24 Salzburg, la ciutat dels festivals ........................ 52 ACCENTS ...................................................... 56 MÚSICA ENCREUADA ....................... 63 MÚSICA A LA RÀDIO .......................... 64 MELÒMANS JORDI SIERRA I FABRA Escriptor ............................................................... 66 La no té banstra Revist a da Escol sonora. t a al nos -la tre we b 20 COL·LABOREN EN AQUEST NÚMERO Albert Torrens periodista, i una de les veus habituals de l’emissora de ràdio Catalunya Música, entrevista el director d’orquestra madrileny Guillermo García Calvo. Sofia Martínez especialista en entrenament Auditiu, musicòloga, flautista i doctora en teoria i crítica de les arts. Professora de percepció auditiva de l’ESMUC i coordinadora de divulgació musical de l’OCNE i l’OSCYL. Albert Fontelles-Ramonet graduat per l’ESMUC, doctorand a la UAB, intèrpret, professor i divulgador musical especialitzat en el patrimoni musical català. Ens presenta els tresors de l’Arxiu del Museu de la Música. Sílvia Pujalte és doctora enginyera de telecomunicacions i es dedica també a la divulgació musical, especialment al lied. Repassa la vida i obra de Clara Schumann. Aurèlia Pessarrodona musicòloga, cantant i dibuixant, és especialista en teatre musical del segle XVIII hispànic i l’autora del dossier De la tonadilla a les tonadilleras. IMPRESCINDIBLES PROGRAMACIÓ CATALUNYA ABRIL 01/04. La soprano sueca Iréne Theorin, que tantes vetllades inoblidables ha deixat al Gran Teatre del Liceu amb les òperes de Richard Wagner, afronta per primer cop una òpera italiana al teatre de les Rambles amb La Gioconda de Ponchielli. L’acompanya un elenc nodrit de cantants experimentats i de gran categoria, com són Dolora Zajick, Ildebrando D’Arcangelo i María José Montiel, sota la direcció de Guillermo García Calvo. www.liceubarcelona.cat 04/04. Presentat pel Palau de la Música Catalana i L’Auditori com a candidat per participar al cicle ECHO Rising Stars, el baríton barceloní Josep-Ramon Olivé, acompanyat pel pianista Ian Tindale, està realitzant al llarg de la temporada 2018-19 una gira per tots els auditoris europeus membres de l’ECHO. Al Palau de la Música Catalana aterra amb lieder de Schubert, Korngold, Mahler, Strauss i el cicle Chansons trouvées, signat per la compositora catalana Raquel GarcíaTomàs. www.palaumusica.cat 10/04. Un any més la Passió segons sant Mateu de J. S. Bach ocupa la cartellera de les principals sales de concerts del món en dates properes a la Setmana Santa. Al Palau de la Música Catalana (10/04), hi actuaran els Gabrieli Consort & Players, sota la direcció de Paul McCreesh, mentre que a L’Auditori (16/04) ho farà novament Jordi Savall després de la primera experiència el 2015 al Palau amb el relat més famós de la Passió de Jesucrist. www.palaumusica.cat i www.auditori.cat 10/04. Ibercamera i L’Auditori propicien el retorn de la Mahler Chamber Orchestra i el director Pablo HerasCasado en un programa Manuel de Falla cent per cent, amb la inclusió dels ballets El sombrero de tres picos i El amor brujo. D’aquest programa, en faran un enregistrament en viu per al segell Harmonia Mundi en un projecte de tres enregistraments, el primer dels quals va tenir lloc el 2017 amb la Freiburger Barockorchester. www.auditori.cat 24/04. Basada en les Metamorfosis d’Ovidi i estrenada per Quaresma, l’òpera Semele de Händel va representar 6 • REVISTA MUSICAL CATALANA DEL 12 AL 14 D’ABRIL AL TEATRE LLIURE DE BARCELONA javier del real 03/04. La violinista holandesa Janine Jansen torna a Barcelona en un recital a L’Auditori acompanyada al piano per Alexander Gavrylyuk, en què interpretaran les Sonates de Schumann –que evoquen la fragilitat mental del compositor poc abans de morir–, de Prokófiev –en aquest cas escrita originalment per a flauta i piano com un divertiment durant els descansos del rodatge d’Ivan el Terrible– i de Franck, amb una peça central del repertori per a violí. www.auditori.cat ÒPERA JE SUIS NARCISSISTE ARRIBA AL TEATRE LLIURE ESTRENADA EL 6 DE MARÇ PASSAT a la temporada del Teatro Real de Madrid, Je suis narcissiste, la nova òpera de Raquel García Tomás (Barcelona, 1984), arriba al Teatre Lliure barceloní de bracet d’Òpera de Butxaca i Nova Creació els dies 12, 13 i 14 d’abril de 2019. Com el títol explicita, l’òpera parla del narcisisme, aquell sentiment de percepció d’un mateix que impulsa a fer-ho tot de manera grandiloqüent, fins i tot havent oblidat la raó per la qual es fa. Amb l’humor negre com a premissa, Je suis narcissiste –sobre un llibret d’Helena Tornero– presenta la història d’una organitzadora d’esdeveniments culturals que viu cada dia com una carrera d’obstacles que s’interposen entre ella i la seva felicitat. Els esdeveniments la desborden i les persones la deixen submergida en una sensació de soledat. Un gat mort és el desencadenant del seu col·lapse emocional, que la fa anar a la consulta d’un psiquiatre, que li exposa un seguit de teories tan excèntriques com ell mateix. I aleshores tots dos s’endinsen en una experiència transformadora (o no). Les veus d’Elena Copons, María Hinojosa, Toni Marsol i Jordi Ribalta se sumen a l’Orquestra Simfònica Camera Musicae, amb direcció escènica de Marta Pazos. • Del 12/04/19 al 14/04/19 (cal consultar horaris). Producció d’Òpera de Butxaca i Nova Creació, en col·laboració amb el Teatro Real, Teatro Español de Madrid i Teatre Lliure de Barcelona • Preus: de 9 a 29 € • Organitza: Teatre Lliure. www.teatrelliure.com un escàndol per l’aparició d’una relació adúltera a escena. John Eliot Gardiner i els seus Monteverdi Choir i English Baroque Soloists recuperen aquesta òpera després d’una dècada en què Gardiner no aborda el títol operístic de Händel. www.palaumusica.cat 25/04. Un dels cors amateurs més actius de l’actual panorama coral català, el Cor Anton Bruckner, que dirigeix Júlia Sesé, presenta a L’Auditori un programa titulat “La llum de la neu”, amb obres com el cicle de Poulenc Un soir de neige i d’altres més contemporànies, com ara Snø, del compositor català Pol Requesens. El programa inclou també obres de Bernat Vivancos, Josep Ollé, John Rutter i Eric Whitacre. www.auditori.cat MAIG 03/05. El cicle Sampler Sèries convoca en una mateixa jornada el seu públic a escoltar el recital pianístic de Neus Estarellas, en què interpretarà Serynade de Helmut Lachenmann, considerada una de les grans obres del piano contemporani, i Thema mit 840 Variationen d’Enno Poppe. Tot Suzanne Vega 10/05. El Cor de Cambra del Palau, sota la direcció de Simon Halsey, interpretarà al seu cicle coral al Palau de la Música Catalana un programa de música coral a cappella d’autors com l’anglès Ch. H. H. Parry, el català Josep Maria Guix –compositor convidat de la temporada–, el letó Ēriks Ešenvalds i l’estrena d’una obra d’encàrrec al nord-americà David Lang. www.palaumusica.cat 13/05. No per poc freqüent Les pêcheurs de perles és una òpera menor del catàleg de Georges Bizet, autor de la cèlebre Carmen. Aquest títol torna a la Ciutat Comtal després de 55 anys sense escoltar-se a Barcelona. En dates properes (18/05) Agrippina de Händel –representada fa sis anys al Liceu– tornarà en versió de concert amb una única funció a major glòria de cantants lluminosos, com Joyce DiDonato, Franco Fagioli o Luca Pisaroni. www.liceubarcelona.cat CONTEMPORÀNIA CICLE PHILIP GLASS AL PALAU UN DELS COMPOSITORS ESTENDARDS del minimalisme musical, Philip Glass (Baltimore, 1937), és objecte enguany d’un cicle retrospectiu al Palau de la Música Catalana. Si al gener el pianista islandès Víkingur Ólafsson va oferir un recital amb l’obra pianística de Glass, al maig s’hi congreguen quatre concerts ben diferenciats. L’organista Iveta Apkana contraposa Bach i Glass en un recital amb l’orgue del Palau (11/05), mentre que l’Orfeó Català, sota la direcció de Simon Halsey, interpretarà obra coral amb la participació al piano del mateix Philip Glass (21/05). El Collegium Vocale Gent i l’Ictus Ensemble, amb la participació de la cantant Suzanne Vega protagonitzen una versió concertant de la famosa òpera Einstein on the beach (27/05), estrenada al Festival d’Avinyó el 1976 i una de les òperes més impactants del darrer quart del segle XX. El Quartet Gerhard interpretarà el Quartet núm. 2 de Philip Glass (28/05) i, per últim, l’ensemble BCN216, sota la direcció de Francesc Prat, oferirà un concert amb obres dels dos compositors convidats de la temporada: Philip Glass i Josep Maria Guix (29/05). • De l’11/05/19 al 29/05/19 (cal consultar horaris). Cicle Philip Glass • Preus: de 15 a 60 € • Organitza: Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana. www.palaumusica.cat 18/05. Els Amics de l’Òpera de Sarrià finalitzen la cinquena temporada de cambra al Teatre de Sarrià amb la més famosa de les òperes de cambra i l’ideal d’òpera bufa, Il matrimonio segreto de Domenico Cimarosa. Amb la participació de l’Orquestra Barcelona Concertante, sota la direcció d’Assunto Nese i un repartiment per concretar, l’òpera –un homenatge a Mozart– sonarà durant dos dies al Teatre de Sarrià. www.amicsoperasarria.com reconeguda soprano alemanya Diana Damrau arriba al cicle Grans Veus amb un programa variat que inclou lieder de F. Mendelssohn, F. Liszt, S. Rachmàninov, M. Ravel, C. Debussy i F. Poulenc, entre d’altres. Ocasió única per escoltar un repertori que sonarà nou en la combinació de la veu humana i la corda polsada de l’arpa. www.palaumusica.cat 22/05. L’encís de l’arpa –en les mans de l’arpista francès Xavier de Maistre– acompanyant la veu de la 24/05. Abans d’iniciar la gira internacional que portarà l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya, sota la direcció del seu titular, Kazushi Ono, a la terra nadiua del director japonès, la temporada de l’OBC es clou amb la versió en concert de l’òpera Turandot de Puccini –amb les veus de Jennifer Wilson, Simon O’Neill i Carmen Solís– amb què DE L’11 AL 29 DE MAIG AL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA george holz seguit, l’internacional Quatour Diotima estrenarà el Quartet de corda núm. 3, “Era” de Joan Magrané, en un concert en què sonaran també obres de Gervasoni i Lachenmann. www.auditori.cat viatjaran poc després al país del sol naixent. www.auditori.cat Selecció realitzada per Mercedes Conde Pons AQUESTA CARTELLERA POT PRESENTAR CANVIS DE DARRERA HORA. Salvador Brotons FESTIVAL DE L’11 AL 21 D’ABRIL AL FESTIVAL DE PASQUA DE CERVERA paul quackerbush FESTIVAL DE PASQUA DE CERVERA EL FESTIVAL DE LA CAPITAL DE LA SEGARRA enceta la novena edició en un any en què Cervera assumeix el títol de Capital de la Cultura Catalana i la programació té l’apadrinament del director i compositor Salvador Brotons, que ha rebut l’encàrrec de compondre una obra que s’estrenarà el dijous 18 d’abril. El poema simfònic 660 anys, escrit per a cobla i percussió, se sentirà en la interpretació de la Coral Polifònica de Puig-reig, la Cobla Mediterrània i el percussionista Robert Armengol, tots sota la direcció del compositor. Al concert estrella del Festival sonaran també l’estrena de l’obra Per tu, Catalunya, per a cor i cobla, de Brotons mateix, i altres obres cèlebres de la literatura simfònica catalana, com Puigsoliu de Joaquim Serra, Camperola d’Eduard Toldrà o el poema Sant Jordi triomfant de Francesc Pujol. El Festival inclou els concerts de l’Orquestra Julià Carbonell de les Terres de Lleida junt amb els Barcelona Clarinet Players (13/04), que, sota la direcció d’Alfons Reverté, interpretaran el Clarinet quartet concertino, op. 145 de Brotons. També participaran al Festival, que s’estén entre l’11 i el 21 d’abril, la cantant Lídia Pujol, el violoncel·lista Guillermo Turina, la Coral Sant Jordi, la guitarrista Maria Ribera, l’organista Joan Seguí i el pianista Marco Mezquida. • De l’11/04/19 al 21/04/19 (cal consultar horaris). • Preus: de 3 a 15 € • Organitza: Paeria de Cervera. www.festivaldepasqua.cat 7 PASSACAGLIA text Albert Torrens NOVA EDICIÓ CONCURS INTERNACIONAL DE MÚSICA MARIA CANALS GRAN COMPOSITOR ADEU A NARCÍS BONET EL 1998 VA REBRE LA CREU DE SANT JORDI NARCÍS BONET, TRASPASSAT L’11 DE GENER A PARÍS, havia nascut en una de les famílies més actives en el conreu de la cultura catalana. La seva formació amb mestres com Joan Massià i Maria Carbonell, Joan Llongueras, Lluís Maria Millet, Eduard Toldrà i Emili Pujol, així com el vincle amb la cantant Conxita Badia, el van enllaçar amb l’estètica noucentista present a la seva obra. Poc després de debutar com a pianista i compositor als 13 anys al Palau de la Música, va marxar a París per ampliar estudis amb Nadia Boulanger, a qui va succeir en la direcció del Conservatoire Americain de Fontainebleau, del qual va obtenir el primer premi de composició. La seva immersió en el context musical francès va ser total: va exercir 8 • REVISTA MUSICAL CATALANA la pedagogia en diverses institucions i va ocupar diversos càrrecs en la promoció de la música i de la cultura. En la seva obra trobem una devoció cap a poetes catalans, com Joan Maragall o Salvador Espriu –la seva obra cabdal va ser La pell de brau–, a més del poema Ho sap tothom i és profecia de Josep Vicenç Foix. Fidel a la tonalitat i independent en l’experimentació d’entre dècades dels anys 1950 i 1970, la seva música es caracteritza per la claredat de timbres i d’expressió. Els seus amplíssims coneixements musicals van quedar recollits al Tractat de solfeig. El 1998 va rebre la Creu de Sant Jordi. Versió reduïda de l’original de Mònica Pagès publicat a http://revistamusical.cat/narcis-bonet-musica-i-patria/ EL PROPER 3 D’ABRIL tindrà lloc la prova final del Concurs Internacional de Música Maria Canals, que culminarà d’aquesta manera la seva edició número 65. Enguany hi han participat 87 pianistes, procedents de 34 nacionalitats –dels quals, 3 catalans–, que han estat seleccionats d’un total de 240 joves talents que s’hi van presentar i que representen un nou rècord d’inscrits. Fundat el 1954, el certamen –que ha afegit darrerament la denominació “Barcelona” al nom complet– ha estat l’obra per la qual ha passat a la història la pianista Maria Canals i Cendrós, que l’any 1950 va fundar –al costat del seu marit, Rossend Llates– l’Acadèmia de Música Ars Nova, una iniciativa avançada per l’època, com també ho va ser el concurs del qual va ser el germen. Consolidat i ampliat amb activitats diverses per a la divulgació del piano i el seu repertori, el Concurs li va merèixer les més altes distincions honorífiques, tant a casa nostra com a França i a Itàlia. EFEMÈRIDES 60 ACTUALITATMUSICAL 75 El 5 de maig de 1959 va tenir lloc l’única actuació de la soprano Maria Callas a Barcelona. Va ANYS ser al Gran Teatre del Liceu, on va oferir –enmig d’una gran expectació i amb les localitats exhaurides– un recital amb àries de Verdi, Rossini, Puccini i Bellini, entre d’altres. Enguany es compleixen tres quarts de segle de la fundació, el 1944, de l’Orquestra Municipal de Barcelona, a càrrec d’Eduard Toldrà, de ANYS la qual és hereva l’actual Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Fins a onze directors n’han estat titulars al llarg d’aquests anys. El tenor Jaume Aragall celebrarà el vuitantè aniversari el proper 6 de juny. Considerat un dels millors de la seva generació, la “veu d’or” en paraules de Pavarotti, la seva carrera s’ha caracteritzat per la potència, bellesa i expressivitat de la seva veu ANYS de tenor líric pur. Els va fer, el mes de març passat, el compositor Josep M. Mestres Quadreny. Nascut a Manresa, ha destacat per l’ús singular dels instruments, la incorporació de noves tècniques a la composició i un esperit de renovació permanent. ANYS 80 NOU MÀSTER Un nou màster de recerca musical s’incorporarà a l’oferta formativa de l’ESMUC. Es tracta d’un títol oficial que posicionarà aquesta institució com a centre de referència també en la recerca a Catalunya, a banda de la tasca que ja desenvolupen les universitats, i s’adreça a músics però també a professionals de biblioteques i arxius, periodistes, etc., que, acreditant uns coneixements musicals, vulguin aplicar la recerca al seu propi àmbit. Les inscripcions estan obertes fins al mes de juny. 90 MONTSERRAT CABALLÉ El proper 12 d’abril tindrà lloc, al Gran Teatre del Liceu, un concert d’homenatge a Montserrat Caballé. Preparat durant aquests mesos, l’acte comptarà amb la presència d’estrelles que van acompanyar la seva trajectòria –com Carreras, Aragall, Pons o Burchuladze, entre d’altres– i serà dirigit per Guillermo García Calvo. Televisió de Catalunya i Catalunya Música retransmetran en directe l’homenatge, presentat per Lluís Pasqual, amic íntim de la família. EL TRESOR QUARTET COSMOS I DAVID BAGUÉ PREMIS J. ANSELM CLAVÉ El Quartet Cosmos va estrenar el 27 de gener passat, en el seu debut al Wigmore Hall de Londres, quatre nous instruments construïts pel lutier català David Bagué. El Quartet, que va guanyar l’última edició del Premi BBVA Montserrat Alavedra de música de cambra, també va ser convidat, juntament amb el Quartet Dalia, al Festival de Primavera de Heidelberg. I presentarà el 6 de maig a l’Auditori del Conservatori del Liceu el seu primer disc, titulat Influences, gravat amb el segell Seed Music. La Federació de Cors de Clavé ha instituït els premis Josep Anselm Clavé per reconèixer agents, projectes i iniciatives de l’ecosistema coral català que hagin destacat durant l’any anterior i que puguin ser font d’inspiració, exemple i referent. Entre els tretze guanyadors, hi ha noms com els compositors Bernat Vivancos, Josep Vila i Casañas i Joan Magrané, la Societat Coral Amics de la Unió de Granollers, l’espectacle Troia, l’enregistrament Tornaveus i el programa Assaig general de Catalunya Música. michail novak MARÍA JOÃO PIRES María João Pires va ser nomenada, el mes de febrer passat, doctora honoris causa per la UPF, que va voler reconèixer així la trajectòria de prop de setanta anys i la qualitat interpretativa de la pianista portuguesa. La cerimònia d’investidura va tenir lloc aprofitant que feia un concert al Palau de la Música. 9 EL REPRODUCTOR En el termini de poques setmanes les principals institucions musicals catalanes han tingut canvis a les cúpules directives respectives. Robert Brufau és, des del gener, director general de L’Auditori, equipament on ja desenvolupava tasques de programació. Víctor Garcia de Gomar, fins ara director artístic adjunt del Palau de la Música, serà el nou director artístic del Gran Teatre del Liceu a partir del mes de setembre. Mercedes Conde Pons, directora d’aquesta publicació, ocuparà el càrrec de directora artística adjunta del Palau de la Música, deixat per Víctor Garcia de Gomar, a partir del mes de setembre. Xavier Cester, fins ara crític del diari «Ara» i col·laborador d’aquesta Revista, és el nou director de l’Àrea de Música de l’Institut Català de les Empreses Culturals de la Generalitat. APLICACIÓ PERFECT EAR PER DESENVOLUPAR LES HABILITATS MUSICALS Aquesta és una nova aplicació gratuïta –només disponible per al sistema operatiu iOs–, concebuda per desenvolupar les habilitats musicals pel que fa a ritmes, acords, tonalitats i afinació, així com per comprendre conceptes com els intervals, les escales i les progressions. També permet transcriure melodies apreses d’oïda, practicar la lectura a vista o fins i tot afinar una guitarra. L’aplicació és adequada tant per a debutants com per a professionals, ja que la interfície és molt intuïtiva. PREU: GRATUÏTA ES DIU A LA XARXA TWITTER TWITTER JAUME RADIGALES @jaumerb Que aquesta sigui la imatge per “vendre” la novena de Beethoven a @lauditori o que @GianlucaMargher sigui venut més com a senyor guapo que com a bon (?) cantant, produeix vergonya aliena. Què passaria si presentessin @Olgaperetyatko o Emöke Baráth en calces i sostens? SEGUEIX-NOS! TWITTER FACEBOOK INSTAGRAM 4.755 seguidors @RevistaMusCat 4.139 m’agrada @revistamusicalcatalana 710 seguidors @revistamusicalcatalana LA LLISTA D’SPOTIFY NOVETATS DISCOGRÀFIQUES 1. MÚSIQUES ELÈCTRIQUES Morphosis Ensemble. INS Records. 2. L’ALESSANDRO AMANTE Xavier Sabata, Vespres d’Arnadí. Dani Espasa. Aparte Music. Víctor Garcia de Gomar 10 • REVISTA MUSICAL CATALANA JOAN MAGRANÉ FIGUERA @JoanMagrane L’èxit de l’#EnigmaDiLea de @BENETCA @RafaelArgullol al @Liceu_cat és el reflex del públic de primer nivell de BCN, sense cap problema per saber reconèixer el que és bo i gaudir-ho. Cal no deixar-se arrossegar per la inèrcia i els prefabricats de la indústria. L’art és aventura. 6. PARÁFRASIS DE LA EMOCIÓN Benet Casablancas-Demián Luna. Columna Música. 7. ARRELS Trio Pedrell. Ficta. 8. A DIFFERENT FOREST Hauschka. Sony Classical. 9. FAURÉ, DEBUSSY, SZYMANOWSKI, CHOPIN Rafal Blechacz, Bomsori Kim. Deutsche Grammophon. 3. L’AME EVAPORÉE Isabel Fèlix, Xisco Aguiló. 10. CHOPIN: NOCTURNES, MAZURKAS, BERCEUSE, SONATAS... Maurizio Pollini. Deutsche Grammophon. 4. JOSEP MARTÍ I CRISTIÀ: MÚSICA PER A PIANO Daniel Blanch. La Mà de Guido. 11. MOON SQUARE Arnold Kasar. Deutsche Grammophon. 5. ANTONIO SOLER: OBRA VOCAL EN LATÍN La Grande Chapelle. Lauda Música. A LA BANDA SONORA DE L’RMC EN FORMAT DIGITAL MOMPOU REEDITAT L’editorial Boileau ha reeditat el llibre Mompou, El eterno recomenzar d’Adolf Pla, un assaig del pianista sobre el compositor barceloní que va guanyar, l’any 2013, el premi Codalario. Aquesta edició incorpora dues novetats: un codi QR des d’on es pot accedir a la reproducció de tots els fragments musicals referenciats en una interpretació del mateix Pla i una classificació de tota l’obra per a piano de Mompou segons la dificultat i exigència. A LA BASÍLICA DE SANTA MARIA DEL EDMON COLOMER I EL CONJUNT DE MÚSICA ANTIGA DE L’ESMUC EL MES DE GENER PASSAT el conjunt de Música Antiga de l’ESMUC va recuperar l’oratori El regreso a Barcelona su patria del Dr. Josep Oriol de Carles Baguer. La interpretació va tenir lloc a la basílica de Santa Maria del Pi, el mateix escenari on s’havia estrenat l’any 1807. Edmon Colomer va dirigir el concert, que va tancar les celebracions del 250è aniversari del compositor. JOAN MAGRANÉ El reusenc Joan Magrané, distingit el desembre passat amb el Premi Castafiore de la publicació digital «Núvol» per la seva Missa a 6 veus, és aquest any compositor resident a La Pedrera, una nova figura de les Residències Musicals que, des de fa anys, promouen joves intèrprets catalans. Magrané ha compost una obra per a cadascun dels residents, que aquests estrenen en un dels tres concerts que ofereixen a l’emblemàtic edifici modernista. 11 EN PORTADA PRIMER L’AMOR PER LA MÚSICA, DESPRÉS LA PROFESSIÓ CLÉMENTIN MARGAINE VA DEBUTAR AL GRAN TEATRE DEL LICEU EL JULIOL DEL 2018 AMB EL ROL DE LEONORA DE LA FAVORITE DE DONIZETTI AMB UN GRAN ÈXIT DE PÚBLIC I CRÍTICA. LA MEZZOSOPRANO NASCUDA AL SUD DE FRANÇA (NARBONA, 1984) HA DEBUTAT ALS MILLORS TEATRES DEL MÓN AMB CARMEN COM A BANDERA. LA PROPERA TEMPORADA TORNARÀ A BARCELONA, EL GENER DEL 2020 AMB EL ROL D’AMNERIS A AIDA DE VERDI I AL JUNY AMB L’ ICÒNIC ROL DE CARMEN QUE L’HA COL·LOCAT A LA PRIMERA LÍNIA OPERÍSTICA. text Mercedes Conde Pons · fotografies Quim Roser MERCEDES CONDE PONS: El rol de Leonore a La favorite és un dels més sucosos de la literatura musical per a mezzosoprano. Què ofereix aquest rol que no ofereixen d’altres per a mezzosoprano? CLÉMENTINE MARGAINE: Aquest és un rol molt diferent dels que havia fet fins ara, perquè jo no havia fet gaire bel canto fins a incorporar La favorite al meu repertori. Leonore és un rol molt interessant i especialment cantar-lo en francès, que és la meva llengua materna, malgrat que cantar en francès no és gens fàcil, i menys en un rol amb una tessitura tan extensa com aquest. No té res a veure cantar la Leonore en francès que la Leonora en italià. El fraseig canvia molt i també la visió del personatge des del punt de vista musical. El francès té quelcom de més íntim, un es pot permetre molts menys efectes que en italià, que és un idioma molt més extravertit. A més, es tracta d’un rol estrany també a nivell de tessitura, perquè l’ària de Leonora és molt greu, però després la cabaletta és molt aguda i és un rol que en molts aspectes podria semblar de soprano, sobretot en els números concertants del segon acte i del tercer, on Leonore està en la mateixa tessitura 12 • REVISTA MUSICAL CATALANA que Inès, que és una soprano. A més, hi ha la gran escena final de la mort de Leonore que arriba en un moment en què ja has cantat molt i cal trobar l’energia per arribar fins al final. MCP: No hi ha gaires òperes en què les mezzosopranos siguin les protagonistes. Al marge de Carmen, La favorite és segurament la gran òpera de protagonista per a mezzosoprano. Tot i això, només té una gran ària de lluïment, en un paper, Clémentine d’altra banda, molt extens. Margaine agraeix CM: Realment aquesta és una de les dificultats de l’òpera, permolt als seus què a més el personatge de Leonore surt tard a escena i només pares que li hagin transmès el seu té una gran ària. Quan em vaig adonar d’aquesta realitat em gran amor per la vaig dir “Oh la là!”, perquè les àries són els moments més íntims música. del personatge i els moments en què el cantant pot mostrar veritablement la seva visió del rol. Però, d’altra banda, és una ària tan extraordinària que descriu perfectament el personatge. I de fet, a poc a poc vaig comprendre que, en realitat, no és necessària cap altra ària després d’aquesta. MCP: També és cert que la presència del personatge a l’òpera és molt extensa i molt atractiva i que tots els números de conjunt són d’un gran interès a nivell musical. CM: Totalment d’acord. Per exemple, l’escena de la mort de Leonore és una meravella i tinc la sort, per primer cop, de poder morir cantant, NE E GENER DEL 2020 AIDA DE VERDI AL GRAN TEATRE DEL LICEU JUNY DEL 2020 CARMEN DE BIZET AL GRAN TEATRE DEL LICEU 13 cosa que no passa en rols com Carmen, que mor sobtadament. Una escena com la de la mort de Leonore dona la capacitat de créixer a nivell artístic i d’anar més enllà funció rere funció. MCP: Interpretar un personatge tan allunyat de com vivim i de com pensem als nostres dies no ha de ser gaire fàcil. Què és el que la connecta amb Leonore que li permet integrar-ho en vostè a l’hora de recrear-la? CM: La història que narra La favorite té moltes el·lipsis. L’òpera comença amb un Fernand enamorat, però no en tenim els precedents. Tampoc sabem per què i de què mor Leonore. Això es fa difícil d’entendre, però al teatre això passa. És responsabilitat dels cantants fer creure al públic allò que estàs representant. Amb sinceritat la gent pot arribar a “creure” la història des d’un punt de vista emocional. Al marge de la credibilitat pròpiament d’una història inversemblant com la de La favorite, un pot connectar amb la situació de trobar-se en una experiència d’amor no correspost o d’un amor impossible de realitzar-se. Aquests temes són universals, “Jo no sé fer música perquè les històries d’amor són sola”, diu Margaine, per intemporals. Jo procuro ser a qui la comprensió sempre molt sincera. I això ho amb el seu company afavoreix també la relació amb escènic és essencial. els altres intèrprets, i aquí, a Barcelona, m’ha passat amb Michael Spyres, un cantant excepcional que també té una sinceritat en la mirada, quan actua, que fa molt fàcil la interpretació. I crec que això es percep des del públic, en l’energia que es desprèn. MCP: ¿Fins a quin punt és important la comprensió a nivell musical i personal amb el seu company escènic? CM: Per a mi és essencial. Jo no sé fer música sola. Crec que un esdevé millor músic quan interpreta en col·lectiu. Jo m’he deixat inspirar moltíssim per Michael Spyres, inclús a nivell musical, perquè ell té un tècnica esplèndida i a més un estil belcantista impecable, ja que ha cantat aquest repertori molt més que jo. Quan vaig fer Le prophète de Meyerbeer a Berlín amb Gregory Kunde, ell va posar tota la seva experiència al meu servei. Això té un gran valor sobretot en òperes com aquesta en què ens trobem amb rols dels més difícils de la literatura operística. I això només passa quan et trobes amb col·legues amb els quals tens una mateixa concepció del perquè del cant, que en el nostre cas és donar-se i transmetre al públic tot allò que la música et dona i et transmet quan cantes. És una aventura que es fa en companyia. MCP: Quines són les dificultats específiques del bel canto? CM: El bel canto és un repertori que es va crear específicament per posar en valor la veu i explorar-ne les capacitats en totes les seves possibilitats. Per tant, totes les dificultats tècniques són 14 • REVISTA MUSICAL CATALANA EL ROL DE CARMEN El rol de Carmen és un dels cavalls de batalla de la mezzosoprano francesa, malgrat que a poc a poc vol deixar de cantar-lo per donar pas a altres papers. Com a Carmen ha debutat al Met de Nova York, Covent Garden de Londres, Viena... amb moltes produccions diferents, incloent-hi la de Calixto Bieito que ens explica la història d’una Carmen que vol ser lliure però que en el fons és víctima de la violència de gènere. Margaine creu que la producció de Calixto Bieito “és una bona traducció d’aquesta història i d’un problema amb el qual es troben moltes dones encara avui dia, malgrat el desig de llibertat que expressa. Carmen vol ser lliure, però, efectivament, no ho aconsegueix. Perquè acaba essent perseguida per aquest personatge que és Don José, que esdevé un assetjador i un home violent que arriba fins a l’extrem de matar-la”. Margaine considera que “la música de Bizet és molt complexa i molt completa. En Carmen hi és tot: és coqueta, té un gran sentit de l’humor, sap el poder que exerceix sobre els homes. Però també hi ha un aspecte molt profund, el seu desig de llibertat. Però, d’altra banda, ¿qui no s’enamoraria d’algú que li canta una ària com «La fleur que tu m’avais jetée» que demostra un tan gran sentiment i una tan gran devoció amorosa?”. LA DIFICULTAT DE CANTAR EN FRANCÈS Cantar en francès és un repte afegit per a qualsevol cantant, arran de la dificultat de pronunciar la varietat de sons vocàlics, dels sons nasals que dificulten la bona projecció del so i de la forma de fer sonar les erres que, en comptes de “rodar” al paladar, “roden” guturalment, al vel del paladar. Margaine creu que és més difícil cantar en la llengua nadiua perquè “cantar en la llengua materna dificulta l’assimilació de la posició de la veu, perquè no es pot cantar com es parla i, en cert sentit, cal reaprendre la llengua i fer que sembli natural”. Per contra, presents en aquest repertori i és comparable al repertori verdià, malgrat que sigui un repertori que jo considero més adequat a les meves facultats vocals i que tinc previst explorar en el futur proper. El bel canto és difícil però apassionant al mateix temps, perquè implica que el cant és l’únic responsable de la música i sovint l’orquestra és molt lleugera i fa d’acompanyament anecdòtic, tot deixant la veu com l’única portadora de la melodia. Mentre que en Verdi l’orquestra té un paper més rellevant i un pot arribar a recolzar-se en l’orquestra. Hi ha un discurs més igualitari entre la veu i l’orquestra, mentre que en el bel canto predomina la veu i, per tant, un està molt més despullat en aquest repertori. Però d’altra banda, és apassionant, perquè força la veu a posicionar-se en una tècnica i una puresa irreprotxable. Tot un repte. MCP: Quins rols té previst incorporar en el futur? CM: Rols com els d’Adalgisa de Norma, que incorporo als del Romanticisme francès, com Fidès de Le prophète de Meyerbeer i la Marguerite de La damnation de Faust de Berlioz, i després altres rols verdians, com Amneris i potser més endavant Eboli, Azucena... Amneris ja fa temps que el canto i no em fa patir; cal respectar bé els temps de cada cosa. Aquest estiu faré Oedipe de George Enescu (agost del 2019 al Festival de Salzburg) i en futur també hi ha la Pauline de La dame de pique de Txaikovski. Pel que fa al repertori alemany, m’estimo més esperar una mica. Prefereixo cantar un temps bel canto, que em permetrà mantenir la flexibilitat de la reconeix “que genera una intimitat de comprensió que a l’hora de l’expressió es tradueix en una profunditat molt intensa. Jo ho sento amb Carmen. Em permeto més la interpretació teatral i no sento la necessitat d’actuar en allò que dic”. Margaine diu que adapta les formes de pronúncia a l’òpera i l’estil que està cantant. “A Carmen, per exemple, no «rodo» la R a la italiana perquè no em surt natural, sinó que la faig més guturalment, com al sud de França. I a La favorite, sí que «rodo» la R perquè m’afavoreix a l’hora de cantar en l’estil belcantista”. MCP: ¿Amb el seu tipus de veu podria explorar algun rol de soprano dramàtica? CM: Tot depèn del que entenguem per soprano dramàtica. Hi ha alguns rols, com el de Judith d’El castell de Barbablava de Bartók que m’encantaria fer i aquest és un rol sovint cantat tant per sopranos com per mezzosopranos. Com també la Venus del Tannhäuser de Wagner. Crec que són rols que m’anirien molt bé per a l’expressivi- “ÉS RESPONSABILITAT DELS CANTANTS FER CREURE AL PÚBLIC ALLÒ QUE ESTÀS REPRESENTANT” veu i més endavant incorporar alguns rols alemanys. Em fa por cantar ara Wagner i que això incorpori a la meva veu un metall que no voldria accentuar. Octavian (El cavaller de la rosa) i el compositor (Ariadne auf Naxos) d’Strauss són dos rols que m’encanten, però aquests els donen més a mezzosopranos afins al repertori mozartià. Tot i això, m’encantaria tenir l’oportunitat algun dia de cantar, sobretot, el compositor. MCP: ¿Hi ha algun rol –no necessàriament de la seva tessitura– que li agradaria fer? CM: Oh, sí! Tots els de les sopranos! Mimì, Tosca... n’hi ha tants! Però de tenor no, cap. De fet, cap de masculí. Ha, ha, ha! tat de la veu. També hi ha mezzos que han cantat Tosca, però jo no crec que ho pugui fer mai. MCP: D’on li ve la connexió amb la música? CM: De família. La meva mare és violinista, el meu pare és un gran melòman i la meva germana és pianista professional i sovint fem música juntes. Mai no podré agrair prou als meus pares que ens hagin facilitat l’accés a la música d’aquesta manera, perquè jo en gaudeixo moltíssim. Escolto molta música per plaer, no tant d’òpera, perquè un sempre té una oïda crítica, però m’agrada molt escoltar música de piano, de cambra, simfònica. Primer de tot hi ha el meu amor per la música, abans que la meva professió. 15 REPORTATGE EN CLAU DE FUTUR BANDA MUNICIPAL BARCELONA 7 D’ABRIL HOMENATGE A CHARLES CHAPLIN A L’AUDITORI INSTRUMENT INDISSOLUBLE DE LA VIDA MUSICAL DE LA CIUTAT, LA FORMACIÓ OBRE ETAPA DIRIGIDA PER UN NOU TITULAR, JOSÉ RAFAEL PASCUAL-VILAPLANA. EL SEU REPTE ÉS ESDEVENIR UNA FORMACIÓ DEL SEGLE XXI. text Ana María Dávila · fotografies L'Auditori 16 • REVISTA MUSICAL CATALANA 5 DE MAIG ELS CLÀSSICS I LA BANDA A L’AUDITORI ricardo rios uan l’any 2016 la Banda Municipal de Barcelona va celebrar el 130è aniversari, tenia raons més que de sobres per commemorar, amb eufòria, l’efemèride: la fita no només l’acreditava com una de les més antigues d’Europa, sinó que li arribava en un moment de brillantor renovada. Una etapa que havia arrencat una dècada enrere, en assolir la condició de formació resident de l’Auditori de Barcelona i d’assumir-ne la titularitat el director i compositor Salvador Brotons. A partir d’aquell moment, a més de gaudir d’una temporada estable de concerts, la formació va apostar decididament per l’ampliació de les fronteres del seu repertori i també per Des que la Banda Municipal es convertí reforçar el compromís amb la creació en formació resident de L’Auditori, el creicontemporània encarregant noves xement de la seva activitat ha estat esobres a autors catalans i mostrant la pectacular. Així, si la temporada 2008-09 música més actual escrita per a aquest va oferir 11 concerts a la Sala 2, als quals instrument. van assistir poc més de 5.000 persones, el curs 2017-18 s’havia passat a un total UN GRUP OBERT AL TREBALL de 19 audicions –12 a la sala simfònica– i L’aposta va sortir rodona i la Banda va el nombre d’espectadors s’havia multicréixer espectacularment en nombre plicat per quatre, fins a arribar als 1.000 de concerts, abonats i qualitat artística. Ara aquest canvi significatiu es abonats i 22.300 assistents. reforça amb un nou titular, el valencià Així mateix, des del 2010 ençà la Banda José Rafael Pascual-Vilaplana (Muro ha ofert un total de 48 obres d’encàrrec i d’Alcoi, Alacant, 1971), que arriba estrenes, principalment de compositors a Barcelona seduït per “un grup que catalans. La música que s’escriu actusempre he vist com molt dúctil, obert al alment per a banda ocupa més d’un terç treball i amb unes potencialitats molt de la programació i la meitat de les obres interessants pel suport que rep de L’Auinterpretades aquest curs –49– són ditori” i amb un objectiu ben clar: “Fer originals per a banda. El compositor i director d'orquestra Salvador Brotons ha estat al capdavant de la CREIXEMENT ESPECTACULAR Banda durant deu anys. Ara el nou titular és el valencià José Rafael PascualVilaplana. may zircus Q de la Banda un instrument del segle XXI i arribar a normalitzar-ne l’ús com una eina més de la vida musical contemporània”. Amb una àmplia trajectòria, tant en la direcció musical de bandes com d’orquestres simfòniques, Pascual-Vilaplana creu fermament en la riquesa d’una formació que cal reivindicar amb decisió. “Una banda és com un quadre amb una tal infinitat de colors que fins i tot n’hi ha alguns que ni sabem que existeixen. La banda és un organisme verge i amb una amplíssima possibilitat de recursos”, assegura. A parer seu, però, la imatge de “concerts de diumenge de plaça major” encara continua latent. “Això té molt a veure amb la funció que van complir en un principi les bandes, la de divulgar el gran repertori simfònic a auditoris més grans i populars, on no arribaven les orquestres. Però aquesta funció educativa i social, que va ser molt important en un moment determinat, naturalment ja no té sentit”, assenyala el músic, que per la mateixa raó considera imprescindible 17 l'auditori NOUS LLENGUATGES José Rafael PascualVilaplana, l'actual director de la Banda Municipal de Barcelona. A sota, la Banda dirigida per Salvador Brotons en la commemoració dels 200 anys del naixement de Wagner. alliberar les bandes d’antics prejudicis i idees preconcebudes i aconseguir que la ciutadania, i fins i tot la mateixa comunitat musical, en descobreixi totes les potencialitats. “Es pensa, per exemple, que determinats llenguatges no funcionen bé amb la banda, i no és veritat. També resulta simptomàtic que les ràdios només emetin música de banda en horaris específics. I què podem dir de la seva presència a les històries de la música? Per altra part, encara avui hi ha molts prejudicis respecte als seus directors i fins i tot s’arriba a pensar que no saben dirigir repertori simfònic”, assenyala el director. “Tot allò és molt significatiu de l’estratificació que té una banda respecte a l’orquestra simfònica”. Dins l’oferta de la Banda Municipal de Barcelona, la música de nova creació per a banda, “que avui és molt abundant”, ocupa un lloc destacat. I és que, segons José R. Pasqual-Vilaplana, “la banda és un instrument d’una dimensió increïble de cara als nous llenguatges. A més de l’evolució pròpia dels instruments de vent i percussió, a partir del segle XX hi ha hagut compositors que han escrit obres que han marcat una evolució estètica d’aquest instrument, com Dionysiaques de Florent Schmitt, Lincolnshire Posy de Percy Grainger, o una obra que hem programat enguany, Music for Prague de Karel Husa”. A més, i segons que ha pogut constatar de primera mà el director, “el públic de banda és menys reticent a acceptar el repertori contemporani que no pas el públic simfònic. Jo he vist reaccions increïbles, gent dempeus aplaudint i això passa perquè la gent veu que la Banda té un ventall de repertori amplíssim”. Per la mateixa raó, el director considera imprescindible apropar l’instrument als compositors i, sobretot, “difondre’l en els centres acadèmics. La banda ha de formar part dels plans pedagògics, tant des del punt de vista de la composició com de la direcció, perquè els joves músics en coneguin totes les potencialitats. Malauradament, els compositors encara no tenen en la banda un instrument natural de plasmació de la seva creativitat. I cap aquí és on hem d’anar, perquè puguin treballar-hi en igualtat de condicions i amb la mateixa profunditat que amb una orquestra simfònica”. Les transcripcions del gran repertori també estan al seu itinerari, però amb matisos. “Naturalment, han de ser-hi, però més com a excepció que no pas regla. No podem obrir la sala gran només perquè el públic torni a sentir les mateixes obres que ja ha escoltat en la seva versió simfònica original”, explica el músic, que en aquest sentit també aposta per l’originalitat. “Vull recuperar el ric patrimoni de transcripcions històriques que té la banda, però adaptant-les a l’organologia actual”. DONAR-SE A CONÈIXER Així, i amb una programació “oberta a tots els àmbits”, Pasqual-Vilaplana es mostra decidit a eixamplar el públic de la formació. Una tasca per a la qual considera imprescindible que la institució aposti per donar més difusió a la seva activitat. “Estaria bé que a la ciutat hi haguessin cartells de la Banda i programes dels concerts a les oficines d’informació turística. Barcelona és una ciutat que rep molt turisme japonès, que és un dels països amb més tradició bandística del món”, reflexiona el director. “No podem pensar que com que ja té el seu públic, ja n’hi ha prou, perquè a Barcelona tothom sap que la Banda està allí, però tothom la desconeix”, conclou. 18 • REVISTA MUSICAL CATALANA l'auditori EL CAMÍ A SEGUIR Convençut que, un cop coneguda, la Banda és un instrument que no només pot deparar “emocions insospitades al públic”, sinó deixar empremta en la vida cultural de la ciutat, el director traça les línies mestres del camí que cal seguir. “Com a base de la programació em plantejo posar en joc el repertori original per a banda, tant l’històric com el que s’escriu avui, i que majoritàriament no es coneix. Hi ha molts autors que són propers al públic per la seva creació simfònica, però que també van escriure per a banda”, explica Pascual-Vilaplana. RÈQUIEM DE FAURÉ GIRA SETMANA SANTA DISSABTE, 13.04.19, 18.30 H Gabriel Fauré Rèquiem John Rutter Rèquiem Aina Martín, soprano · Ferran Albrich, baríton Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana Cor Auditori Enric Granados de Lleida Cor Ciutat de Tarragona · Cor Montserrat de Terrassa Agrupació Coral Matadepera · Coral Belles Arts Cor Tyrichae · PAX Cor de Cambra Sabadell Xavier Puig, director · Orquestra Simfònica del Vallès Preus 18, 32, 39, 52 i 68 euros LA BOHÈME EN CONCERT DISSABTE, 18.05.19, 18.30 H Giacomo Puccini La bohème (versió concert) Maite Alberola, Mimi · Enrique Ferrer, Rodolfo Maria Miró, Musetta · Enric Martínez-Castignani, Marcello Cor Amics de l’Òpera de Sabadell Coral de l’Agrupació Pedagògica de Sant Nicolau Daniel Gil de Tejada, director Orquestra Simfònica del Vallès Preus 18, 34, 42, 52 i 68 euros SIMFONIA FANTÀSTICA DE BERLIOZ DISSABTE, 25.05.19, 18.30 H Francis Poulenc Lletanies a la Verge negra Hector Berlioz Mort d’Ofèlia Hector Berlioz Simfonia Fantàstica Morgancrea, projeccions Cor de Noies de l’Orfeó Català Víctor Pablo Pérez, director Orquestra Simfònica del Vallès Commemoració del 150 aniversari de la mort de Berlioz Preus 18, 34, 42, 52 i 68 euros LA SETENA DE BEETHOVEN DISSABTE, 08.06.19, 18.30 H Josep M. Guix Stanza II Antonin Dvorák Concert per a violí, op. 53 Ludwig van Beethoven Simfonia núm. 7 Birgit Kolar, violí Nuno Coelho, director Orquestra Simfònica del Vallès Preus 18, 29, 36, 48, 56 euros www.palaumusica.cat · www.osvalles.com Taquilles del Palau de la Música · Tel: 932 957 207 · taquilles@palaumusica.cat Amb el suport de: Patrocinadors i col·laboradors principals de l’OSV Mitjà oficial PEDAGOGIA DE L’AUDICIÓ ¿TENS OÏDA MUSICAL? ¿SÓN CERTES DETERMINADES AFIRMACIONS QUE FEM AMB LLEUGERESA SOBRE LA NOSTRA CAPACITAT D’ESCOLTAR I GAUDIR DE LA MÚSICA? EXISTEIXEN AFIRMACIONS QUE, PER MOLT QUE S’UTILITZIN, NO RESPONEN A LA REALITAT. QUE NO ESCOLTIS UN TIPUS DE MÚSICA NO SIGNIFICA QUE NO HI ENTENGUIS, I QUE NO CANTIS BÉ NO ÉS EL QUE DETERMINA QUE NO TINGUIS OÏDA MUSICAL. text Sofía Martínez · fotografies Getty G airebé tots hem escoltat o dit en alguna ocasió frases del tipus “jo no tinc oïda” o “jo no hi entenc, en música”. Què tenen de cert aquestes afirmacions? Tècnicament res. És una forma comuna que serveix manies: “Que malament per dir, amb suposada modès- TENIM MODELS que ho fa! No m’agrada tia, “això no m’agrada o no ho gens!” O la típica frase valoro o em sembla una llauna”. Si no hi ha un pro- MUSICALS que el públic de la música blema físic o psicològic, pel que fa als sentits no GUARDATS QUE ENS acadèmica fa servir molt podem expressar-nos d’aquesta manera, perquè sovint i que ve a ser el HAN GENERAT UN des de la nostra formació prenatal estem rebent mateix que la frase anteuna informació que ens educa a través de l’herèn- MAPA DE SONS I rior: “Han tocat bé però no cia genètica i de l’exposició mediambiental. En el D’EMOCIONS m’ha arribat”. Al moment cas del sentit de l’oïda, en què el boom d’estudis de d’emetre un judici de vaneurociència ha estat tremendament útil per clarificar moltes lor, la segona afirmació amb què començava qüestions que només s’intuïen, sabem que la formació auditiva aquest text ja queda desmentida. Hi entenem, de l’ésser humà comença aproximadament la setmana setze de en música, molt més del que podem dir amb pagestació i que des d’aleshores estem enregistrant sorolls, sons raules, perquè tenim models musicals guardats i peces musicals que vinculem a emocions. Per tant, no només que ens han generat un mapa de sons i d’emonaixem amb oïda, sinó també amb oïda musical. Què és això cions i som capaços de comparar el que és nou de l’oïda musical? És la capacitat de memoritzar una relació amb el que percebem com la nostra referència intervàlica de sons (també se’n diu melodia) i poder-la recofonamental. El que passa és que no tenim un nèixer encara que presenti variacions. Això és el que explica vocabulari comú, mínim i estandarditzat per que siguem capaços de distingir la melodia de Moltes felicitats argumentar la nostra opinió i aquí és on entra en diferents llengües, amb combinacions instrumentals d’allò en joc l’educació musical. Però llavors, ¿cal estumés diverses i amb acompanyaments harmònics i/o rítmics diar música per entendre-hi, en música? La resque no hem escoltat mai abans. Això també explica que, quan posta s’ha de cercar en una altra pregunta: ¿cal escoltem algun dels participants dels talent shows musicals saber de medicina per entendre que tens mal interpretant una cançó que ja coneixem, puguem dir sense de cap perquè has dormit malament? Cal saber 20 • REVISTA MUSICAL CATALANA LES PREGUNTES CLAU El sentit de l’oïda presenta diferents nivells d’audició que van de menys a més consciència auditiva: sentir, escoltar, percebre. El vocabulari bàsic de l’educació musical ens ha de permetre respondre de forma argumentada aquestes preguntes: ¿se m’ha fet curt o llarg?, ¿em ve de gust tornar a escoltar-ho?, per què m’agrada o per què no?, ¿m’ha provocat alguna emoció (tristesa, alegria, nostàlgia...)?, ¿m’ha generat alguna reacció física (ballar, plorar, els pèls de punta...)?, a quina altra música em recorda?, en què s’assemblen i es diferencien?, quins instruments hi sonen?, quin compàs té? 21 Evelyn Glennie philipp rathmer EL SO, UNA QÜESTIÓ DE TACTE Evelyn Glennie és una percussionista completament sorda que ha pogut desenvolupar una intensa carrera internacional com a solista. Als vuit anys li van diagnosticar una malaltia que derivaria en una sordesa profunda molt poc temps després. Lluny de deixar els estudis de música a la Royal Academy of Music de Londres, el seu professor de percussió, Ron Forbes, i ella van començar a treballar la capacitat d’escoltar a través del tacte. El seu cas és especialment rellevant no només pel seu virtuosisme instrumental, que li va fer guanyar un Grammy amb només vint-itres anys pel seu enregistrament de la Sonata per a dos pianos i percussió de Béla Bartók, sinó per les reflexions que fa sobre la seva condició de sorda, que serveixen per desmentir encara més aquell “no tinc oïda musical” i que han servit per ajudar moltes persones, especialment nens, en situacions similars. Glennie ho explica molt bé tant al seu web com al documental Touch the sound que el director alemany Thomas Riedelsheimer va fer el 2004 sobre la seva vida: “L’escolta és bàsicament una forma avançada del tacte. El so és aire que vibra i que les oïdes converteixen en senyals elèctrics perquè les interpreti el cervell. L’oïda no és l’únic sentit que ho pot fer; això, el tacte també ho aconsegueix. Si ets al costat d’una carretera i passa un camió, ¿en sents el so o la vibració? La resposta és: totes dues coses. [...] Estar sord no significa no poder sentir, sinó simplement que hi ha alguna cosa que no funciona al sentit de l’oïda. Fins i tot si un és sord completament pot percebre el so [...]. Ningú no és sord del tot fins que mor”. (www.evelyn.co.uk) de música les mateixes coses bàsiques i fonamentals que d’anatomia, i aquestes s’han d’aprendre a l’ensenyament obligatori. Després, com en tot, el nostre interès personal, les pròpies capacitats auditives que tindrem en funció de l’entorn sociocultural on hàgim crescut i si posseïm una oïda musical absoluta, relativa o pseudoabsoluta, condicionaran la nostra manera d’escoltar, els nostres gustos musicals i la forma com ens expliquem. De la mateixa manera que tots sabem de què parlem quan diem “mal de cap”, també hauríem de saber a què ens referim quan diem “compàs ternari”. Els grecs tenien clar que l’atracció de l’ésser humà vers la música era quelcom d’innat i absolutament necessari per al seu l’equilibri emocional i intel·lectual, per això ja en temps dels romans la música estava inclosa dins al Quadrivium al costat juntament de l’aritmètica, la matemàtica i la gimnàstica. Nosaltres, lamentablement, anem navegant en un mar de lleis educatives que mouen que és per la poca immersió en aquest tipus de música, QUI MÉS QUI MENYS constantment el contingut però qui més qui menys ha escoltat fragments d’obres de de l’educació musical, les HA ESCOLTAT FRAGMENTS Mozart, ha taral·lejat temes de Simfonies de Beethoven hores lectives i el perfil D’OBRES DE MOZART, HA i s’ha emocionat amb veus com la de Montserrat Cabadels docents. La inexistènllé. Habitualment qui opina amb tanta prudència de la cia d’un entrenament en TARAL·LEJAT TEMES DE clàssica coneix, en general, molt més d’aquesta música un vocabulari bàsic en la SIMFONIES DE BEETHOVEN del que en sap la majoria que no es talla a qualificar el formació de la nostra oïda reguetón com a porqueria. En el primer cas el pes de la musical, que és l’eina fonamental per eshistòria, la cerimònia que envolta els concerts i la durada i la dificultat que implica coltar o per fer música, és el que justifica la carrera de música clàssica predisposen al “no hi entenc, en música”. En el segon, la la falsa creença que no tenim oïda i que no ignorància sobre l’origen, el significat, les variants, però sobretot l’excés d’exposició a hi entenem, en música. Afirmacions que, exemples dolents d’aquest tipus de música, en condicionen el judici de valor. curiosament, s’estenen més quan una perQuè hauríem de dir, doncs? “No tinc gaire oïda musical” o “No conec bé aquesta sona es troba en la tessitura d’haver d’opimúsica”. Així ens aproximem millor, tant a la realitat tècnica com a la de la nostra nar de música acadèmica. Podríem pensar educació auditiva. 22 • REVISTA MUSICAL CATALANA OBC ORQUESTRA SIMFÒNICA DE BARCELONA I NACIONAL DE CATALUNYA Abona’t a l’OBC Temporada 19_20 KAZUSHI ONO | RÈQUIEM BRAHMS | VALERY GERGIEV | L’ALPINA STRAUSS | ALISA WEILERSTEIN | ANDREAS OTTENSAMER | LA MER DEBUSSY | VLADIMIR ASHKENAZY | SIMONE YOUNG | KIAN SOLTANI | FESTIVAL BEETHOVEN250 | DALIA STASEVSKA | GABRIELA MONTERO | STABAT MATER ROSSINI | CRISTIAN MÃCELARU | SIMON TRPČESKI | EL MESSIES HÄNDEL | ARABELLA STEINBACHER L’Auditori és un consorci de Mitjans patrocinadors auditori.cat obc.cat 23 DE L’1 AL 15 D’ABRIL LA GIOCONDA AL GRAN TEATRE DEL LICEU Filiació musical vienesa GUILLERMO GARCÍA CALV ENTREVISTA FORMAT I ESTABLERT A VIENA –AMB UNA ESTRETA RELACIÓ AMB L’STAATSOPER– I AMB UNA TITULARITAT AL TEATRE D’ÒPERA DE CHEMNITZ (ALEMANYA) DES DE FA UN ANY, AQUEST DIRECTOR MADRILENY TORNA ARA A CATALUNYA PER DEBUTAR AL GRAN TEATRE DEL LICEU AMB LA GIOCONDA DE PONCHIELLI. text Albert Torrens · fotografies David Bohmann ALBERT TORRENS: Avui dia és possible formar-se en direcció d’orquestra sense una titulació superior d’instrument, però vostè abans va estudiar piano i violoncel. Per què? GUILLERMO GARCÍA CALVO: Com que a la meva família no hi havia músics, vaig descobrir a poc a poc el repertori i ben aviat –potser amb 12 anys– vaig pensar que si en el futur només escoltava les òperes, em faltaria alguna cosa, ja que també volia dirigir-les. I és molt important tenir experiència com a instrumentista, perquè les orquestres noten si un director té interioritzada la música de manera activa, perquè l’ha estudiada al piano o bé si toca un instrument de vent o corda. Si l’ha estudiada amb un disc i no té aquesta base, no tindrà autoritat. notat com, davant de cert repertori, cal més temps de vivències personals, que es reflecteixen, si un sap assimilar-les bé, en les interpretacions. Per dirigir cal una personalitat que hagi superat aquestes dificultats. És un procés natural, que no s’ha de forçar, tot i que també està bé començar a dirigir aviat i no esperar a ser molt gran i no tenir les facultats tècniques necessàries. AT: Ha dirigit en molts països. ¿On se sent més còmode i quines diferències ha trobat entre els músics que integren les orquestres? GGC: Em sento a gust a Espanya i a Alemanya –a més de Viena, és clar–, perquè conec bé la manera de ser d’aquests països, no perquè siguin millors ni pitjors. Un director necessita un temps per entendre certes reaccions de les orquestres: de vegades, creu que ha fet una bona feina però l’orquestra no li transmet cap missatge i ell està desconcertat, no sap si connecta o no amb els músics, però potser aquella és la seva manera de ser. En altres llocs l’orquestra pot ser expansiva però no honesta a l’hora de fer-li notar si ha agradat o no. Cadascuna té la seva manera d’expressar-se, com una persona, i finalment el més important és que hi hagi sinceritat per totes dues parts. “SI NOMÉS POGUÉS ESCOLTAR LES ÒPERES, EM FALTARIA ALGUNA COSA” AT: Als 40 anys, ¿es considera –tal com li ho reconeixen– un jove director? GGC: No em molesta gens que se’m consideri “jove”, perquè ho soc. Algú va dir que, en el cas de la direcció, s’és jove fins als 65 anys, i potser tenia raó, perquè encara que puguem dominar l’aspecte superficial de l’obra o sapiguem coordinar una òpera complexa, les orquestres busquen que el director els aporti alguna cosa més metafísica, que vagi més enllà de les notes. I jo mateix he VO AT: El conviden a dirigir repertori romàntic, sobretot. Quin paper té la música contemporània en la seva trajectòria? GGC: M’interessa molt el repertori contemporani i, al començament, una de les meves idees era estudiar també composició, però vaig haver de descartar-ho. Tinc bona relació amb alguns compositors dels nostres dies i m’agrada dirigir estrenes sempre que sorgeix l’oportunitat. Recordo especialment una simfonia de Sebastián Mariné, així com l’obra del compositor català Ramon Humet El temps i la campana, que vaig estrenar amb l’ONE a Madrid. També m’ha interessat la recuperació de repertori oblidat. 25 García Calvo assegura que un director necessita temps per entendre certes reaccions de les orquestres, perquè cadascuna té la seva manera d’expressar-se. AT: A banda d’interpretar la nova música, ¿creu en les noves maneres d’oferir la música de sempre? GGC: M’interessen molt, és clar. Excepte als oasis com Viena, on es venen totes les entrades tots els dies, a la resta del món, en general, la renovació del públic i com arribar-hi és un repte. L’esquema tradicional d’obertura-concert-simfonia no sempre ha estat així, i quan consultes programes del segle XIX, veus que eren molt més imaginatius: era fàcil que hi hagués dos moviments d’una simfonia al costat d’un concert per a violí i potser una ària d’òpera. No hi havia el puritanisme d’avui dia. Cal ser més creatiu en la concepció de programes i jo estic obert a experimentar, però sense deixar de ser fidels a nosaltres mateixos, ja que si el públic no vol gaudir d’una Simfonia de Beethoven, haurem de pensar per què no és capaç de ferho. Encara que sembli ingenu, opino que si la persona coneix l’obra, l’apreciarà; la qüestió és com arribar a conèixer-la en un món amb tant d’oci amb el qual és molt difícil competir. AT: Sabem que li agrada tant preparar-se les òperes amb temps com ferho sota pressió. Quin ha estat el cas de La Gioconda que dirigirà al Liceu? GGC: M’agraden els extrems i, si tinc molt temps, m’encanta el llarg procés de submergir-me en l’obra, llegir les biografies del com- WAGNER I LA SORT La fascinació confessada que sent per Wagner es nota en la freqüència amb què apareix a la conversa. D’ençà de la seva tesi doctoral sobre Parsifal, el compositor romàntic sempre ha estat present en moments determinants de la seva vida, com les dues Tetralogies que està dirigint a Oviedo i a Chemnitz. Precisament acaba de ser guardonat amb el premi Ópera XXI per la direcció musical de Siegfried el setembre del 2017 a l’Ópera d’Oviedo. “Puc dir que, en alguns moments, he tingut molta sort”, reconeix quan recorda com la professora Almudena Cano li va aconsellar de sortir a estudiar a l’estranger o com va superar la prova d’accés a l’Òpera de Viena, on a poc a poc i des de baix va ser convidat a dirigir després de sis anys de corepetidor. 26 • REVISTA MUSICAL CATALANA “CAL SER CREATIUS EN EL DISSENY DE PROGRAMES SENSE DEIXAR DE SER-NOS FIDELS” Guillermo García Calvo espera amb moltes ganes el debut amb La Gioconda al Liceu. positor i el llibretista... El projecte d’aquesta Gioconda el vaig conèixer amb molta antelació, fa gairebé dos anys. Coneixia algunes àries de l’òpera que havia acompanyat en audicions i la vaig veure a Berlín en una producció espectacular que dirigia López Cobos i em va agradar moltíssim. És d’unes dimensions gairebé wagnerianes –potser és l’òpera italiana més llarga, després de Don Carlo– i amb música d’inspiració única que no té a veure amb Verdi ni amb Puccini, és una altra cosa. M’hi vaig posar a treballar de seguida per poder-ne gaudir amb temps i sense estrès, i arribar a dominar-la sense que suposi un esgotament mental i físic. AT: Com afronta el debut al Liceu amb una producció tan llarga? GGC: Tinc moltes ganes d’aquest debut pel que signifiquen el teatre, l’orquestra GIOCONDA ENTRE CARES CONEGUDES Els aficionats més assidus deuen recordar amb un somriure l’última vegada que van veure La Gioconda al Liceu, l’octubre del 2005. Va ser en aquesta mateixa coproducció amb el Teatro Real de Madrid i l’Arena de Verona, que va aconseguir un gran èxit i es va enregistrar en DVD. La reposició comptarà amb veus que García Calvo coneix bé, com Ildebrando D’Arcangelo i Dolora Zajick –a qui va acompanyar els anys de repertorista a l’Òpera de Viena–, Ketevan Kemoklidze –que ha dirigit en un Barbiere a Niça i a La tempestad de Chapí a la Zarzuela– i María José Montiel –amb qui va recuperar Elena y Malvina de Carnicer a Madrid–, a més de la veu de la protagonista, Iréne Theorin, que debuta en el rol al Liceu. i l’òpera. M’agraden molt les òperes tan llargues, és una qüestió personal. He dirigit molt Wagner i, després de les primeres dues hores, la ment i el cos entren en una altra dimensió, com un corredor de marató després dels primers dotze quilòmetres. Això no només passa en una obra wagneriana, i aquesta, a més, té la dificultat dels números tancats, que ens obliguen a anar canviant de caràcter i actitud en pocs minuts. D’altra banda, també m’agrada molt poder fer-ne onze funcions –amb dos repartiments diferents– i totes les setmanes d’assaig prèvies, que sumen gairebé cinquanta hores de contacte amb l’orquestra al fossat i que permeten un grau de compenetració i aprofundiment similar al que només es pot aconseguir com a titular. AT: Quins projectes de futur té a l’agenda? GGC: Aquest estiu tornaré a Catalunya per dirigir una gala amb Juan Diego Flórez al Festival de Peralada. A Viena dirigiré L’elisir d’amore i a Chemnitz, on soc titular, tres noves produccions: Mefistofele, Carmen i Lohengrin. 27 La partitura d’Azulejos al full de nexe que conté el fragment on s’aturà Albéniz (color negre) i la continuà Granados (color blau). REPORTATGE A MÉS DE PRESERVAR EL FONS INSTRUMENTAL MÉS IMPORTANT DE L’ESTAT, CONSERVA MILERS DE DOCUMENTS, OBJECTES, LLIBRES, PARTITURES, CARTES, MANUSCRITS I REGISTRES SONORS QUE FORMEN L’ANOMENAT ESPAI DE DOCUMENTACIÓ I RECERCA. ENS PASSEGEM PER LA RIQUESA DEL MUSEU DE LA MÚSICA. L’ARXIU DEL MUSEU DE LA MÚSICA E Un cofre ple “ de tresors musicals text Albert Fontelles-Ramonet fotografies Arxiu del Museu de la Música i Biblioteca de Catalunya n Goyescas he concentrado toda mi personalidad: me enamoré de la psicología de Goya y de su paleta; de su Maja señora, de su majo aristocrático: de él y de la Duquesa de Alba: de sus pendencias, de sus amores, de sus requiebros”. Aquestes paraules d’Enric Granados reposen dins les col·leccions del Museu de la Música. I és que en un mateix centre conviuen un arxiu històric i patrimonial, un fons sonor i una biblioteca amb una infinitat de formats, materials i condicions. EL FONS SONOR El Museu preserva una fonoteca amb més de 13.000 registres sonors de múltiples formats: cilindres de cera, rotllos de pianola, cintes analògiques, discs compactes o formats digitals, que ofereixen un viatge per la història de la música OBJECTES I RECORDS MOLT PERSONALS... Entre els diferents objectes del Museu, hi destaca una màscara mortuòria d’Enric Granados (feta en vida del músic) i un motlle de guix de les dues mans del pianista amb una canellera que inclou la màscara de Beethoven. També hi ha diversos dibuixos realitzats pel propi Granados, retrats pintats per Marià Andreu i Valentín de Zubiaurre, així com les ulleres rodones amb barnilles flexibles i muntura carei que utilitzava el pianista. Al Fons Morera destaquen peces ben personals, com les ulleres, la pipa, la ploma o un flabiol amb el qual va donar un concert-conferència al Centre Excursionista de Barcelona. També diversos quadres, retrats i dibuixos d’artistes, com per exemple una pintura a l’oli de Sebastià Junyent que va servir per il·lustrar el cartell de l’estrena de la Missa de Requiem d’Enric Morera dedicada a Jaume I. Al fons històric de la Banda Municipal de Barcelona trobem diverses medalles commemoratives de certàmens on va participar, així com també una banda amb la bandera alemanya que inclou una inscripció i recorda els vuit concerts que la formació catalana, convidada per Richard Strauss, va oferir a l’Exposició Internacional de Música de Frankfurt l’any 1927. També hi destaca el llibre d’honor de la formació (1925-1934), que inclou un seguit de dedicatòries de personatges tan emblemàtics com Manuel de Falla, Alfred Cortot, Emil von Sauer, Richard Strauss, Max von Schillings, Pau Casals, Ricard Viñes, Joaquín Turina, Harold Bauer o Aleksandr Glazunov. EN UN MATEIX CENTRE CONVIUEN UN ARXIU HISTÒRIC I PATRIMONIAL, UN FONS SONOR I UNA BIBLIOTECA dels últims cent anys. Entre les diferents gravacions històriques, destaquen els enregistraments del segle XIX de l’Orfeó Català, els discs gravats pel violinista Joan Manén, la primera versió de l’himne Els Segadors o una sèrie de rotllos de pianola enregistrats per Enric Granados, Camille Saint-Saëns i Claude Debussy. El Museu conserva, restaura, digitalitza i difon part de la col·lecció sonora, i juntament amb diverses universitats cerca nous mecanismes de lectura dels enregistraments. Cal remarcar que algunes gravacions es conserven en un estat força deficient i que el fet de reproduir-les sense un procés de restauració previ i planificat podria suposar-ne la destrucció. 30 • REVISTA MUSICAL CATALANA ARXIU HISTÒRIC I PATRIMONIAL Aquest fons documental comprèn diferents donacions de músics relacionats estretament amb la cultura musical barcelonina, com per exemple Isaac Albéniz, Enric Granados, Joaquim Malats o Joan Manén. La majoria de fons provenen de familiars (o hereus directes) dels compositors o intèrprets amb la voluntat de posar a l’abast de la ciutadania la documentació conservada. Un arxiu d’arxius totalment heterogeni que conserva composicions manuscrites, fotografies, quadres, medalles, certificats, diplomes, dibuixos, programes, documentació biogràfica variada, objectes personals i una notable col·lecció epistolar. El Museu també disposa de fons d’institucions musicals, com el fons històric de la Banda Municipal de Barcelona, del Sindicat Musical de Catalunya o de l’Associació Wagneriana. Entre les diferents partitures manuscrites dels fons, hi trobem una composició inèdita que va ser rescatada i interpretada fa poc temps per l’OBC: una versió per a orquestra simfònica de la Fuga en Do sostingut menor, BWV 849 de Johann S. Bach realitzada per Enric Granados. I també Azulejos, una partitura per a piano que va deixar incompleta Isaac Albéniz i que va finalitzar Enric Granados. Conservada entre el Museu de la Música de Barcelona L’INTIMISME DEL FONS FOTOGRÀFIC DEL MUSEU Una fotografia de Miquel Llobet amb una raqueta de tennis a la mà, una del mateix personatge en una festa de disfresses, un retrat de Joaquim Malats assegut en un balancí envoltat de pins i mirant a l’horitzó o una de les darreres fotografies d’Enric Granados on surt tocant el piano a la Sala Aeolian de Nova York (dies abans de la seva prematura mort) ens serveixen per endinsar-nos en l’intimisme més pur del fons fotogràfic del Museu. Concerts, homenatges, àpats, rituals, excursions, escenes familiars: un conjunt d’imatges que ens permeten conèixer de primera mà la vida dels músics. A l’esquerra, la pipa, les ulleres i el flabiol d’Enric Morera. A dalt, una pintura a l’oli de Sebastià Junyent per a un cartell de la Missa de Rèquiem a Jaume l d’Enric Morera. I, a sota, Granados a la Sala Aeolian de Nova York (1916). FONS FOTOGRÀFIC (els primers fulls) i la Biblioteca de Catalunya (els darrers), la troballa va servir per verificar que entre el final d’Albéniz i l’inici de Granados faltaven alguns compassos. Recentment se’n va trobar un nou full a la Biblioteca de Catalunya que unia les dues parts de l’obra i que incloïa una anotació a llapis de Granados: “En esta página hay de Isaac y mío; ya verás donde empiezo. Las cuatro primeras páginas me las quedo yo”. Es desconeix a qui anava adreçada la nota, però és molt probable que anés destinada a Joaquim Malats. El fons fotogràfic està format bàsicament per fotografies provinents de fons personals de temàtica diversa i de diferents suports. Per una banda, hi trobem imatges que provenen de fons personals de músics i que ens ofereixen una visió íntima dels personatges: les seves aficions, la família, els concerts, els cercles socials o els actes institucionals. També hi destaca la col·lecció fotogràfica d’instruments del fotoperiodista Josep Maria Sagarra i Plana, el Fons Montserrat Sagarra (primera professional catalana de la fotografia durant el franquisme), així com també altres fons: de Nelly van Ree Bernard, Jordi Òdena o el llegat Lamaña. A més a més, el Museu també disposa d’un fons fotogràfic propi que inclou un seguit d’imatges dels processos de restauració dels instruments del centre i de les activitats realitzades els darrers EL MUSEU PRESERVA UNA FONOTECA AMB MÉS DE 13.000 REGISTRES SONORS DE MÚLTIPLES FORMATS anys (exposicions, conferències, tallers i concerts). BIBLIOTECA La Biblioteca del Museu de la Música, amb més de 4.300 monografies i 35 títols de publicació periòdica, és una de les biblioteques especialitzades en organologia més importants de tot l’Estat. La temàtica principal són instruments musicals, la història, l’evolució física i acústica, i el marc etnogràfic, històric i científic de cada període. La Biblioteca, així com també els diversos fons de l’Espai de Documentació i Recerca, està oberta al públic i dona servei a tot tipus d’usuaris: públic general, estudiants, constructors, lutiers o investigadors. En definitiva, un centre que esdevé una autèntica àgora de trobada i un lloc de debat, coneixement i gaudi estètic que ha de permetre als ciutadans ser més conscients de com el fet musical construeix les emocions individuals i socials. 31 “Vull convertir L’Auditori en altaveu de la modernitat musical” ROBERT BRUFAU Director de L’Auditori A mb el seu nomenament com a director de L’Auditori s’obre una etapa apassionant i no exempta de riscos, en la qual Brufau vol transformar L’Auditori en una gran casa de totes les músiques i compromesa amb la creació actual. Afronta el repte amb il·lusió i entusiasme, i somia amb un Auditori flexible i de reflexos ràpids, atent al que passa a l’escena internacional i disposat a donar espai a les noves generacions de compositors i intèrprets. JAVIER PÉREZ SENZ: Assumeix la direcció de L’Auditori amb voluntat de convertir-lo en un espai de referència de la creació actual. ROBERT BRUFAU: Vull convertir L’Auditori en altaveu de la modernitat musical. Quan es va inaugurar, la voluntat artística era convertir-lo en la Casa de les Músiques, seguint el model de la Cité de la Musique de París, i crec que ara toca fer realitat aquest objectiu, perquè és el més enriquidor i necessari per dinamitzar la vida cultural i social de la ciutat. Els últims anys m’he dedicat a ampliar horitzons obrint la programació dels diferents escenaris de la casa a diversos estils musicals, en un arc flexible que inclou el pop-rock amb el cicle Sit Back, en el qual hem tingut Nils Frahms, els concerts de jazz, que hem ampliat a vint-i-cinc aquesta temporada i, d’una manera molt intensa, la música de nova creació amb el Sampler Sèries. Ara és urgent incorporar l’OBC en aquest esperit de modernitat i per això el meu gran objectiu és unificar el discurs artístic de les quatre sales de L’Auditori jugant amb la capacitat tecnològica i la identitat acústica de cada sala. JPS: Vostè sap bé que la part del lleó del pressupost que controla se l’emporta l’OBC, que, com a conjunt resident i màxim referent de l’activitat simfònica a Catalunya, ha de vertebrar la programació pròpia de L’Auditori. Quins són els seus plans per a l’OBC? RB: Cal potenciar el seu compromís amb la música més actual donant cabuda a les noves generacions de compositors i fer-ho sense renunciar al lògic protagonisme del gran repertori romàntic i els clàssics del segle XX, que són el repertori natural d’una gran formació simfònica. I aquest objectiu necessita teixir complicitats i mantenir una bona sintonia artística amb el director de l’OBC, Kazushi Ono. Però també han de canviar el xip els responsables polítics. No es pot mesurar l’èxit pels resultats a taquilla, sense tenir present la necessitat de mantenir projectes artístics innovadors. JPS: Quines seran les principals línies d’actuació per revitalitzar i donar més varietat a l’oferta artística? 32 • REVISTA MUSICAL CATALANA ACTUALITAT proposat d’arribar, en cinc anys, a la programació d’un cinquanta per cent de directores. Una altra línia de treball és aconseguir que els directors convidats treballin dos programes seguits amb l’orquestra per enriquir-hi els llaços artístics. Tindrem propostes innovadores, amb debuts com el de Theodor Currentzis. I ja estem carregant les piles de cara a l’Any Beethoven; el 2020 tothom commemotext Javier Pérez Senz rarà el 250è aniversari del seu naixement i L’Auditori vol celebrar-lo amb totes les seves energies. VIOLONCEL·LISTA I GESTOR CULTURAL DE SÒLIDA TRAJECTÒRIA, BRUFAU ASSUMEIX EL CÀRREC DE DIRECTOR DE L’AUDITORI AMB LA VOLUNTAT ARTÍSTICA DE CONVERTIR-LO EN UN ESPAI DE REFERÈNCIA PER A LA CREACIÓ MUSICAL. CONEIX A FONS LA CASA, ON DURANT ELS ÚLTIMS DEU ANYS, HA DONAT PERSONALITAT PRÒPIA ALS CICLES QUE COMPLEMENTEN LA TEMPORADA DE L’ OBC, QUE ARA PASSA A DEPENDRE D’ELL. RB: Una, i molt important, és crear complicitats amb artistes d’altres gèneres interessats en les possibilitats que ofereix una orquestra simfònica per explorar altres territoris musicals, com ha estat el cas de Brad Mehldau, un artista de jazz que mai havia actuat a la casa. I l’any vinent tindrem el compositor nord-americà David Lang en el marc d’un encàrrec conjunt amb la New York Philharmonic i el Barbican de Londres. Cal trencar esquemes del passat i crear punts de trobada amb un nou esperit tenint en compte que l’OBC no pot viure aliena a tot el que passa al centre. Al contrari, ha de ser la columna vertebral d’un fascinant aparador musical. Però han de canviar moltes coses. La realitat és que el 2018 es van destinar només 20.000 euros a encàrrecs de nova creació. Si veiem que el Barbican de Londres n’inverteix 85.000, sobren altres comentaris. JPS: Quin perfil tindrà el pròxim director o directora titular de l’OBC? RB: Convé reflexionar amb calma i visió de futur per definir com funcionarà la pròxima direcció titular de l’OBC i quines característiques tindrà el nou director o directora quan finalitzi l’etapa de Kazushi Ono. Sempre he defensat la paritat i hem de treballar amb convicció i voluntat d’arribar a la igualtat de gènere en les programacions artístiques. Històricament, el gran repertori simfònic és fonamentalment masculí. Però en la música actual la realitat és, per fortuna, molt diferent i les dones hi tenen cada vegada més protagonisme. I al món de la direcció hi ha directores d’orquestra extraordinàries, amb gran protagonisme en l’escena internacional. Hi ha molt bones directores a les quals volem convidar i les seves agendes estan tan plenes que no podem perdre el temps. Aquest canvi es començarà a notar la temporada 2020-21, i m’he JPS: Alguna cosa caldrà fer també amb el format dels concerts per trencar la fórmula típica d’obertura, concert i simfonia, tan repetida al llarg de la temporada... RB: Totalment d’acord, cal revisar l’estructura tradicional del concert. De fet, penso que, per a les persones que mai han anat a un concert simfònic, la durada habitual de dues hores amb un descans de vint minuts no és especialment estimulant. Almenys cal explorar nous formats més breus i no necessàriament programats sistemàticament en cap de setmana i sempre a la Sala Pau Casals. M’atreu molt la possibilitat d’importar experiències d’èxit provat, com els concerts celebrats en espais especials, des de naus industrials a grans recintes amb bona acústica, en la línia de les propostes del Yellow Lounge de Deutsche Grammophon a ciutats com Berlín, Dresden i Hamburg per atreure nous públics. JPS: S’han multiplicat els concerts de pel·lícules i els concerts amb musicals de Broadway. ¿Pensen seguir per aquest camí? RB: No com fins ara. Benvinguts siguin quan es tracta de partitures de gran valor musical, però sempre com un complement atractiu a l’oferta simfònica, no com a cicle concebut per recaptar més a taquilla. Els ingressos per venda d’entrades són un factor important i ara voregen els cinc milions d’euros d’un pressupost total de vint-i-un milions. Però una orquestra pública té altres compromisos artístics de més ambició que no poden dependre només del seu resultat a taquilla, i això és una cosa que haurien d’entendre els polítics. Una orquestra pública no és un negoci. Hauríem de crear una taula conjunta amb el Teatre Nacional de Catalunya i el Museu del Disseny per impulsar un hub cultural potent i mostrar amb orgull als ciutadans qui som i el que estem fent. Robert Brufau creu que cal trobar fórmules per atreure nous públics a L’Auditori. TARIFA PLANA PER ENGANXAR EL PÚBLIC JOVE Atreure nous públics i acostar l’orquestra al públic jove és un dels objectius que s’ha marcat Brufau. “Cal replantejar-se la fórmula d’abonaments, perquè encara que els abonats sustenten la temporada simfònica, hi ha dades que dibuixen un mal futur si no som capaços de generar nous estímuls. Tant aquí com a tot Europa, l’edat mitjana de l’abonat està augmentant, i en el cas de l’OBC ja se situa en 68 anys, 7 anys més que fa algunes temporades. La realitat és que el públic envelleix. I d’altra banda, alguna cosa caldrà fer amb aquest 30% de butaques buides d’abonats als concerts, xifra que puja molt als concerts dominicals. Per què no obrir les portes al públic jove desenvolupant una tarifa plana similar a la que ofereixen les plataformes digitals tipus Netflix o HBO? Una altra fórmula, habitual en moltes ciutats, és vendre entrades d’última hora a preus molt econòmics. Per tenir èxit en aquest tipus d’iniciatives i connectar amb la gent jove és imprescindible augmentar la presència a les xarxes socials”. 33 antoni torres 34 • REVISTA MUSICAL CATALANA petter johansen ricardo rios noemi elias Judith Neddermann, cantant i compositora; Clàudia Cabero, cantant; Xavier Puig, director coral i d’orquestra, i Arianna Savall, arpista, compositora i cantant, ens expliquen com senten la música, ells que han crescut envoltats també de música. Judith Neddermann REPORTATGE Clàudia Cabero Xavier Puig MANERES DE VIURE i SENTIR LA MÚSICA MÚSICA ARREU: AL COTXE, AL METRO I PER COMPRAR. MÚSICA: SOLS I EN COMPANYIA. EXPOSATS A LA MÚSICA. PERÒ, ¿COM CONVIVIM AMB LA MÚSICA QUAN LA NOSTRA PROFESSIÓ ÉS CREAR-LA I INTERPRETAR-LA? QUÈ ÉS LA MÚSICA PER A UN MÚSIC I COM LA VIU AQUEST O AQUESTA EN FAMÍLIA? text Martí Sancliment Solé Arianna Savall H em volgut seure envoltats de quatre músics, quatre persones nascudes en famílies musicals, quatre noms que ens parlen de música antiga, de jazz, de clàssica, de música d’autor i creació contemporània, quatre maneres de viure i sentir la música, quatre camins a través de l’oïda per interpretar el món. És l’escolta de Xavier Puig, Arianna Savall, Clàudia Cabero i Judith Neddermann. MARTÍ SANCLIMENT SOLÉ: A la nostra vida diària hi ha molt pocs moments de silenci i molts moments de plenitud sonora vàcua. El so és pertot arreu, però, ¿i la música? De quina manera us és present la música, com l’escolteu i com la integreu al vostre dia rere dia? XAVIER PUIG: En realitat necessito el silenci i el busco on sigui, sobretot a Cervera, però la contaminació acústica i l’horror vacui imperen. Per plaer escolto poca música, ja que el dia a dia n’està ple, sigui assajant, estudiant o pensant-la. Quan estic treballant una obra o programa, tot gira al voltant d’aquella música, un programa necessita una convivència amb aquella música, un temps de maduració. I, de fet, poques vegades no tinc una música al cap durant tot el dia... ARIANNA SAVALL: La vida és música i aquesta està a tot arreu, llegint una poesia, respirant, meditant, en els petits detalls quotidians i en el cant dels animals. Sense la música embogiríem, però també necessito la calma i el silenci. La nit em resulta serena i misteriosa; el vespre, més místic, i el matí, terrenal i concret. Jo soc nocturna i és aleshores sobretot quan més bé em sento per cantar i tocar l’arpa. A casa amb en Petter escoltem molta música. Jo soc de les que encara compra discs, però també utilitzem Spotify i ens encanta conèixer artistes nous. La música, però, cal saber-la escoltar bé, respectar-la i tenir molt present l’acústica, essencial a l’hora d’entendre i escoltar. 35 Judith Neddermann. Cantant i compositora, ha publicat tres discs propis: Tot el que he vist (2014), Un segon (2016) i Nua (2018), i els darrers anys ha col·laborat amb nombrosos artistes i grups musicals d’àmbits tan diversos com el jazz, el soul, la música ibèrica i tradicional i el pop, entre d’altres. Clàudia Cabero. Cantant de vocació i inquieta per definició, ha publicat el seu primer EP, Melic (2018), i el seu estil transita entre la música popular i tradicional de diversos països, l’experimentació sonora amb el looper i les composicions i arranjaments propis en una exploració constant del fet creatiu. Arianna Savall. Arpista, compositora i cantant de renom internacional, especialitzada en la música antiga i també la improvisació, ha publicat nombrosos discs propis i ha col·laborat amb diversos artistes i conjunts musicals de gran prestigi, molts dels quals especialitzats en la música antiga, però també en produccions operístiques i fins en música contemporània. Ha realitzat concerts arreu del món. Juntament amb Petter Udland Johansen va crear el conjunt Hirundo Maris, de fusió entre músiques Nord-Sud i Passat-Present amb el qual ha enregistrat cinc discs (Alia Vox, ECM, Carpe Diem Records i Sony). Xavier Puig. Reconegut director coral i d’orquestra, lliurat també a la pedagogia i amb dedicació especial a la música clàssica catalana, actualment és el director titular de l’Orquestra Simfònica del Vallès i director principal del Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana, i ha dirigit conjunts com ara l’Orquesta de Granada, Orquesta Nacional de España i Orquestra de Cambra d’Andorra, entre d’altres, a més de treballar també en projectes operístics. Ha enregistrat per a diversos segells discogràfics. peter johansen L’ESCOLTA DE QUATRE MÚSICS CLÀUDIA CABERO: Des de sempre la música ha estat per a mi element d’oci i social de la meva vida, nexe d’unió, motor, via d’escapament, teràpia i refugi. A casa no s’escoltava gaire música, però des que vaig declarar-me unitat familiar independent que consumeixo molta música. Ara potser no n’escolto tanta i en faig més. Utilitzo Spotify i faig servir molt la ràdio de l’artista, una eina potentíssima per descobrir cançons i grups per similitud amb el que m’agrada. També consumeixo molta música en directe, és aleshores quan escolto amb la màxima atenció. Als concerts, a més, m’agrada anar-hi a descobrir, per això soc fan dels petits festivals que aposten per propostes emergents. Quan acaba el concert, si m’ha agradat, compro el CD i així puc parlar amb aquella persona i agrair-li l’estona de cel que m’ha regalat. És un feedback directe preciós i un vot de confiança per als projectes petits i desconeguts. JUDITH NEDDERMANN: Gairebé cada dia de la meva vida està regit per la música. En general tinc alguna activitat relacionada amb l’ofici de músic, però si no, acostumo a cantar o a tenir música posada, a casa, quan vaig en cotxe o quan em desplaço en transport públic. Faig servir les plataformes streaming, però sempre que puc vaig a concerts, encara que m’hagi de desplaçar a altres llocs, a París per escoltar Emily King o a Madrid per escoltar Jorge Drexler, per exemple. D’alguna manera la música m’acompanya des de sempre, la visc d’una manera molt especial i, de fet, és així des que soc petita, quan la meva relació amb l’àmbit familiar era la meva relació íntima amb la música. Judith Neddermann Arianna Savall diu que deu als seus pares haver fet el pas de llançar-se a la música. També Xavier Puig va tenir tot el suport de la família quan va decidir dedicar-se professionalment a la música. Arianna Savall 36 • REVISTA MUSICAL CATALANA aitor rodero ricardo rios noemi elias Judith Neddermann creu que la música és una de les herències més boniques i valuoses que ha rebut. MSS: En el vostre cas, de fet, el record de la música saviesa i delicadesa de la meva mare haver fet el pas de es confon amb el dels primers records d’infància i llançar-me a la música. de família. Veniu de famílies musicals, el viver en el CC: A casa meva, quan érem petites, no s’escoltava música, qual heu crescut com a músics… es feia. Els meus dos pares són pianistes... El mateix pasXP: Som família de músics i jo no hauria estat músic sensa amb el conjunt de la família, tant la saga Cabero, del se el context musical familiar. A casa no es preguntava, món coral, com la saga Olaya, pianistes, cantaires, violitots fèiem música i en el moment de decidir-me per l’esnistes… Un dia el meu avi va proposar de començar a fer tudi professional de la música, vaig tenir-hi tot el suport. “Les tardes de música domèstica”, una vetllada organitzaMai ho agrairé prou. Ara els fills comencen a tocar el pida on tota la família oferim diverses actuacions musicals. ano i no sempre és fàcil exercir el rol de professor a casa. Per a mi la família és el públic més exigent que tinc, m’ho AS: La música és la meva passió i aquest amor per la múprenc com un examen individual, ja que la meva música, sica l’hem heretat tant el meu germà com jo dels nostres poc acadèmica, xoca a vegades amb la tradició familiar. pares. La música ha condicionat el tiJN: Amb la meva família acostumem a pus de família que som i el tipus de pa- “PER A MI LA FAMÍLIA ÉS EL cantar molt i a tocar després de dinar res que han estat. En Jordi i la Montse PÚBLIC MÉS EXIGENT QUE o sopar. També ens passa que diversos mai em van forçar a ser músic, però sí TINC,M’HO PRENC COM membres de la família tenen grups de que em van donar uns mestres mera- UN EXAMEN INDIVIDUAL”, música i ens acabem convidant els uns vellosos. A casa, la música era passió i DIU CLÀUDIA CABERO als altres a l’escenari. Aquest any preuna necessitat vital. Gràcies als pares pararem un disc amb la meva germana vaig conèixer també les músiques més belles que mai he Meritxell Neddermann, és una músic excepcional! sentit, com el Lamento della ninfa de Monteverdi i d’ells i d’aquestes músiques jo vaig arribar el 1982 a l’arpa, de MSS: I ara, amb la perspectiva dels anys... la qual em vaig enamorar a primera vista. El cant, alhoXP: He pensat sovint com seria jo sense dedicar-me a la ra, sempre va ser present a les nostres vides. Jo cantava música. En una època hauria pogut tirar per una altra tímidament a la meva habitació, però la mare m’escolbanda. Però seria algú altre, sens dubte. La música m’ha tava des del darrere de la porta. Un dia em va dir: “Arideterminat personalment i socialment. L’aportació de la anna, tens una veu molt bonica, ¿no t’agradaria aprenmúsica en el meu pensament, en la visió del món, en les dre a cantar?”. Dec així al meu pare, i a la companyia, relacions humanes, en el sentit de la vida... ha estat fonamental. Que, a més, pugui ser la meva professió és un privilegi que em recordo cada matí. Fins i tot en aquells dies durs i èpoques estressants... AS: Després d’estar vinculada musicalment a la família vaig haver de volar sola i vaig començar un nou cicle personal amb el meu company, en Petter, amb qui comparteixo diàriament la música i els projectes professionals. Als dos la música ens dona pau i creiem fermament en la seva capacitat per promoure el diàleg. Aprendre música vol dir també aprendre a escoltar i a respectar. CC: Fa uns tres anys vaig comenXavier Puig çar a entendre que potser tenia alguna cosa a dir a través de la música. Aquest apoderament m’ha portat a dedicar-m’hi, però no em dedico exclusivament a la Clàudia Cabero música, també soc arquitecta. Segueixo vivint la música de forma visceral i no vull perdre aquesta honestedat amb ella. Tot i així, segueixo investigant, encara no sé què vull ser de gran... JN: Segueixo pensant que la música és una de les herències més boniques i valuoses que he rebut; gaudir de la música des del lloc més íntim i no tenir por de deixar-me emportar per les sensacions que ens ofereix. Això també m’ha influït molt en el fet de no tenir por de cantar. Tocar amb més gent és molt important, perquè la música compartida és amor! 37 fons conservat al museo de historia de madrid. consultat a www.memoriademadrid.es 38 • REVISTA MUSICAL CATALANA LA SETC Una estampa de seguidilles boleres, realitzada per l’artista Marcos Téllez. DOSSIER DE LA TONADILLA A LES TONADILLERAS SI AVUI EN DIA SENTIM LA PARAULA TONADILLA, EL MÉS PROBABLE ÉS QUE ENS VINGUI AL CAP LA IMATGE DE ROCÍO JURADO O D’ISABEL PANTOJA. PERÒ ENCARA ESTÀ POC DIFÓS QUE LA TONADILLA VA SER UN DELS GÈNERES ESCENICOVOCALS MÉS ORIGINALS, RICS I DIVERTITS DE LA SEGONA MEITAT DEL SEGLE XVIII I PART DEL XIX. VAN ARRIBAR A CONSTITUIR ÒPERES EN MINIATURA QUE REFLECTIEN AMB SORNA LA SOCIETAT DEL MOMENT. text Aurèlia Pessarrodona UN GRAN GÈNERE LÍRIC EN FORMAT BREU A TONADILLA CENTISTA L a paraula tonadilla és, evidentment, un diminutiu de tonada i significa “cançoneta”. En origen eren cançons de caire popular que sovint s’incloïen en gèneres com ara els villancets, entremesos o sainets. Però a mitjan segle XVIII van agafar tanta força que van acabar convertint-se en petites òperes, totes cantades, tret d’algunes intervencions parlades esporàdiques, i amb acompanyament orquestral. Aquestes tonadillas consistien en una successió de números cantats que desenvolupaven un argument, normalment molt divertit, inspirat en la quotidianitat de l’època, amb personatges diversos: petimetres, majos, abates i moltes dones treballadores (que ara en diríem “emprenedores”), com venedores ambulants o costureres. S’interpretaven als entreactes de les funcions teatrals, atapeïts de gèneres breus. El musicòleg Josep Subirà va anomenar aquestes obretes “tonadillas escèniques” amb la voluntat de distingir-les de les tonadillas com a simples cançons, però a l’època mai no van rebre aquest nom. Les tonadillas no eren gèneres mixtos com les sarsueles, però tampoc tenien la forma habitual de l’òpera italiana, amb alternança de recitatius i números tancats. Presentaven una fusió molt interessant d’elements estilístics i dramaturgicomusicals provinents, sobretot, de la tradició hispànica (cobles, seguidilles, etc.) i italiana (números concertants, recitatius secs o acompanyats, alguna ària, sobretot per als personatges italians). Era gairebé obligatori que acabessin amb un número final a mode de conclusió brillant deslligat de l’argument principal, cosa que va treure de polleguera més d’un teòric il·lustrat perquè trencava la neoclàssica unitat d’acció. Normalment aquests números finals eren seguidilles, sovint amb una part central d’estil diferent per a lluïment dels intèrprets, o bé tiranes cap a final del segle XVIII. Eren obres breus que havien d’enganxar fàcilment el públic, bé amb aires agradables i taral·lejables, bé amb una música directa que facilités una acció molt divertida. 39 fons conservat al museo de historia de madrid. consultat a www.memoriademadrid.es EL CASTICISME DE LES TONADILLAS El “nucli dur” de la tonadilla va ser Madrid, bàsicament per dos motius. D’una banda, els teatres madrilenys del Príncipe i de la Cruz (i al final del segle XVIII també el de los Caños del Peral) proporcionaven el model del que es feia als teatres anomenats “de províncies”, on actuaven companyies amb La carismàtica tonadillera María molta mobilitat entre els actors. Aquestes obres estan tenyiAntonia Fernández, La Caramba. A dalt, un dibuix dels pintors Luis des pels ambients i personatges propis del món del Madrid Paret i Juan Antonio Salvador d’un popular i el seu “paisatge sonor”, amb aires de balls típics de ball de màscares al Coliseo del la zona, com ara seguidilles i fandangos. D’altra banda, la Príncipe de Madrid. A sota, la lletra de La ramilletera de Valledor. immensa majoria de primeres fonts que ens han quedat (manuscrits musicals i llibrets) es troben als fons dels antics teaLES DONES: LES TONADILLAS A SOLO I LES TONADILLERAS tres de Madrid, localitzats sobretot a la Biblioteca Histórica Un dels aspectes més destacats d’aquest gènere és l’enorme de Madrid, a la Biblioteca del Real Conservatorio Superior de Música i a la Biblioteca Nacional. En aquests fons hi ha unes importància de la dona. Les protagonistes de la majoria dues mil tonadillas, la immensa majoria de les quals resten d’arguments són dones, en personatges com ara treballadoencara inèdites i desconegudes. Però de tonadillas, se’n feien res (venedores ambulants, cosidores, etc.) o majas apoderades. Però on és més evident el poder femení de la tonadilla a tot arreu, incloent-hi l’Amèrica Llatina. setcentista és, sens dubte, en les conegudes com tonadillas a Les tonadillas es miren la quotidianitat amb sorna. Hi són solo: obres en què un sol intèrpret vocal surt a habituals els majos i les majas, habitants de l’escenari per explicar quelcom al públic. De les les capes baixes de Madrid formades per L’ESPERIT SATÍRIC gairebé sis-centes tonadillas que es conserven immigrants provinents de diversos llocs de DE LES TONADILLAS la península. L’actitud dels majos, xulesa la Biblioteca Histórica de Madrid, només una S’APROPA AL DELS cos i orgullosos de si mateixos, apareix desena escassa van ser compostes per a homes. CAPRICHOS DEL contraposada a les noves modes socials Les intèrprets d’aquestes tonadillas eren importades sobretot de França i Itàlia: els capaces d’actuar, cantar, ballar i tocar les COETANI GOYA petimetres esnobs, els abates de moral castanyoles dirigint-se al públic. En aquestes dubtosa i, per sobre de tot, el cortejo, moda provinent d’Itàlia obres feien sàtira de l’època i donaven lliçons sobre els homes (el cicisveo) que consistia en una (ambigua) amistat entre una a les dones presents; la qual cosa segurament era només un dona casada i un home molt servicial. L’esperit satíric de les pretext per al seu lluïment. Van sobresortir, entre d’altres: tonadillas s’apropa al dels Caprichos del coetani Goya. Catalina Tordesillas, Polonia Rochel, Mariana Raboso, María 40 • REVISTA MUSICAL CATALANA Pulpillo i les germanes Correa. Però la més carismàtica fou María Antonia Fernández La Caramba, veritable influencer de vida novel·lesca que causava tot tipus de rumors i modes. Al final de la seva vida tingué un moment de profund penediment i es convertí en una beata piadosa. Al segle XX aquesta artista va inspirar una sarsuela a Luis Fernández Ardavín i Moreno Torroba (1942), que al seu torn va donar peu a la pel·lícula María Antonia “La Caramba” (1951) del realitzador español Arturo Ruiz Castillo, amb Antoñita Colomé com a protagonista. LA RELACIÓ ENTRE LA TONADILLA I CATALUNYA Entre els autors de tonadillas trobem una important empremta catalana. Durant molt de temps s’ha considerat que el pare del gènere fou el compositor Lluís Misson (o Misón), nascut a Mataró, fill d’un músic militar francès i d’una portuguesa de família d’actors. Però cal precisar dues coses. LA IMMENSA Avui en dia la paternitat MAJORIA DE LES del gènere està compartida TONADILLAS A SOLO entre Misson i un altre VAN SER COMPOSTES compositor, Antonio Guerrero, fecundíssim autor de PER A DONES música teatral. D’altra banda, el més probable és que Misson nasqués a Mataró per pura casualitat. En qualsevol cas, cal reconèixer el mèrit d’aquest músic, un reconegudíssim flautista i oboista, instrumentista de la Capella Reial i de les orquestres del Coliseo del Buen Retiro i del Real Sitio de Aranjuez, a més de fecund compositor de tonadillas, amb obres tan interessants (i divertides) com Los maestros, Los negros, El equívoco, El juicio de Espejo, El relojero, etc. Qui sí provenia de família catalana era Manuel Pla, el mitjà dels germans Pla, autor de música teatral a mitjan segle XVIII, com la tonadilla titulada El soldado. Però el tonadiller català més destacat fou, sens dubte, el barceloní Pau Esteve. Si bé el compositor de tonadillas més fecund va ser el navarrès Blas de Laserna (amb unes 700 conservades), Esteve el segueix amb gairebé 450, a més de música per a comèdies, sarsueles, sainets, etc. Ambdós van arribar a ser compositors de les companyies dels teatres de la Cruz i del Príncipe de Madrid. Pau Esteve és un compositor que necessita ser redescobert amb urgència. Era molt conscient del seu talent i bon coneixedor de les novetats del teatre musical europeu. Home de caràcter fort, el seu temperament li va crear problemes amb la censura i amb actrius, fins al punt de ser empresonat diverses vegades. Moltes de les seves obres manifesten el seu gran talent com a compositor teatral, com les que compongué per al tàndem més tonadillesc del moment, els grans actors La Caramba i Miguel Garrido: La desdicha de las tonadillas, La venida de María Antonia, La buñuelera y el catalán, etc. En qualsevol cas, per entendre el gènere no convé caure en localismes. Madrid aglutinava molts immigrants i els seus teatres tenien el privilegi de reclamar els millors membres de les companyies “de províncies”. Per exemple, els teatres de Cadis nodriren els de Madrid amb intèrprets tan destacats com els excel·lents tenors Manuel García i Vicente Sánchez Camas, La Caramba, María Pulpillo, Mariana Raboso, etc. LA TONADILLA I BARCELONA A Barcelona la tonadilla també es va conrear i amb èxit, gràcies a compositors com Jacinto Valledor, Tomàs Presas i José María de los Reyes Francesconi, que treballà al teatre al principi del segle XIX junt amb la seva dona, la soprano María López. El teatre també comptà amb altres importants intèrprets, com Gabriela Santos (l’esposa de Valledor), Antonio Prado, José Ordóñez i els italians Sebastià Brinyoli, Girolamo Vedova i Rosina Vaglini. El paper de Jacinto Valledor El compositor més destacat fou Jacinto Valledor, músic madrileny de família d’actors de renom. Abans d’establir-se definitivament a Madrid l’any 1785, va passar per diversos teatres de “províncies”, com Múrcia, Cadis, València i Barcelona, on va romandre aproximadament uns deu anys. A la Casa de Comèdies de Barcelona va ser primer músic de l’anomenada “companyia de còmics espanyols”, per distingir-la dels italians d’òpera i ballet que actuaven al mateix teatre. Valledor va arribar a Barcelona en uns anys en què al teatre mancava companyia italiana d’òpera i de ball, de manera que la tonadilla serví com a alternativa autòctona a l’òpera, un gènere que havia amarat a fons entre el públic barceloní. Fruit d’aquestes circumstàncies foren obres de gran envergadura, com La plaza de Palacio de Barcelona i Las voluntarias de Barcelona. L’ús del català Aquesta última tonadilla és una mostra excel·lent d’un dels trets més importants del conreu del gènere a la Ciutat Comtal: l’ús del català. Diverses obres trobades mostren un ús quotidià de la llengua catalana, enmig d’un discurs en castellà, que constitueixen uns dels testimonis més antics d’ús d’aquesta llengua en teatres públics de tot Catalunya. L’única tonadilla d’aquestes, la música de la qual es conserva, és La ramilletera de Valledor, obra en què el personatge del títol (interpretat per Gabriela Santos) s’expressa únicament en català. ¿Podria ser un antecedent de les obres teatrals posteriors inspirades en les floristes de la Rambla? 41 DOSSIER DE LA TONADILLA A LES TONADILLERAS CERTS ASPECTES DE LA TONADILLA HAN QUEDAT EN L’IMAGINARI COL·LECTIU. PER EXEMPLE, A MOLTS ELS DEU SONAR LA TORNADA “CON EL TRÍPILI, TRÍPILI, TRÁPALA...”. ES TRACTA DE LA TIRANA DEL TRÍPILI, UNA CANÇÓ QUE S’HA MANTINGUT AL REPERTORI POPULAR I QUE APAREIX PER PRIMERA VEGADA EN UNA TONADILLA DE BLAS DE LASERNA. PEL CAMÍ HI HA HAGUT DIVERSOS MOMENTS EN QUÈ LA TONADILLA HA TINGUT UN PES IMPORTANT. text Aurèlia Pessarrodona CANÇONS PER A LA HISTÒRIA L’EMPREMTA D LA TONADILLA J osep Subirà, als anys 1920-1930, va establir la cronologia següent de la tonadilla: 1) aparición y albores (1751-1757); 2) crecimiento y juventud (1757-1770); 3) madurez y apogeo (1771-1790); 4) hipertrofia y decrepitud (1791-1810); 5) ocaso y olvido. Dit d’una manera molt breu, Subirà entén el gènere d’una manera biològica: neix, creix, però és ferit per la música italiana, mor i desapareix. En canvi, els últims estudis han considerat la influència italiana d’una manera més neutra i menys ideologitzada. Podríem dir que la tonadilla és una manifestació concreta, en un espai de temps i en un moment cultural (la Il·lustració i les seves ombres) d’un fenomen, el teatre líric breu, que provenia d’una tradició hispànica de jácaras i gèneres similars i que va prosseguir en els “joguets” lírics i la sarsuela chica del teatre per hores. De fet, es 42 • REVISTA MUSICAL CATALANA pot dir que la tonadilla sorgí de l’interès neoclàssic per “posar ordre” als gèneres breus teatrals: el sainet era el gènere còmic breu parlat i la tonadilla el cantat. L’ESCLAT DE NOUS ESPAIS DEDICATS A LA TONADILLA Malgrat que després de la Guerra de la Independència el conreu de la tonadilla decreix, encara se’n programen durant les tres primeres dècades del segle XIX. A partir de la dècada del 1840 alguns títols antics van ajudar a omplir la programació teatral arran de l’obertura de locals de titularitat privada, l’oferta dels quals tendia a nous formats d’espectacle en què les obres breus cada vegada tenien més pes. La tonadilla més longeva va ser Los maestros de la Raboso o El trípili, originalment amb música de Blas de Laserna (1780) a la qual Ramon Carnicer afegí un duet l’any 1836. Aquest esclat de nous locals (jardins privats, cafès-teatres, etc.) va impulsar un auge d’impressió d’obres teatrals a les terres de parla catalana a les dècades del 1850 i el 1860, entre les quals trobem un sorprenent nombre de tonadillas, tant obres antigues com de nova creació. Aquests llibrets presentaven un repertori molt assequible, destinat sobretot als aficionats i als nous espais teatrals. Moltes d’aquestes obres eren bilingües, en català i castellà, cosa que ajudà a preparar el terreny per al conreu de la sarsuela catalana i posteriors gèneres lírics en la nostra llengua. Un cas molt interessant és El sacristán y la viuda, obra atribuïble a Antonio Rosales. El primer testimoni datat d’aquesta Lorenza Correa, una soprano excel·lent que va fer carrera a Itàlia i França. 43 fons conservat al museo de historia de madrid. consultat a www.memoriademadrid.es DE A obra és un llibret imprès l’any 1773 a Barcelona. L’obra es va anar mantenint als teatres de manera força constant i va arribar a tenir tant d’èxit que l’any 1860 el dramaturg valencià Josep Bernat i Baldoví la va versionar “en dialecte valensià” (sic) amb el títol Cheroni i Bartoleta o La viuda i l’escolà. Aquesta adaptació es portà a terme en uns anys en què al Teatre de la Princesa de València, on s’interpretà l’obreta, es bolcà en el repertori de la sarsuela valenciana. MÉS ENLLÀ DE LES FRONTERES biblioteca de la filmoteca de catalunya Certs compositors i intèrprets hispànics d’èxit internacional van sorgir del món de les tonadillas. Fou el cas de Lorenza Correa, gran soprano nascuda a Màlaga que, després d’haver excel·lit als teatres de Madrid com a dama de cantado, va tenir una notable carrera a Itàlia i França. De fet, Rossini li va compondre el paper de Zenobia de la seva òpera Aureliano in Palmira. Un altre músic originat en l’àmbit tonadillesc fou el compositor valencià Vicent Martín i Soler: d’ell no tenim cap tonadilla, però estava familiaritzat amb aquest repertori i portà aquest bagatge arreu, tal com es posa de manifest en trets netament hispànics d’algunes de LES TONADILLAS VAN les seves òperes, com, per exemPREPARAR EL TERRENY ple, Il tutore burlato, In amor ci PER AL CONREU DE LA vuol destrezza i Una cosa rara. Qui sí va compondre tonadillas SARSUELA CATALANA va ser Ferran Sor: almenys se’n coneix una, Las preguntas de la Morante, per al Teatre de Barcelona (1799). Quan arribà a París fou un dels més grans difusors de les seguidilles boleres, un gènere àmpliament present a les tonadillas des UNA HERÈNCIA QUE ARRIBA AL SEGLE XX Un recull de fotos de Raquel Meller que el 31 de gener de 1914 va estrenar a la Sala Imperio de Barcelona tonadillas de Granados i Periquet en un espectacle on es va fer una reproducció fidedigna dels quadres de Goya. 44 • REVISTA MUSICAL CATALANA La tonadillera actual seria hereva de les carismàtiques intèrprets del segle XVIII, en una línia que passaria pels espectacles dels cafès cantants i el teatre per hores, fins a les cupletistes. No obstant això, a inici del segle XX hi va haver un important punt d’inflexió, causat precisament per l’interès a rescatar les tonadillas setcentistes, que es va barrejar amb una nova manera de concebre el cuplet. LA DIGNIFICACIÓ DEL CUPLET A la darreria del segle XIX i principi del XX van fer furor els cuplets, cançonetes soltes d’influència francesa, sobretot en la versió més eròtica i picant, que s’ha qualificat com a “gènere ínfim”. A la segona dècada del segle XX, la incorporació de la dona al públic va comportar una estilització del cuplet en què van tenir un protagonisme fonamental artistes com Aurora Jauffret La Goya i Raquel Meller. En aquest procés, el retorn als gustos tonadillescos i goyescos setcentistes va ser cabdal. La Goya va prendre el seu sobrenom per la moda goyesca de principis de segle i es definia com a tonadillera abans que cupletista. Ambdues artistes van incorporar al seu repertori les tonadillas de Granados i Periquet, cosa que va ajudar a dignificar el cuplet. De fet, les primeres d’aquestes to- nadillas, editades l’any 1912, eren destinades a cupletistes, mentre que les de l’any 1913 ja van ser dedicades a la soprano María Barrientos. EL CAS DE RAQUEL MELLER El 31 de gener de 1914 Meller va estrenar a la Sala Imperio de Barcelona tonadillas de Granados i Periquet en un espectacle on es va fer una reproducció fidedigna dels quadres de Goya, en vestuari i attrezzo. aurèllia pessarrodona, 2009 de mitjan dècada del 1780. Quelcom similar va ocórrer amb Valledor. De fet, l’esperit regeneracionista de final del segle el celebèrrim tenor Manuel García. Durant el seu període XIX va fer renéixer l’interès per la tonadilla, en considerar-la madrileny va interpretar multitud de tonadillas i també una manifestació autèntica del poble espanyol. Aquest n’arribà a compondre, com El majo y la maja i La declaración interès es va unir a l’auge que va viure la figura de Goya a (1798). Ja a París, l’any 1809 va representar partir del 1895, arran del 150è aniversari al teatre Odéon la seva òpera-melòleg en un del seu naixement. Aquest ambient va proMANUEL GARCÍA I acte El poeta calculista, amb un èxit rotund. que dos fanàtics del pintor aragonès LORENZA CORREA ES piciar Aquesta obra mostra un escriptor amoïnat com eren Enric Granados i el periodista VAN FORMAR AL MÓN Fernando Periquet creessin les seves per escriure un sainet i una tonadilla provant amb diversos exemples musicals, el més DE LA TONADILLA tonadillas en estilo antiguo, una col·lecció famós dels quals és el Polo del contrabandisde cançons que pretenien rescatar l’esperit ta, una peça possiblement inspirada en el repertori popular goyesc de les obretes setcentistes. En realitat, aquestes però que, en la versió de García, es convertí en el seu cavall creacions no segueixen la forma de les obres originals, sinó de batalla i el de la seva filla María Malibrán. L’esperit que són cançons soltes directament inspirades pels quadres tonadillesc, i les seves arrels andaluses estan molt presents de Goya. Presenten similituds musicals amb les tonadillas en aquesta i altres creacions seves, sobretot en les cançons o del segle XVIII, però passades pel sedàs de l’estil personal caprichos líricos. de Granados. Són veritables “lieder espanyols”, tal com les Si bé algunes tonadillas van romandre de manera testidefinia el propi Granados seguint l’ideari del seu mestre monial, no desaparegueren en absolut algunes de les seves Felip Pedrell. formes habituals, com ara seguidilles, tiranes, polos, fandangos i boleros. A més, l’esperit tonadillesc va romandre al sabor folklòric de les sarsueles de la dècada del 1830, junt amb un estil clarament italianitzant i formes procedents de l’opereta francesa. Alguns compositors de sarsuela posteriors, davant la necessitat de revalorar el teatre líric hispànic, van buscar inspiració en la tonadilla setcentista. És el cas de Mariano Soriano Fuertes, compositor erudit bon coneixedor de la història de la música espanyola, que anomenà tonadilla española la seva obreta Geroma la castañera (1843), amb la intenció de “despertar el gusto por nuestras antiguas tonadillas”. Però el terme no feu fortuna, ja que poc després va optar per anomenar-la “zarzuela andaluza”. Especialment destacat és el cas del compositor i musicòleg Francisco Asenjo Barbieri, que va estudiar en profunditat la història del teatre musical espanyol i, concretament, de la tonadilla setcentista. De fet, feu copiar un gran nombre de tonadillas antigues per a la seva biblioteca particular, ara a la Biblioteca Nacional. Obres seves, com El loro y la lechuza, Chorizos y polacos i El barberillo de Lavapiés beuen directament de l’esperit de les tonadillas Aquest dibuix, setcentistes. anomenat La voluntat restauradora de El sueño de la razón produBarbieri s’observa també en ce tonadillas, Felip Pedrell, que va dedicar representa un a la tonadilla tot el seu primer imaginari Valledor que somnia volum del Teatro lírico español, els “monstres” amb la transcripció per a veu de les seves tonai piano de La cantada vida y dillas a la manera de Goya. muerte del general Malbrú de 45 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA L’ÀNIMA DEL SO AMB AQUESTA ESPÈCIE DE LLAÜT DE TRES CORDES, AQUEST MEDIÀTIC MÚSIC JAPONÈS HA VINGUT AL MÓN DISPOSAT A SALTAR FRONTERES. TANT LES DE LA GEOGRAFIA POLÍTICA, VIATJANT PER TOT EL GLOBUS, COM LES DE LA MÚSICA TRADICIONAL DEL SEU PAÍS. KENICHI YOSHIDA ambaixador del tsugaru shamisen L text Josep Barcons Palau · fotografies Quim Roser ’any 2016 el regne del Japó nomenava Kenichi Yoshida ambaixador cultural del país. I és que, amb el shamisen als dits, aquest artista nascut ara fa quaranta anys a Noboribetsu (a la prefectura de Hokkaido, al nord del país) ha fet molt per la cultura japonesa. Almenys en dos sentits: el primer, el de donar a conèixer la música japonesa al món. El segon: el de donar una nova dimensió a la tradició del tsugaru shamisen portant-la als gustos del segle XXI. Yoshida és una mostra viva de la peculiar ambivalència de l’univers japonès, on la radical tradicionalitat i el rampant futurisme són capaços de conviure amb més o menys dosi d’esquizofrènia. Per posar-ne un exemple, n’hi ha prou de dir que la minuciositat estilística en el seu vestir esportiu lleument androgin (amb camisa prou descordada, pantalons de tub de tall curt, mitjons baixos –pikis–, bambes blanques impol·lutes...) té el seu revers en el quimono llampant i el rostre profusament maquillat que llueix als concerts. LA RELACIÓ AMB BARCELONA Ara fa tres anys Kenichi Yoshida aterrava a Barcelona per impartir un taller de tsugaru shamisen a l’ESMUC. Va donar tres instruments a l’Escola, convençut que una bona manera d’aproximar les oïdes occidentals a les sonoritats japoneses és posant els instruments tradicionals del seu país en mans d’intèrprets d’aquí. L’experiència va ser tot un èxit i, des d’aleshores, un parell de cops l’any es retroba amb aquells alumnes i d’altres perquè aprofundeixin el seu domini de l’instrument i –fins i tot– els convida a actuar als seus concerts. Aquesta obertura del tsugaru shamisen al món era quelcom inèdit fins que Kenichi Yoshida s’ho va proposar. El seu objectiu era clar: “M’agradaria que músics professionals no japonesos coneguin el tsugaru shamisen i l’incorporin a la seva dimensió artística”. En ser nomenat ambaixador cultural, va rebre la invitació de diverses ambaixades occidentals per fer-ho, però no de l’espanyola; així que va ser ell qui va sol·licitar-ho, “perquè m’agrada Espanya i, particularment, Barcelona, tant per Gaudí i el flamenc, com perquè tinc la impressió que aquí la cultura forma part del dia de cada dia de les persones. Per això, algun dia, m’agradaria fins i tot poder viure aquí, ja que em sembla un bon lloc per construir un punt de partida fora del Japó”. El clima mediterrani de Barcelona, que Yoshida agraeix, contrasta amb les condicions climàtiques més dures del nord del Japó, on es va desenvolupar el tsugaru shamisen. Yoshida n’explica la història vinculant clima i cultura: “El shamisen va néixer al Japó fa cosa d’uns sis-cents anys, quan a la regió de l’actual Osaka va arribar –provinent de la Xina– un instrument anomenat sanxian, que és una espècie de llaüt de tres cordes sense trasts [de fet,sanxian vol dir, literalment, tres cordes]. Al Japó hi havia un instrument de quatre cordes i mànec curt anomenat biwa, que es tocava amb un gran plectre a la mà dreta. I de la confluència 47 UN CONCERT PER A DOS SHAMISENS I ORQUESTRA L’any 2015, quan Kazushi Ono assumia la titularitat de l’OBC, el jove compositor català Fabià Santkovsky quedava finalista al Concurs de Composició Toru Takemitsu, al Japó. Arran d’aquesta coincidència, va sorgir l’encàrrec del Concert per a dos shamisens i orquestra, que els Yoshida Brothers i Kazushi Ono estrenaran el 17 de maig a L’Auditori, i que serà una de les partitures protagonistes de la gira que l’orquestra farà pel Japó aquest proper juliol. Segons directrius d’Ono, l’obra havia de fer alguna referència a El cant dels ocells, com un homenatge a Pau Casals. Santkovsky ha escrit una partitura “amb certs tocs d’hiperrealisme, ja que –més enllà de la coneguda melodia popular– es basa literalment en el cant de diversos ocells”. En amalgama fecunda amb el seu llenguatge, Santkovsky també hi evoca la sonoritat aclaparadora de les cigales, arran d’una experiència sonora impactant que va viure de camí al temple xintoista de Fushimi-Inari, a prop de Kyoto. Per a Santkovsky (que enguany compleix trenta anys), aquest encàrrec és una baula important en la construcció de la seva estètica i ha suposat un repte considerable: “És molt bonic descobrir un instrument que no coneixes (ni culturalment ni organològicament) i mirar d’entendre’n la tradició i la manera com es toca, ja que és un instrument amb una tímbrica molt particular que no té equivalent proper a la música occidental. He procurat acostar-me als seus aspectes estilístics fonamentals des de les ombres de l’instrument (els ornaments, els colpejos…), construint-li un espai de significació solista dins l’obra”. del sanxian i el biwa va néixer el shamisen”, que s’assembla al sanxian però que es toca amb un gran plectre que, metonímicament, s’ha acabat anomenant biwa. Tot i no entrar a la tradició de la música de cort imperial, que utilitza instruments molt més antics, el nou instrument de seguida es va incorporar a diversos gèneres, com ara en l’acompanyament del teatre kabuki o de cançons populars transmeses oralment de generació en generació. Però al cap d’un temps el shamisen es va desenvolupar amb dret propi i s’emancipà d’aquesta funció gregària del cant amb monjos cecs que el tocaven –com a solistes– a les portes de les cases. Yoshida no toca un shamisen a seques, sinó un tsugaru samisen; és a dir, literalment un shamisen de mànec gruixut, una variant de l’instrument que va néixer fa cent cinquanta anys al nord del Japó: “Hi ha el shamisen de mànec prim, el de mànec mitjà i el de mànec gruixut. I, simplificant-ho molt, podríem dir que això té a veure amb la climatologia: a mesura que avancem de Sud-oest a Nord-est, les cançons populars són més vigoroses i potents, per la qual cosa es necessita un instrument més resistent per acompanyar-les. Això crec que té 48 • REVISTA MUSICAL CATALANA 17, 18 i 19 DE MAIG ESTRENA CONCERT DE FABIÀ SANTCOVSKY A L’AUDITORI una relació directa amb el fred, el clima i les condicions de vida més dures, que configuren un repertori més punyent”. OBRINT EL SHAMISEN AL FUTUR La de Yoshida és una història d’obertura. “Vaig començar a estudiar el tsugaru shamisen als cinc anys dedicant-me de ple a les cançons folklòriques. I no va ser fins als dinou que vaig començar a explorar les meves pròpies creacions. Això va coincidir amb el moment del meu debut, en què vaig tenir l’oportunitat de tocar a Austràlia i a Dinamarca. En tocar davant de públic de fora del meu país, vaig pensar: per molt bona que sigui la cançó tradicional, si el públic no entén el que toco, marxarà a mig concert. Així que, per aconseguir transmetre la tradició del tsugaru shamisen, he de procurar construir ponts. Per exemple, si creo una peça que tingui alguna similitud amb el flamenc, això serà una porta d’entrada perquè l’oient, al final, pugui gaudir també del repertori tradicional. Em vull convertir en una porta d’entrada a la cultura japonesa. Aquest és el rol que vull tenir”. I el mateix ha passat amb el blues, el pop, l’electrònica i altres gèneres als quals s’ha aproximat tant com a solista o amb el seu germà Ryoichiro, amb qui forma el duet Yoshida Brothers, conegut (i reconegut) al Japó com a Yoshida Kyodai. Kenichi Yoshida no sols fa d’ambaixador del shamisen a nivell artístic, sinó que vetlla per la pervivència dels lutiers que en construeixen. “Hi ha un bon nombre de tallers on es construeixen shamisens, però en molts sembla que no hi ha relleu generacional. Al món de l’artesania, l’ofici ha passat sempre de pares a fills, i certs constructors tenen recels a l’hora d’explicar els seus secrets fora del nucli familiar, la qual cosa en fa perillar la pervivència”. Per això, com a dinamitzador del shamisen, Yoshida està liderant la creació d’una associació d’artesans que pugui fer pressió al govern per a la protecció de l’ofici, ja que “si desaparegués el shamishen, hi hauria moltes manifestacions culturals que quedarien profundament afectades”. OBSOLESCÈNCIA NO PROGRAMADA Tot i haver nascut fa només cent cinquanta anys, no es conserven instruments originals a les mans dels intèrprets; i és que –al país de Sony, Yamaha, Nintendo o Toshiba– els shamisens més antics queden arraconats: “Per la fricció de les cordes amb el mànec, aquest es va desgastant, fins al punt de deixar inservible l’instrument”, diu Yoshida. EL COMPOSITOR Clara SCHUMANN MOLT MÉS QUE UNA MUSA UNA DONA QUE AL SEGLE XIX ES FA UN LLOC ENTRE ELS MÉS GRANS ÉS SENS DUBTE UNA DONA EXTRAORDINÀRIA. EL BICENTENARI DEL SEU NAIXEMENT, AQUEST 2019, ¿SERVIRÀ DEFINITIVAMENT PER REIVINDICAR-NE L’OBRA? Rarament les etapes creatives d’un home estan marcades pel seu estat civil, però sembla inevitable que sigui així quan parlem d’una dona del segle XIX: la Clara soltera, la Clara casada, la Clara vídua. El 1840, Clara Wieck es casa amb Robert Schumann malgrat l’oposició del pare, que no vol veure la seva brillant filla unida a aquell no ningú que text Sílvia Pujalte • il·lustració Roger Pibernat mai no serà concertista ni ha demostrat res com a compositor. Segons les convencions de l’època, la Clara hauria hagut de plegar; com l 24 d’octubre de 1878 es va celebrar a la Gewandhaus de Leipzig el havia dit Fanny Mendelssohn, “la música és cinquantenari del debut d’una de les figures musicals més imporper a les noies, no per a les dones”. Però el matants de l’època, pianista de prestigi comparable a Franz Liszt o Frétrimoni Schumann no és convencional i la déric Chopin: Clara Schumann. El 1828 la crítica havia dit d’aquella Clara continua component, esperonada per nena de nou anys que “s’hi podien dipositar les millors esperances” i, en Robert, i fent gires; ni tan sols l’arribada certament, la seva carrera havia estat extraordinària. El temut crídels vuit fills n’afecten gaire l’agenda. El que tic Eduard Hanslick va escriure el 1856: “Podem dir que és la més canvia amb el casament és el caràcter de les gran entre els pianistes vius, no simplement la més gran pianista viva”. Malgrat el seu seves obres i el repertori. A més de peces per a prestigi, i segurament perquè la Història l’escriuen els homes, Clara Schumann va piano sol, escriu el seu Trio, les Romances per passar a la posteritat sobretot com a muller de Robert Schua violí i piano i pràcticament tots mann. Encara sort, perquè, ¿la recordaríem avui si no ha- LISZT VA RETREURE els lieder. Pel que fa al repertori, gués estat pel seu marit? I si de la pianista se n’ha parlat poc, ara és ella qui el tria; ja no inclou la compositora es va veure reduïda a l’anècdota ja en vida; A FRIEDRICH WIECK aquelles obres virtuosístiques de una part de les seves obres s’havien editat, però acceptar QUE L’HAGUÉS compositors avui oblidats, però que podien tenir tanta qualitat com les d’un home no estava toca tampoc les seves obres, FORMADA PER SER no a l’abast de tothom. ni les d’abans ni les d’ara. Els seus La Clara neix el 13 de maig de 1819. Filla de Friedrich UN PIANISTA, NO programes estan compostos soWieck, professor de música, la criatura esdevé el projecte UNA PIANISTA bretot per obres dels seus compodel seu pare, el millor exponent dels seus mètodes pedasitors més pròxims: Schumann, gògics (Liszt li retraurà que l’hagi formada per ser un pianista i no una pianista). Chopin, Mendelssohn, Brahms, i també per La nena no només interpreta, també compon; les seves primeres peces es publiquen les de Beethoven, Bach i Mozart. D’alguna un parell d’anys després de debutar. Les obres d’aquest període, entre les quals un manera, Clara Schumann dona forma al resorprenent Concert per a piano i orquestra compost entorn dels quinze anys, són de pertori de piano tal com el coneixem avui. caràcter virtuosístic, com imposava la moda. Durant una mica més de deu anys la Ja vídua, la Clara a penes escriu cap més seva carrera estarà governada pel pare; els seus èxits la portaran per tot Alemanya obra. De fet, les tres darreres publicades són i a Viena, Praga o París. Fins al seu casament. del 1853; l’any següent Robert ingressa al sa- E 50 • REVISTA MUSICAL CATALANA LA DISCOGRAFIA COMPLETA Els pocs enregistraments de l’obra de Clara Schumann ens permeten almenys repassar-la pràcticament tota (tinguem en compte que els opus 18 i 19 no existeixen). El pianista Eugene Asti ha enregistrat tots els lieder (vint-i-nou en total, entre els quals els opus 12, 13 i 23); els cantants són el baríton Stephan Loges i la soprano Susan Gritton. Les obres per a piano sol (romances, impromptus, capricis, preludis, etc.) estan recollides en tres CD enregistrats per Jozef De Beenhouwer. Són els opus 1-6, 8-11, 14-16, 20 i 21. Entre les poques obres sense número d’opus hi ha l’única Sonata. 14, 17 i 21 D’ABRIL CLARA, ÒPERA DE VICTORIA BOND AL FESTSPIELHAUS DE BADEN-BADEN natori on morirà dos anys després. Potser no compon perquè la seva vida atrafegada no li deixa espai per fer-ho, ara que els ingressos que li proporcionen les gires són més necessaris que mai; potser no ho fa perquè ella mateixa no creu que sigui prou bona, tan arrelats com estan els prejudicis. Continua sense interpretar a penes les seves obres; és Brahms qui ho fa, tot reconeixent-ne la vàlua. Entre gira i gira, la Clara serà l’editora de l’obra de Schumann; entre el 1878 i el 1892 serà professora del Conservatori Hoch de Frankfurt i es retirarà definitivament dels escenaris el 1891. Quan mor, el 20 de maig de 1896, és enterrada a Bonn. Amb el seu marit, com ella havia demanat. El monument funerari, erigit el 1880, representa Clara com a musa als peus de Robert. El Concert per a piano i orquestra, op. 7, el Trio op. 17 i les Tres romances per a violí i piano, op. 22, els escoltem en aquest enregistrament de Veronica Jochum (piano), l’Orquestra Simfònica de Bamberg, Joseph Silverstein (director i violí) i Colin Carr (violoncel). Clara Schumann va escriure cadències per als Concerts núm. 3 i núm. 4 de Beethoven i núm. 20 de Mozart; com a bonus track podem escoltar la primera en l’enregistrament de Solomon amb la Philharmonia Orchestra dirigida per Herbert Menges. 51 rob moore (roh) DEL 13 AL 22 D’ABRIL FESTIVAL DE PASQUA A SALZBURG 1 52 • REVISTA MUSICAL CATALANA ESCENARIS DEL MÓN FESTIVAL DE PASQUA SALZBURG, LA CIUTAT DELS FESTIVALS SI ALGUNA CIUTAT DEL MÓN ES POT CONSIDERAR LA MECA DELS FESTIVALS DE MÚSICA, AQUESTA ÉS SALZBURG. I SI ALGUN FESTIVAL A SALZBURG ESTÀ VINCULAT A LA FIGURA DEL SEU CREADOR, AQUEST ÉS, SENSE DUBTE, EL FESTIVAL DE PASQUA. tourismus salzburg a ciutat a la riba del Salz va irrompre en l’imaginari musical per obra i gràcia de Wolfgang A. Mozart, que la va situar al mapa. Però en la història moderna van ser Max Reinhardt, Hugo von Hoffmanstal i Richard Strauss qui, després de la Primera Guerra Mundial, van crear un festival d’estiu que en pocs anys es va convertir en una referència musical absoluta gràcies a la contribució de gent 2 com Toscanini o Bruno Walter i, last but not least, de la Filharmònica de Viena, que va establir-hi el campament d’estiu. L’èxit artístic ha fet que amb el pas dels anys s’hagin creat altres festivals a Salzburg que han esdevingut, juntament amb el turisme, el motor econòmic de la ciutat. Un d’aquests és el Festival de Pasqua. Inaugurat el 1967, va ser fruit de l’obsessió de Herbert von Karajan de crear el seu propi Bayreuth i disposar així d’un mitjà on desenvolupar sense im- ofs/matthias creutzige L text Toni Colomer · fotografies Salzburg Easter Festival i Salzburg Festival 53 posicions les seves idees sobre les òperes de Wagner, en assumir-ne tant la direcció escènica com la musical. Nascut a Salzburg el 1908, Karajan és tan conegut pel seu geni musical com per un egocentrisme indissimulat. I això, en un món tan egocèntric com el dels directors d’orquestra, no deixa de tenir el seu mèrit. La seva carrera va ser vertiginosa, en part per la seva vinculació al partit nazi, i amb menys de trenta anys ja dirigia al Festival de Salzburg, a Viena i a la Filharmònica de Berlín, batejat com “el miracle Karajan”. Però Bayreuth va esdevenir per a ell una pedra a la sabata. El 1939, després d’una representació d’Els mestres cantaires de Nuremberg que era presidida per Hitler en honor del rei de Iugoslàvia, una representació desastrosa –Karajan va dirigir sense partitura i es va perdre de forma clamorosa–, el Führer, indignat, va etzibar a Winifred Wagner: “Karajan mai dirigirà a Bayreuth”. Afortunadament, com la majoria de prediccions de Hitler, aquesta tampoc no es va complir i, després de la guerra i d’un complicat procés de desnazificació del qual el director va sortir sorprenentment airós, Karajan va tornar a Bayreuth el 1951 i el 1952 i hi tourismus salzburg gmbh, günter breitegger 3 deixà un Tristany i Isolda memorable. Però els conflictes amb els germans Wagner, mai del tot aclarits, el van allunyar definitivament del mític Festival. Karajan no era persona que es rendís fàcilment i, ja consolidat com a titular de la Filharmònica de Berlín, va pensar allò de “si Mahoma no va a la muntanya...”, i va crear un festival a la seva mida en el qual assumiria tota la responsabilitat i les competències i, encara més important, on els seus berlinesos oferirien les úniques incursions anuals en el camp operístic. Com que, a més, Karajan va ser un visionari del boom discogràfic, les representacions a Salzburg esdevindrien el banc de proves dels seus enregistraments per a Deutsche Grammophon, i tancava així un cercle perfecte. Aquest one-man-festival s’inicià la Setmana Santa del 1967 amb representacions de La valquíria, envoltades de tres programes simfònics més, tots dirigits per Karajan amb la Filharmònica de Berlín i tots interpretats dues vegades. Un perfil, el d’una òpera i tres concerts, que més o menys el Festival manté avui dia. Com també manté, a diferència del Festival d’Estiu, una gestió absolutament privada, EL FESTIVAL DE CECILIA BARTOLI La indústria festivalera a Salzburg és un no parar i, a més dels esmentats festivals d’estiu i de Pasqua, cal afegir-hi el Pfingsten o Festival de Pentecosta, darrer invent que està agafant una volada important, especialment des que Cecilia Bartoli n’és la directora artística. A la Haus für Mozart, un 54 • REVISTA MUSICAL CATALANA espai de proporcions ideals, a començaments de juny Bartoli proposa una Alcina de Händel. Atenció al repartiment: Bartoli, Jaroussky, Piau. Certamen especialitzat en el Barroc, oferirà també la recuperació de Polifemo de Porpora, amb Cencic com a director escènic i protagonista, acompanyat per Julia Lezhneva, i l’oratori La mort d’Abel de Caldara, amb Julie Fuchs, Christoph Dumaux i Núria Rial. La cirereta del pastís és una gala d’homenatge a Farinelli. Protagonistes: tots els esmentats més Petibon, Genaux i Hallenberg. ¿Algú en dona més? 1 Una vista panoràmica de la ciutat de Salzburg, situada a la riba del riu Salzach i on la música és el motor econòmic. 2 L’Staatskapelle Dresden amb Christian Thielemann al capdavant. Thielemann és el director artístic del Festival de Pasqua de Salzburg. 3 Unes vistes de la plaça de la catedral i de la ciutat de Salzburg. 4 L’escenari del Grosses Festspielhaus. 5 La Filharmònica de Viena, dirigida per Andris Nelsons, al Festival de Salzburg del 2018 amb el trompetista Håkan Hardenberger. fet que, en part, va acabar abocant el Festival a una gravíssima crisi fa pocs anys. Però abans d’això, i fins a la seva mort, Karajan hi interpretà, amb repartiments fabulosos, gairebé tot el repertori wagnerià (L’Anell complet, Tristany, Lohengrin, Parsifal, Els mestres cantaires de Nuremberg i L’holandès errant) i, amb el pas del temps, hi incorporà títols com Fidelio, Carmen o Don Giovanni i obres del repertori italià especialment estimades pel director, com La bohème, Tosca, Il trovatore, Don Carlo o, tot sovint, el Requiem de Verdi. La mort de Karajan el 1989 suposà un lògic terrabastall per al Festival, que suplí la figura omnipresent del director, en primera instància, amb una transició de luxe (Kurt Masur, Bernard Haitink, Georg Solti, amb una memorable La dona sense ombra) i posteriorment consolidant Claudio Abbado com a nou director artístic i assegurant així la permanència de la Filharmònica de Berlín al fossat. Abbado hi entrà amb força i hi deixà interpretacions inoblidables de Borís LES ESTRELLES DE L’EDICIÓ DEL 2019 Enguany el títol operístic sobre el qual pivotarà el Festival de Pasqua serà Els mestres cantaires de Nuremberg amb un càsting més que interessant, amb el debut com a Hans Sachs de Georg Zeppendfeld al costat de Vitalij Kowaljov, Adrian Eröd, Klaus Florian Vogt i Jacquelyn Wagner. La producció és de Jens-Daniel Herzog i la direcció musical, òbviament, de Thielemann al capdavant de l’Staatskapelle Dresden. Thielemann es reserva un segon programa amb obres de Gubaidulina, el Concert per a violí de Mendelssohn amb Frank Peter Zimmermann i la Novena Simfonia de Schubert. 4 LA SALA DE MÖNCHSBERG El gruix de les activitats, tant del Festival d’Estiu com de Pasqua, es duen a terme al Grosses Festspielhaus, una sala encabida a la muntanya de Mönchsberg. És obra de Clemens Holzmeister, arquitecte responsable també del primer teatre, més petit, conegut com a Kleines Festspielhaus i rebatejat com la Haus für Mozart, així com de l’escenari del Felsenreitschüle. La sala gran té una boca de 30 m i una profunditat de 25 m. Un repte per als escenògrafs. sf/andreas kolarik Però no acaben aquí les delícies salzburgueses. Mariss Jansons, habitual del Festival, hi dirigirà la Quarta de Mahler i Christoph Eschenbach un Stabat Mater de Dvořák amb Gimadieva, Kühlman, Breslik i Pape. Godunov, Elektra o Wozzeck i obrint el Festival a altres batutes en la resta de programes. Acabada l’etapa Abbado serà, lògicament, Sir Simon Rattle a partir del 2003 qui assumirà el repte fins a la gran crisi del 2012. Rattle aprofundirà en la línia marcada per Abbado, el qual havia injectat una major dosi de gosadia i de repertori contemporani a un festival d’evident tarannà conservador, i va dirigir-hi obres com Pelléas et Mélisande o Peter Grimes. L’any 2012 esclata un escàndol financer majúscul, amb intents de suïcidi i, en al- Els darrers anys, a més, s’inclou al programa una òpera de cambra que, en aquest cas, serà l’estrena absoluta de Therése de Philipp Maintz. guns moments, certs aires d’opereta. Una crisi que tindrà, sobretot, una conseqüència transcendental: l’adeu al Festival de la Filharmònica de Berlín, que es traslladarà a Baden-Baden. La complicada situació es resoldrà amb el nomenament de l’Staatskapelle de Dresden com a orquestra resident del Festival de Pasqua i la direcció artística de Christian Thielemann, el qual, amb aquest nomenament, ha esdevingut un nou rei Mides passant a controlar Dresden i també Bayreuth i el Festival de Pasqua de Salzburg. sf/marcoborrelli 5 55 ACCENTS ÒPERA LEONARD BERNSTEIN Wonderful town Danielle de Niese, Alysha Umphress, Natha Gunn. London Symphony Orchestra and Chorus. Dir.: Sir Simon Rattle. LSO, 2018 Leonard Bernstein va escriure cinc musicals: On the town, Wonderful town, West Side story, el fracassat 1600 Pennsylvania Avenue i Candide, híbrid difícil de classificar. De tots, Wonderful town és el projecte menys ambiciós, escrit amb els seus amics Betty Comden i Adolph Green, a major glòria de l’star Rosalind Russell. Però com sempre passa amb Bernstein, l’obra està farcida de música atractiva i números brillants. Simon Rattle ha mostrat sempre una especial predilecció per aquesta obra, que ja va enregistrar per a EMI als anys de Birmingham i va portar a l’escenari de la Philharmonie de Berlín. Ara torna a aquesta obra fetitxe per arrencar en la seva titularitat a la London Symphony Orchestra.El resultat és esplèndid. Però un no deixa de lamentar que no hagi optat per enregistrar en aquesta ocasió, per exemple, On the town o algun altre dels títols esmentats. El repartiment és de luxe, amb Danielle de Niese com a Eileen, que fa un delicat i teatral “A little bit in love”; una abassegadora Alysha Umphress, estrella rutilant a Broadway, com a Ruth, el paper originalment destinat a la Russell, i Nathan Gunn, menys aristocràtic, i per tant més adient, que Thomas Hampson en la versió anterior. La resposta orquestral i coral és sumptuosa, el ritme, frenètic, i Rattle sembla gaudir com un nen amb números irresistibles com “Swing!”, “Wrong note rag” o la famosa “Conga”. Antoni Colomer Recoman- RECOMANAT PER CELEBRAR –ENCARA QUE JA HAGI PASSAT– EL CENTENARI BERNSTEIN. 56 • REVISTA MUSICAL CATALANA “VIVALDI I BARTOLI, VINT ANYS DESPRÉS, DEMOSTREN QUE SÓN UN TÀNDEM IMBATIBLE” ÒPERA ANTONIO VIVALDI Cecilia Bartoli Ensemble Matheus. Dir.: Christoph Spinosi. Obres d’Antonio Vivaldi. Decca, 2018 Ja fa gairebé vint anys que Cecilia Bartoli, acompanyada per Il Giardino Armonico en plena efervescència, va publicar un àlbum que va suposar un abans i un després, tant pel que fa a la percepció general de l’univers operístic de Vivaldi com pel que fa a la construcció del mite Bartoli. Aquell àlbum, i la gira posterior, enregistrada també en suport visual, s’ha convertit en un clàssic absolut i en un dels molts punts àlgids de la carrera de la mezzo romana. Ara que ja no és una jove en plena ascendència, sinó una “cantant, musicòloga, directora artística, empresària” i tot el que se li posi per davant, ara que molts opinadors s’esmercen a ser el primer a enterrar-la, s’atreveix a tornar al seu adorat Vivaldi, i ho fa amb un àlbum, una vegada més, absolutament sensacional, tant pel repertori com per la interpretació de cantant i orquestra. L’arrencada de l’àlbum, amb una ària d’Argippo, ens retrotrau a aquella Bartoli de coloratura expressiva, pronunciació i accentuació perfectes i aquell sentit i precisió rítmics que han creat escola. “Sol da te” de L’Orlando furioso li permet exhibir una messa di voce excepcional. Amb l’ària d’Il Giustino ens retrobem amb l’abandó elegíac, perfectament graduat, que ens recorda aquell Sposa son disprezzata estremidor dels primers anys. I així, un fragment rere l’altre, fins a la darrera, emocionant versió de “Se mai senti spirarti” de Catone in Utica, que ens deixa sense alè i mostra, una vegada més, l’immens talent de Cecilia Bartoli, magníficament acompanyada en aquest cas per un Ensemble Matheus, dirigit per Spinosi, en plena forma. Vivaldi i Bartoli, vint anys després, demostren que són un tàndem imbatible. Antoni Colomer IMPRESCINDIBLE PER A FANS DE LA BARTOLI. CANÇÓ RAIMON L’últim recital Ramon Pelegero, veu. Miquel Blasco, guitarra. Joan Urpinell, guitarra. Fernando Serena, contrabaix. Pau Domènech, clarinet i clarinet baix. Picap, 2018 L’últim recital de Raimon és exactament el que denota aquest doble enregistrament –fruit dels concerts de comiat que Raimon va oferir al Palau de la Música Catalana la primavera del 2017– i que també es podria subtitular L’últim cedé. I encara que això a vegades no es pot afirmar rotundament, tanmateix en aquest cas sí, amb molta seguretat. Raimon és un artista que s’ha caracteritzat, entre altres virtuts, per la conseqüència. I precisament aquesta certesa de valor testamentari i de llegat que té la proposta li atorga un plus d’interès i d’atractiu, enllà ja dels valors intrínsecs que conté l’obra del cantautor valencià. Amb l’afegit també agraïble que és un enregistrament en directe, damunt l’escenari, com un recital més, encara que, naturalment, no fos “un recital més”. Un altre valor que té és el caràcter antològic, el fet de construir a través de ni més ni menys que trenta-sis cançons un recorregut molt exactament representatiu de cinquanta-cinc anys de trajectòria. Així, hom hi abasta des dels molt inicials Som, La nit i l’emblemàtic –poques vegades més exacte aquest concepte tan manifestat– Al vent, als més recents Punxa de temps, Havent fet com si o Napolitana per a tu, mentre que pel camí hi ha el gruix més intens i més creatiu de la seva producció: Veles e vents, Indesinenter, Com un puny, Jo vinc d’un silenci –potser la millor de totes–, etcètera. És, per tant, un doble cedé en el qual hi és tot, absolutament tot, o el tot Raimon. I hi és des d’una veu encara ferma, encara vital, molt encara tan vital com en els millors anys. Hi és el quartet fidel d’acompanyants que durant més anys li han servit uns arranjaments en els quals s’ha sentit còmode i en els qual se senten còmodes les seves cançons i, no cal dir-ho, els espectadors. Potser no es podia demanar més en funció dels objectius tan precisos del producte. Potser, en tot cas, caldria objectar que l’enregistrament en imatge hauria exigit un superior esforç de recursos i de riquesa de realització. Jaume Comellas UN DOBLE CEDÉ HISTÒRIC EN EL QUAL HI ÉS TOT DE RAIMON. “ELS INSTRUMENTS ES RECREEN EN JOCS DE MIRALLS AMB LA PUNTUALITAT I EL DINAMISME PRECISOS, COM DOS AMANTS” CAMBRA BRAHMS I FRANCK Sonates per a violí i piano Ana María Valderrama, violí. Víctor del Valle, piano. Eudora, 2018 L’“Scherzo” que de jove va compondre Johannes Brahms per a la Sonata F. A. E. ideada per Robert Schumann –una obra resultant del coworking entre diversos creadors, regal al violinista Joseph Joachim, que havia de reconèixer l’autoria de cada part després d’executar-la amb Clara Schumann al piano– és la peça que inaugura un disc ple d’al·licients, tant pel que fa a la selecció de les obres com per la complicitat i el rigor que demostren Ana María Valderrama, violí, i Víctor del Valle, piano. Centrada en l’obra de dos creadors contemporanis –el ja esmentat Johannes Brahms i César Franck–, aquesta gravació ofereix una immersió en el món interior de la música de cambra, en què s’estableixen lligams íntims i s’insinuen relacions creuades. La pròpia Clara Schumann va rebre molt positivament la Sonata núm. 3, en Re menor, op. 108 de Brahms, entenent des de la distància –com aquell, el seu autor– que el tercer moviment un poco presto e con sentimento venia a representar el joc de dos amics/amants durant un passeig pel bosc. Sense arribar a l’extrem d’allò plasmat per Tolstoi a la seva narració Sonata a Kreutzer, la complicitat inherent a la interpretació musical en interiors hagué de tensar la corda de l’erotisme en no poques ocasions, amb la sublimació artística d’un sentiment encara reprimit per les conveniències socials en el context del segle XIX. Marcel Proust ho reflectiria a Un amour de Swann referint-se a una obra fictícia, la Sonata de Vinteuil, que s’ha cregut inspirada en la composta per César Franck el 1886. Aquesta composició circular rep, en la versió d’Ana María Valderrama i Víctor del Valle, una lectura vehement i matisada: els instruments es recreen en jocs de miralls amb la puntualitat i el dinamisme precisos, com dos amants que es reconeixen en una mateixa mirada i acaben la frase abans iniciada per l’altre, simultaniejant respostes que només ells entenen com a idèntiques. I es regala la Mélancolie de Franck, peça minimalista que els intèrprets executen amb un desconsol efectivament tendre. Jacobo Zabalo VERSIONS IMPREGNADES PER L’AUTÈNTIC ESPERIT DEL ROMANTICISME, RECOMANABLES NO NOMÉS PER ALS AMANTS DE LA MÚSICA DE CAMBRA. 57 ACCENTS “LA SUPERPOSICIÓ EN POLIFONIA ÉS DINÀMICA, PROLIFERA FASTUOSAMENT; EL CAOS S’INTUEIX ORDENAT A TRAVÉS DE LLEIS DE NATURALESA ESTÈTICA, QUE CADA OIENT POT DESCOBRIR” CONTEMPORÀNIA THE ART OF ENSEMBLE Benet Casablancas Felix Krieger, The London Sinfonietta. Sony, 2017 Les referències implícites o explícites (en els títols, subtítols o dedicatòries) de les peces compilades a The art of ensemble incideixen en el que no deixa de ser un secret a veus. Benet Casablancas, un dels compositors més compromesos amb l’experimentació i la recerca de sonoritats que vehiculen l’experiència de l’home contemporani, és un “humanista”, en el sentit profund i complex de la paraula: un creador obert, interessat per les manifestacions més dispars de l’enginy humà, però també inquiet i sensibilitzat davant els paranys inherents al domini de la racionalitat que, per la seva pròpia naturalesa, l’home disposa per a si mateix. La primera obra, un imaginatiu concert de cambra per a clarinet, porta el títol Dove of peace. Hommage to Picasso. El text del llibret informatiu, obra del director Felix Krieger, recull la referència de l’artista malagueny: “Una inmensa paloma blanca salpica con la cólera de su duelo la tierra”. Una de les obres més impactants és Four darks in red, obra inspirada per l’art de Mark Rothko. Els seus quadres, aparentment monocroms o bitonals, en realitat convoquen una tremenda multiplicitat de tonalitats, que es desgranen i consoliden en el seu interior a base de contrastos dramàticament subtils. La varietat l’expressa Casablancas en termes de textures, amb intervencions solistes que alternen una agressivitat calculada i la delicadesa de tons que permeten veure-hi a través. La superposició en polifonia és dinàmica, prolifera fastuosament; el caos s’intueix ordenat a través de lleis de naturalesa estètica, que cada oient pot descobrir. El títol del disc és summament afortunat: L’art del conjunt refereix la suma d’individualitats que conforma el tot, sent l’intercanvi del protagonisme entre els partícips el fonament de la creació musical. Obres radicalment contemporànies (la més antiga data del 2010), que no semblen estar vinculades a cap tipus de moviment en particular, de forma exclusiva, i potser també per això refulgeixen amb una importància major, lliures de l’amenaça del pas del temps. Jacobo Zabalo UN ENREGISTRAMENT PODERÓS, IMPRESCINDIBLE PER COPSAR L’ABAST DE LA CREATIVITAT D’UN DELS COMPOSITORS ACTUALS DE REFERÈNCIA, QUE CONVIDA A TENDIR PONTS ENTRE LES DIFERENTS ARTS. 58 • REVISTA MUSICAL CATALANA LIED BENJAMIN APPL The songs of Brahms, vol. 7 Benjamin Appl, baríton; Graham Johnson, piano. Obres de Johannes Brahms. Hiperion, 2018 El liederisme de Brahms no forma part del que podríem anomenar star system de les programacions del gènere, ben altrament del que s’esdevé, sense moure’ns del món germànic, amb sobretot –no cal dir-ho– Schubert i fins i tot Schumann i també Wolf. Aquesta parcel·la de la seva obra està presidida per un gruix potent de substància, de riquesa, de profunditat. Les seves cançons potser afecten més l’intel·lecte que no l’estómac; penetren més que no impacten. De fet, aquesta és una característica fins a cert punt essencial en el conjunt de la seva obra, liederística o no; però en un gènere tan delicat, que es mostra tan nu, es pot dissimular menys. El segell Hyperion està enregistrant el conjunt dels lieds del compositor hamburguès en una col·lecció de deu cedés de la qual aquest ja és el setè. És una proposta d’un gran interès, ja que permet abastar la grandesa del conjunt d’aquest opus, del qual el CD que ens ocupa ofereix un total de 28 lieds, un recorregut per pràcticament totes les èpoques. Brahms atorgava una atenció primordial a la veu i, en aquest context, la melodia havia de sotmetre’s al text, com el piano ho havia de fer també al cant. Aquest rigor pot tenir quelcom a veure amb el fet de la concisió de les línies melòdiques; la seva expansió sempre està controlada i en última instància el component hedonista es mou més en el si d’una contenció calculada i alhora espessa en substància, que no en el de l’encant, concepte entès en el sentit més superficial de l’expressió. Benjamin Appl és un jove baríton que acaba de sortir del rovell de l’ou de la trajectòria professional, que pràcticament no s’ha mogut del lied i de l’oratori. Com a bon fill discent de Dietrich Fisher-Dieskau, ofereix unes versions més acadèmiques que efusives, bastides sobre una veu, redundantment jove, d’una gran noblesa, molt dieskauniana, si se’ns permet, que escau molt bé al repertori; amb la fidelitat, potser massa al límit, de l’essència del liederisme de Brahms..., però una mica de descontrol, no li faria mal. Jaume Comellas RECOMANAT PER ALS AMANTS DE L’ACADEMICISME INTERPRETATIU EN L’ÀMBIT DEL LIED DE L’ESCOLA FISCHER-DIESKAU. SIMFÒNIC LISI BATIASHVILI Visions of Prokofiev Lisa Batiashvili, violí. Chamber Orchestra of Europe. Dir.: Yanick Nézet-Seguin. Deutsche Grammophon, 2018 Abordar l’obra de Serguei Prokófiev amb la “Dansa dels guerrers”, extreta del ballet Romeu i Julieta –en adaptació per a violí solista i orquestra–, és potser una de les maneres més efectives de fer-ho, especialment si els protagonistes són Lisa Batiashvili, que demostra una afinació excel·lent, i el director Yanick Nézet-Seguin al capdavant de la Chamber Orchestra of Europe. El que segueixen són versions no menys excel·lents dels dos Concerts per a violí que compongué Prokófiev en moments molt distants. El primer data del període de la seva Primera Simfonia, coneguda pels seus trets explícitament neoclàssics. Això no vol dir que aquests es retrobin literalment al Concert, però sí que és compartida la voluntat de mantenir-hi la claredat en les línies melòdiques, amb passatges de virtuosisme evident –per exemple, a l’“Scherzo. Vivacissimo”– resolts amb brillantor per Batiashvili. L’orquestra que dirigeix Nézet-Seguit habilita l’espai per al lluïment, però sense quedar-se en un segon pla, la qual cosa atorga una major contundència a la versió. Al segon Concert per a violí, compost uns vint anys després, s’anteposa en aquest disc una altra peça popular a manera d’interludi, en aquest cas el “Gran vals” de La Ventafocs. Novament es tracta d’una peça adaptada per a violí, com ho serà la “Gran marxa” que tanca el disc. Totes realitzades pel pare de la violinista, Tamás Batiashvili. El disc gaudeix d’una presa de so excel·lent, que a més de captar els detalls del tractament virtuós de la part solista i la sumptuositat de l’orquestra, aporta una homogeneïtat molt oportuna. Un fet meritori tenint en compte la disparitat de la seva procedència. Jacobo Zabalo AQUEST CEDÉ AGRADARÀ TANT ALS AMANTS DE LA MÚSICA DE PROKÓFIEV COM ALS OIENTS QUE VULGUIN DESCOBRIR L’OBRA D’UN DELS PRINCIPALS COMPOSITORS DEL SEGLE XX. 59 ACCENTS LLIBRE “LA VEU DE ROSALÍA EMET UNA SENSIBILITAT, UNA ELEGÀNCIA, UN CARISMA I SOBRETOT UNA CAPACITAT DE VARIACIÓ VOCAL I UNA CONFIANÇA EN ELLA MATEIXA” MODERNA ROSALÍA El mal querer. Rosalía Vila. El Guincho, Sony Music, 2018 La jove catalana de vint-i-cinc anys Rosalía Vila Tobella, natural de Sant Esteve de Sesrovires, artísticament coneguda com a Rosalía, ha esdevingut en molt poc temps un dels fenòmens artístics i socials més destacats dels darrers temps. Partint d’una novel·la d’autoria anònima del segle XIV, titulada Flamenca, que narra la història d’una dona que es casa amb un home que, encegat per la gelosia, l’acaba empresonant, Rosalía, amb l’estimada col·laboració del productor El Guincho, elabora El mal querer com si fos una novel·la d’onze cançons-capítols. Des de Malamente. Cap. 1: augurio (el tema més popular) fins a A ningún hombre. Cap. 11: poder, tot el treball correspon a un viatge per fases: de l’enamorament inicial fins a la gelosia, el patiment i, finalment, l’apoderament femení. En un moment en què la indústria musical prefereix vendre singles més que no treballs sencers, Rosalía s’atreveix a demostrar que un disc de poc més de trenta minuts i tractant de temes ben seriosos pot ser escoltat d’inici a final sense perdre en cap moment interès. Aquesta fita és assolida gràcies a una interessant fusió d’estils no només per al lluïment personal de Rosalía, sinó també per aconseguir que El mal querer sigui un disc intergeneracional. Per aquest motiu, els estils de moda d’una part de la joventut actual –el trap i l’electrònica– són fusionats amb estils més clàssics, com el flamenc, el pop o fins i tot la clàssica. Cal destacar, en el tema Bagdad. Cap. 7: liturgia, amb els arranjaments de Joan Albert Amargós, la col·laboració del Cor Infantil de l’Orfeó Català. La veu de Rosalía emet una sensibilitat, una elegància, un carisma i sobretot una capacitat de variació vocal i una confiança en ella mateixa poc habitual en una noia de la seva edat. Eduard Sant Chalois PER DESCOBRIR UN TREBALL TRENCADOR PERÒ A LA VEGADA ELEGANT, MODERN PERÒ CLÀSSIC. UNA DE LES MILLORS CREACIONS MUSICALS DE L’ANY 2018. 60 • REVISTA MUSICAL CATALANA ELS ESTIUS A CANTALLOPS Correspondència. Eduard Toldrà i Manuel Capdevila (1921-1961) 493 pàg. Brau. Figueres, 2018 Quaranta anys de correspondència intermitent, concentrada principalment als mesos estivals, quan Eduard Toldrà es traslladava amb la seva família durant prop de dos mesos al seu retir bucòlic a l’Empordà, a la població interior de Cantallops, donen per a molt. En aquelles quartilles amicals, que Manuel Capdevila omplia amb més diligència i profusió de detalls que no pas Eduard Toldrà, es recullen indicis de la quotidianitat dels protagonistes, però també retalls de dues personalitats ben diferenciades. L’admiració que Capdevila promulgava cap al seu amic músic es fa palesa al llarg de totes les pàgines, mentre que Toldrà tot sovint es lamenta de la seva manca de constància a contestar al mateix nivell tanta prodigalitat que rep del seu amic lleial combinant-ho amb una exposició de la seva personalitat que resulta tan encisadora i polièdrica amb la ploma com ho és a les seves obres musicals. Especialment interessant resulta el període inicial, els anys vint, coincidents amb la gestació i escriptura d’El giravolt de maig, única òpera de Toldrà, i probablement l’època més prolífica compositivament del músic vilanoví. Simptomàtics de l’estat d’excepció que es visqué durant la guerra i postguerra són els tres anys d’absència de correspondència, entre mitjan del 1936 i el 1939 i el posterior pas a la redacció en llengua castellana durant un període prudencial de dos anys. Un volum ideal per conèixer de prop la personalitat d’un músic cabdal en la història de la música a Catalunya i el retrat d’una època en què el conreu de l’amistat trobava encara en l’art epistolar un terreny d’abonament insuperable. Curosa edició a càrrec de Joaquim Rabaseda en una publicació polida, pràctica i de lectura fàcil de l’editorial figuerenca Brau. Mercedes Conde Pons IDEAL PER ALS QUI VULGUIN CONÈIXER DE PROP LA POLIÈDRICA PERSONALITAT D’UN MÚSIC GLOBAL, EDUARD TOLDRÀ. LLIBRE DIÁLOGOS SOBRE MÚSICA Y TEATRO: ‘TRISTÁN E ISOLDA’ Daniel Barenboim & Patrice Chéreau 195 pàg. Acantilado. Barcelona, 2018 El món de l’estudi i la preparació per primer cop d’una òpera, a càrrec d’un director d’orquestra i d’un director d’escena, és quelcom tan enigmàtic com desconegut per a gran part del públic operístic. ¿On està la frontera entre la interpretació del text i la partitura i la pròpia interpretació personal? ¿Fins on és lícit introduir idees pròpies en la lectura i posterior escenificació d’una òpera? ¿Com s’interpreten les idees musicals escrites pel compositor a la partitura i aquelles que no estan escrites explícitament però que ens les transmet el text? Totes aquestes qüestions i moltes d’altres sorgeixen en l’interessant i perllongada conversa entre Daniel Barenboim i Patrice Chéreau a propòsit de la famosa producció de Tristany i Isolda en què van treballar per encàrrec del Teatro alla Scala de Milà (2007) en la primera ocasió en què tots dos s’enfrontaven conjuntament a aquesta magnífica i cabdal partitura wagneriana. L’anàlisi de l’òpera de Wagner i del fet operístic en si, en forma de diàleg, mostra les vicissituds de Patrice Chéreau, que s’enfronta a l’òpera de Wagner per primer cop –després d’haver-ne rebutjat propostes en ocasions anteriors–, per entendre quina és la relació real entre els dos amants que intenta expressar Wagner en el text i la música. També deixa entreveure la saviesa musical de Daniel Barenboim, que aleshores treballava amb els músics de l’Orquestra de La Scala de Milà en una partitura desconeguda per la majoria dels seus integrants, ja que l’òpera no sonava a Milà des de feia trenta anys. Una lectura imprescindible per als amants de l’òpera i de les arts escèniques, que posa llum sobre moltes qüestions fins ara fosques i que dona una perspectiva diferent de cara a la recepció de l’espectacle operístic. Mercedes Conde Pons DE LECTURA IMPRESCINDIBLE PER ALS AMANTS DE L’ÒPERA I LES ARTS ESCÈNIQUES. 61 FONS MUSICALS DE CATALUNYA (15) FONS SALVADOR D’HORTA BOFARULL (SHB) Text Montserrat Giménez i Mas · Fotografies IFMuC El Fons Musical Salvador d’Horta Bofarull es conserva a la Biblioteca Pública Episcopal del Seminari de Barcelona (BPEB). Es tracta del fons personal d’aquest compositor que fou mestre i organista de l’església de Sant Francesc de Paula de Barcelona, enderrocada el 2002 a causa de l’ampliació del Palau de la Música Catalana. A partir del traspàs del mestre Bofarull el 1931, el fons romangué a mans de la família. La neta del compositor, Sra. Carme Bofarull i Estarlich, el custodià al seu domicili fins que, en règim de donació, en cedí el corpus de manuscrits i música impresa a la Biblioteca Pública Episcopal del Seminari de Barcelona, el 25 de juliol de 2014. La part del fons formada per llibres d’història de la música –com la Biographie universelle des musiciens et bibliographie générale de la musique (Brussel·les, 1866-1868), entre d’altres–, juntament amb una col·lecció de tractats de teoria musical van ser cedits per la neta del compositor a la Biblioteca d’Humanitats de la UAB, el 24 d’octubre de 2014. Salvador d’Horta Bofarull i Soronellas (Reus, 1856-Barcelona, 1931) es formà al Conservatori del Liceu de Barcelona amb Joan Balaguer (piano) i Joan Baptista Dalmau (violí). A continuació va estudiar harmònium, orgue, harmonia i composició amb Joan Sariols, el qual el considerà el seu deixeble predilecte, de tal manera que quan traspassà el seu llegat compositiu recaigué a mans de Bofarull. El 1874, quan comptava 18 anys d’edat, fou nomenat director de la Capella de Música de la parròquia de Sant Francesc de Paula; deu anys després n’obtingué la titularitat en propietat, fins que hi renuncià el 1920. El 1882, per encàrrec, va posar música al poema que mossèn Cinto Verdaguer dedicà a santa Madrona, copatrona de 62 • REVISTA MUSICAL CATALANA Un retrat de Salvador d’Horta Bofarull i, a sota, una còpia de l’Stabat Mater de F. J. Haydn que figura a la col·lecció. Barcelona, amb motiu de la construcció de la nova parròquia. Bofarull mantenia una bona relació d’amistat amb el seu organista, mossèn Amadeu Oller. Ultra les seves funcions musicals a la desapareguda parròquia de Sant Francesc de Paula, el mestre Bofarull va formar part de diverses orquestres com a professor de violí, tot actuant a la majoria de teatres de Barcelona. Amb motiu del seu traspàs, el 1931, la «Revista Musical Catalana» (any XXVIII, juliol 1931, núm. 331) dedicà una ressenya al seu obituari on palesava que “va escriure un gran nombre de composicions, principalment de música religiosa, des del més senzill motet fins la de més amplitud per a gran orquestra, executades sovint en els principals temples de Barcelona. Es distingí, així mateix, en el gènere popular, dintres el qual havia produït un nombre considerable d’obres”. De les seves amistats musicals cal destacar les de Josep Rafael Carreras i Bulbena i Joan Manén. El Fons SHB està format per dues col· leccions de manuscrits i impresos de compositors actius a Barcelona entre el segon terç del segle XIX i el primer del segle XX. La col·lecció de manuscrits conté 27 obres, 20 de les quals corresponen a repertori eclesiàstic d’Anselm Barba, Salvador d’Horta Bofarull, Joan Sariols i Ramon Vilanova. En aquesta col·lecció figura també la presència d’una còpia de l’Stabat Mater de F. J. Haydn, que Josep Guasch, músic de la Capella de Santa Maria del Mar, va dur a terme el 1784. La resta del repertori del Fons està format per un quadern de salmòdia per a orgue de Magí Pontí, organista de la catedral de Lleida; una Simfonia per a orquestra de Saverio Mercadante, escrita sobre l’Stabat Mater de G. Rossini; les partitures generals de les òperes Gildippe ed Odoardo, Gonzalvo i Melusina de Joan Sariols, així com la seva Simfonia Las dos làpides del Gran Teatro del Liceo, en versions per a orquestra i per a banda, i que el mateix Sariols estrenà al Liceu després de l’incendi del 1861; una lletania mariana del 1850 i el Rèquiem en Do m de Ramon Vilanova, ambdues obres per a vuit veus i orquestra. La col·lecció d’“impresos” conté repertori eclesiàstic de F. Andreví, B. C. Puig, J. Manent, M. de Ferrer i S. d’H. Bofarull, al costat d’obres de repertori internacional. La catalogació del fons es pot consultar en línia al web de l’FMuC: https://ifmuc.uab.cat/collection/SHB?ln=ca Núm. 368 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 1 2 3 Horitzontals 1. Mesures musicals. Re major. | 2. Sentiment molt operístic, i ja no diguem liederístic. Limiten en Toldrà. Música repetida. | 3. Ruera o Ravel. Compositor barceloní (nascut a Xile), director del Conservatori de Barcelona i coautor del mític LAZ, llibre de solfeig. | 4. A l’ocell li cal per volar. Alban Berg. El doble de pianíssim. | 5. Els primers dies, així surten de classe les alumnes de flauta i trompeta de tant bufar. La major. | 6. Mi major. Cavalcareu a pas moderat. | 7. A un to de Si. Trompetistes Retirats de la Maravella. Una batuta. 99 romans. | 8. Així acaben tots els dilluns. En Savall despentinat. | 9. Inici espectacular, espaterrant, estètic. Assignatura filosòfica al pla d’estudis del Conservatori. | 10. Serpentó. Evitareu que l’òpera avanci a cop d’aplaudiment enfervorit. | 11. Emmarquen les imatges. Inici sonor de festa major. Les costes del Garraf. 4 5 6 7 8 9 10 11 Verticals 1. Cançons populars a la primavera. | 2. Síl·laba meditativa cantable. 440 Hz. Ocells cantaires. Una batuta. | 3. Compositor de la Marxa turca. Nin-non, nina, ni-non. La visa no va. | 4. Prat sense creu. Director d’orquestra fent la vertical. | 5. La major. Acord que, entre la tònica i el tercer grau, presenta dos tons. Espiat consonànticament. | 6. Obra religiosa (dues paraules juntes) com la de Pergolesi. | 7. De gemecs. Dalí, Darder o Damunt. Temps durant el qual no es pot caçar. | 8. Una timbala vista des de l’orgue. Relatiu al bel canto. | 9. Mires pel foradet del teló a veure si la platea s’ha omplert (cap amunt). Cançó operística (cap amunt). | 10. Caspa avocàlica. El Liceu ha patit un moviment sísmic. | 11. A mig to de Si. Davant de tim, de tam i de tum fa la cançó d’en Patufet. La de Do, la de Fa i la de Sol. Solucions Núm.367 1 1 2 3 4 5 6 M O R E R A 7 8 9 10 11 C O P A 2 3 O M O O N S T O S A A L R V R A E T S G 4 5 6 P E D R E L L S O U A A L I P R D S A B R A R E A 7 B L A N C A F O R T 8 9 10 11 G U I N O V A R T E S T R T S T A T Q T U L E A A A M O O N S T A M R E C per Eduard V. Patsi 63 CATALUNYA MÚSICA TRANSMISSIONS EN DIRECTE TEMPORADA DE L’OBC, 2018-19 Jimmy López: Perú negro, per a orquestra. William Walton: Concert per a violoncel i orquestra. Edward Elgar: Variacions sobre un tema original ‘Enigma’, op. 36. Nicholas Altstaedt, violoncel. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Miguel Harth-Bedoya. (90m) TEMPORADA DEL GRAN TEATRE DEL LICEU, 2018-19 Amilcare Ponchielli: La Gioconda, òpera en quatre actes. Iréne Theorin, Dolora Zajick, Ildebrando D’Arcangelo, María José Montiel, Brian Jadge, Gabriele Viviani. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Guillermo García Calvo. (170m) Dijous 11 d’abril De les 19.30 a les 21.30 h (en directe) Auditori de la Ràdio Danesa de Copenhaguen TEMPORADA DE L’ORQUESTRA SIMFÒNICA NACIONAL DANESA, 2018-19 Benjamin Britten: Concert per a violí i orquestra, op. 15. Dmitri Xostakóvitx: Simfonia núm. 15, en La, op. 141. Augustin Hadelich, violí. Orquestra Simfònica Nacional Danesa. Dir.: Juanjo Mena. (90m) Divendres 12 d’abril De les 20.00 a les 21.45 h (en directe) Gran Teatre del Liceu “EL SOMRIURE DE MONTSERRAT CABALLÉ”. Concert d’homenatge a la soprano Montserrat Caballé amb la participació dels cantants Pene Pati, Agostina Smimmero, Nikolai Baskov, Jordi Galán, Anthony Harutian, Josep Carreras, Jaume Aragall, Paata Burchuladze, Begoña Alberdi, Josep Bros, Al Bano, Isabel Rey, Maria Gallego i Carlos Cosías, entre d’altres. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Guillermo García Calvo. (90m) Diumenge 14 d’abril De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC, 2018-19 Antonín Dvořák: Legends, per a orquestra núm. 1, 9 i 2, op. 59. Frédéric Chopin: Concert per a piano i orquestra núm. 2, en Fa m, op. 21. Robert Schumann: Simfonia núm. 2, en Do, op. 61. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Christian Zacharias, piano i direcció. (90m) 64 • REVISTA MUSICAL CATALANA quim roser Dijous 4 d’abril De les 20.00 a les 24.00 h (en directe) Gran Teatre del Liceu Dimarts 16 d’abril De les 20.00 a les 23.15 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE MÚSICA ANTIGA DE L’AUDITORI, 2018-19 Johann Sebastian Bach: Passió segons sant Mateu, BWV 244. Florian Sievers, Matthias Winckhler, Marta Mathéu, Nils Wanderer, Simon Bode, Marc Mauillon, Rachel Redmon, Kristin Mulders, Emiliano González i Markus Volpert. Cor Infantil Amics de la Unió. La Capella Reial de Catalunya. Le Concert des Nations. Dir.: Jordi Savall. (165m) Dijous 18 d’abril De les 20.30 a les 22.30 h (en directe) Església St. John’s Smith Square de Londres CONCERT DE DIJOUS SANT DELS BBC SINGERS Obres de Carlo Gesualdo i James MacMillan. BBC Singers. Dir.: James MacMillan. (80m) Dimarts 23 d’abril De les 20.30 a les 22.30 h (en directe) Wigmore Hall de Londres TEMPORADA DE CONCERTS DEL WIGMORE HALL, 2018-19 “Steven Isserlis & friends”. Robert Schumann: Fantasiestücke, op. 73 (versió per a violoncel i piano). Gabriel Fauré: Quintet amb piano núm. 1, en Re m, op. 89. Romança per a violoncel i piano en La, op. 69. Elegia per a violoncel i piano, op. 24. Robert Schumann: Quartet amb piano en Mi b, op. 47. Steven Isserlis, violoncel. Veronika Eberle, violí. Arisa Fujita, violí. Amihai Grosz, viola. Connie Shih, piano. (80m) Diumenge 28 d’abril De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona Dilluns 29 d’abril De les 19.30 a les 21.30 h (en directe) Sala Dvořák del Rudolfinum de Praga TEMPORADA DE L’ORQUESTRA SIMFÒNICA DE LA RÀDIO DE PRAGA, 2018-19 Witold Lutoslawski: Música fúnebre ‘in memoriam’ de Béla Bartók. Anton Bruckner: Simfonia núm. 7 en Mi. Orquestra Simfònica de la Ràdio de Praga. Dir.: Alexander Liebreich. (95m) MAIG Diumenge 5 de maig De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC, 2018-19 Franz Schubert: obertura de la música incidental Die Zauberhafe (L’arpa màgica), D. 644. Franz Joseph Haydn: Concert per a trompeta i orquestra en Mi b, Hob. VII:1. Wolfgang Amadeus Mozart: Serenata núm. 8, en Re, KV 269a (286), “Notturno”. Simfonia núm. 38 en Re, KV 504, “Praga”. Mireia Farrés, trompeta. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Jan Willem de Vriend. (90m) Diumenge 12 de maig De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC, 2018-19 Antonín Dvořák: Obertura “Carnaval”, op 92. Johannes Brahms: Concert per a violí i orquestra en Re, op. 77. Piotr Ílitx Txaikovski: Simfonia núm. 4, en Fa m, op. 36. Veronika Eberle, violí. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Daniele Rustioni. (90m) Dissabte 12 de maig De les 22.00 a les 23.50 h (en diferit) Gran Teatre del Liceu CONCERT FINAL DEL CERTAMEN LA SARDANA DE L’ANY – 30è ANI- VERSARI Interpretació de les 10 sardanes finalistes. Port Bo. Indira Ferrer, soprano. Polifònica de Puig-reig. Cobla Mediterrània. Cobla Sant Jordi-Ciutat de Barcelona. Cobla Montgrins. (110m) Diumenge 19 de maig De les 11.00 a les 13.00 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC, 2018-19 Dmitri Xostakóvitx: Suite del ballet núm. 1. Fabià Santcovsky: Concert per a dos shamisens i orquestra (encàrrec OBC, Fundación SGAE, AEOS). Serguei Prokófiev: Romeu i Julieta, ballet en tres actes, op. 64. (selecció). Germans Yoshida, shamisens. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Kazushi Ono. (90m) Dissabte 25 de maig De les 20.00 a les 22.30 h (en directe) Gran Teatre del Liceu TEMPORADA DEL GRAN TEATRE. DEL LICEU, 2018-19 Georges Bizet: Les pêcheurs de perles, òpera en tres actes. Olga Kulchynska, Dmitry Korchak, Borja Quiza, Fernando Radó. Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu. Dir.: Yves Abel. (150m) quim roser ABRIL Diumenge 26 de maig De les 11.00 a les 13.30 h (en directe) Auditori de Barcelona TEMPORADA DE L’OBC, 2018-19 CONCERT DE CLOENDA Giacomo Puccini: Turandot, òpera en tres actes (versió concert). Jennifer Wilson, Simon O’Neill, Carmen Solís, Rubén Amoretti, Joan Cabero, Carlos Daza, Jordi Casanova, Beñat Egiarte, Marc Pujol. Cor Madrigal. Polifònica de Puig-reig. VEUS-Cor Infantil Amics de la Unió. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. I GAUDEIX DE LA MILLOR INFORMACIÓ MUSICAL I DE DESCOMPTES EN CONCERTS 20€ PER UN ANY (PAPER) 10€ PER UN ANY (DIGITAL) 25€ PER UN ANY (PAPER + DIGITAL) Els abonats als cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música gaudeixen d’un 30 % de descompte en el preu de subscripció a la «Revista Musical Catalana». D’altra banda, els subscriptors de la «Revista Musical Catalana» tenen dret a un 20 % de descompte en la compra de dues entrades per concert a les taquilles del Palau de la Música Catalana, per als següents cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música de la temporada 2018-19: Palau Grans Veus, Bach, Piano, Cambra, Simfònics, Tardes, Cantates de Bach, Cicle Coral, Cicle Cor de Cambra del Palau, Concert de Sant Esteve, Intèrprets Catalans, Concerts Familiars, El Primer Palau, Orgue al Palau, Estiu al Palau, ECHO Rising Stars i ONCA. Més informació: www.revistamusical.cat/subscripcions 65 MELÒMANS JORDI SIERRA I FABRA ~ ESCRIPTOR “PER A MI STRAVINSKY HA ESTAT UN DÉU” Ha venut més de dotze milions de llibres. Ha rebut premis tan prestigiosos com la Medalla d’Or al Mèrit de les Belles Arts 2017, el Premi Nacional de Literatura Infantil i Juvenil atorgat pel Ministeri de Cultura i la Creu de Sant Jordi el 2018. Emociona amb les seves històries, però ell vibra amb la música. text i fotografia Sílvia Díez Tenia 10 anys quan va sentir per primera vegada per la ràdio La consagració de la primavera d’Igor Stravinsky i li va canviar la vida. “Em vaig quedar garratibat de la impressió, i te la puc dirigir de memòria”, explica Jordi Sierra i Fabra envoltat dels seus 30.000 vinils que l’acompanyen mentre escriu. Des d’aquell moment la música ha estat sempre present, i anys més tard, quan va escriure la Història de la música pop, una obra de referència, la va dedicar a Stravinsky com a signe d’amor i admiració. “Per a mi Stravinsky ha estat un Déu. La consagració de la primavera és una obra increïble. A l’entrada de la Fundació Jordi Sierra i Fabra hi ha un quadre immens en el qual estic jo jugant als escacs amb John Lennon, el Bob Dylan tocant la guitarra i, entre nosaltres, a dalt, l’Igor Stravinsky. Des d’aleshores passava hores escoltant òpera. Això va durar uns cinc anys, fins a descobrir els Beatles, i em vaig fer rocker”, diu qui ha entrevistat els més grans músics del rock i el pop, com ara Freddie Mercury, Leonard Cohen, Eric Clapton, The Police i Michael Jackson, entre molts d’altres. SÍLVIA DÍEZ: ¿Diria que el rock beu de la música clàssica? JORDI SIERRA I FABRA: Quan el meu pare em deia: “Com és que t’agrada això?”, jo li deia: “Escolta!” I li posava la versió en simfònic i exclamava: “Veus, això és música”. Jo li contestava: “És el mateix. No escoltis la forma, escolta el fons i la base...”. El vaig arribar a convèncer perquè tot té les mateixes arrels. Molts grups de rock han begut de la música simfònica, com ara Emerson, Lake & Palmer, Keith Emerson, el grup The Nice... Res neix perquè sí. Quan l’any 1965 escoltava Eric Clapton, hi havia darrere d’ell veus que 66 • REVISTA MUSICAL CATALANA trobaves en tots els grans bluesmans, com B. B. King i Will Dixon. Quan feia entrevistes jo també anava amb etiquetes i molts em deien: “Mira, jo soc músic”. SD: És un Beatlemaníac enamorat de John Lennon, a qui li va dedicar una novel·la, El jove John Lennon,que avui és un best-seller de la literatura juvenil. com Lennon va arribar a aconseguir ser qui era. Així doncs, vaig escriure la seva història abans que arribés a ser un Beatle. SD: També li té el cor robat Bob Dylan. JSF: És el meu referent com a lletrista. Amb el poeta Antonio García Teijeiro hem escrit Escritos en el viento, en el qual, partint de deu cançons de Bob Dylan, jo he escrit deu relats i García Teijeiro deu poemes. Tinc un llibre anomenat Buscando a Bob que explica la història d’un jove que se’n va de Vigo a Barcelona i, a cada capítol, hi ha un fragment d’una cançó de Dylan que hi està vinculada. SD: ¿Com l’ajuda la música a crear les històries? JSF: Si escric una escena romàntica, em poso violins, guitarres, pianos o George Winston... Que l’acció és trepidant? Aleshores em poso rock dur. Quan faig ciència-ficció, només utilitzo Tangerine Dream, un grup de música electrònica dels anys setanta, música electrònica, Karlheinz Stockhausen o bé Philip Glass, el màxim del minimalisme. Quan no escric, escolto tota mena de música. Però a l’hora d’escriure necessito silenci total o bé que la música em faci sentir sota una campana i acompanyi l’escriptura. SD: ¿Va a gaires concerts? JSF: Si fan La consagració de la primavera o el Concert per a violí de Txaikovski o Shéhérazade de Nikolai Rimski-Kórsakov mouré cel i terra per anar-hi! Són les meves tres obres bàsiques. No puc sentir el Concert per a violí de de Txaikovski sense emocionar-me. M’encanten Wagner i Mahler... Si no és així, no vaig a gaires concerts, llevat quan soc de viatge. A Berlín vaig a veure la Filharmònica de Berlín i a Viena busco entrades per anar a l’òpera. Seria un pecat no fer-ho. El darrer cop que vaig ser a Viena no hi havia entrades per a l’òpera i vaig anar a parar a un concert boníssim de Quadrophenia. JSF: Lennon és el meu germà gran. Soc fill únic i quan vaig conèixer la seva vida, vaig veure que era com jo: ho va passar malament a l’escola i ningú li feia cas... Jo tenia 12 anys i feia llibres de cinc-centes pàgines i em deien que no seria mai escriptor. El meu pare quan em veia escriure plorava perquè tenia por que em morís de gana. Lennon va ser un referent per a mi i els Beatles un motor. Quan el van matar jo tenia 33 anys i em vaig adonar, de sobte, que era gran. Arran d’aquella mort la música també va canviar: els músics ja no deixaven a ningú acostar-s’hi. Volia retre-li homenatge i vaig concloure que als joves de 15 anys el que els interessava era SD: Quina és la funció de la música? JSF: La música és la banda sonora de la nostra vida. Al rerefons de qualsevol escena de la vida hi ha una música... Hi ha també la part íntima de la música: “Aquella música que sentíem durant el primer petó!...”. Un llibre requereix un esforç i un espai per llegir-lo, la música t’assalta el cervell sense adonar-te’n, com a mi em va passar aquell dia amb la música d’Stravinsky. Des que tenia 10 anys, mai he estat sense música. A Vallirana tinc un despatx amb dos altaveus potents i, a vegades, m’estiro a terra amb la música a gran volum i em quedo allà sepultat per aquella allau. 67 68 • REVISTA MUSICAL CATALANA