Revista Musical Catalana. Núm. 371 Gener 2020- Abril 2020
Editorial: Albert Torrens/ Passacaglia: Isabel Fèlix enregistra l'obra pianística de Margarida Orfila, per Pere Andreu Jariod/ Què curiós! Un compositor de ...335 simfonies/ Efemèrides/ Actualitat musical/ La màquina del temps: Montserrat Torrents/ Els oficis de la música: Jaume Doncos/ Redescobrint els clàssics d'aquí: Associació Joan Manén/ De llunyanes terres: el poder dels Mudang, per Elisenda Fàbregas/ A 4 bandes: l'ús de les xarxes socials, per P. A. Jariod/ En portada: John Elliot Gardiner: L'apòstol de Beethoven, per Albert Torrens/ Actualitat: Any Gerhard, per Aina Vega/ L'Homenatge de David Alegret/ Entrevista: Gustavo Gimeno, per Javier Pérez Senz/ Òpera: de la butxaca a la nova creació, per Jaume Radigales/ Entrevista: el moment de Pablo Carrascosa, per Miquel Gené/ Reportatge: l'Atlàntida està de festa, per Abel Miró/ Dossier: Beethoven, l'aniversari, per Jan Swafford/ Beethoven, l'home i el mite, per Albert Torrens/ Beethoven al s. XXI, per Miquel Gené/ Reportatge: la Pedrera dels músics, per Mònica Pagés/ L'ànima del so: Ramon Elias, més enllà de l'Stradiroures, per Josep Barcons/ El compositor: Igor Stravinsky: la contradicció feta art, per Sergi Moreno- Lasalle/ La festa de la música coral, per Martí Marimon/ Escola coral/ Joan Fontcuberta: la poètica del trauma/ Actualitat/ Escenaris del món: Teatro Solís: el teatre més antic de l'Amèrica del Sud, per Aleix Palau/ Catalunya Música: Les novetats dels programes tots els matins del món i assaig general, per Sílvia Díez/ Accents/ Música encreuada/ Fonts musicals de Catalunya (17): el fons Higini Anglès de la Biblioteca de Catalunya, per Montse Molina i Rosa Montalt/ Investigadors, per Aurèlia Passarodona/ Melòmans: Xavier Bosch, per Sílvia Díez.
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
598003 771887 9 GENER - ABRIL 2020 | 6€ 00371 REVISTA MUSICAL CATALANA NÚM. 371 371 + ROBERT GERHARD CARTES A SCHÖNBERG + 25 ANYS DE NOVA CREACIÓ OPERÍSTICA JOHN ELIOT LA CASA DELS CANTS LA FESTA DE LA MÚSICA CORAL GARDINER REVOLUCIONARI I ROMÀNTIC DOSSIER BEETHOVEN, UN ANIVERSARI UNIVERSAL VERDI 13 GEN — 2 FEB AIDA LA HISTÒRICA PRODUCCIÓ AMB ESCENOGRAFIA DE MESTRES CABANES DIR. MUSICAL Gustavo Gimeno DIR. ESCENA Thomas Guthrie CAST Angela Meade / Jennifer Rowley (Aida), Yonghoon Lee / Luciano Ganci (Radamès), Clémentine Margaine / Judit Kutasi (Amneris), Kwangchul Youn / Marko Mimica (Ramfis), Marco Vratogna / Franco Vassallo (Amonasro), Mariano Buccino (El Rei), Josep Fadó (Missatger), Berna Perles (Sacerdotessa) ORQUESTRA SIMFÒNICA I COR DEL GRAN TEATRE DEL LICEU DIR. COR Conxita Garcia LICEU.CAT – 902 787 397 #AIDALICEU Amb el patrocini de EDITORIAL Albert Torrens Director L’ANY QUE ENCETEM arriba farcit d’aniversaris rodons, un existeix, ben sovint, entre la valor diem-ne social d’un home, d’un artista, i la valor del seu esperit”. Tornant al present, en el nostre Dossier contraposem les opinions de dos estudiosos dels nostres dies: l’autor de la seva última biografia, el músic americà Jan Swafford, i el musicòleg gallec Xoan Carreira, convençut que bona part del que sabem d’ell és ficció. Finalment, no menys important hauria de ser, al nostre país, una altra de les xifres rodones del 2020: el cinquantenari de la mort de Robert Gerhard. En aquest número publiquem un article sobre l’edició de la correspondència d’aquest compositor vallenc –esdevingut un dels més importants del segle XX a nivell europeu– amb el seu mestre i amic Arnold Schönberg, com a pròleg del tractament més ampli que li dedicarem en el proper. La coincidència, en el fet i en la xifra, amb el poeta Josep Carner –amb qui va col· laborar en algunes de les seves cançons i amb qui l’uneixen altres paral·lelismes, com la mort a l’exili– estableix una feliç interrelació artística que s’estén més enllà de la música i que es traduirà, sortosament, en cites molt interessants al llarg d’aquest any. Música i poesia tornaran a donar-se la mà, un any més, la propera diada de Sant Jordi. Que l’art, en definitiva, en qualsevol de les seves formes, ens alegri i ens faci millors, tal com demanen els cantaires de la Coral Sant Jordi a l’inici de cadascun dels seus concerts. dels quals té a veure amb un dels grans compositors universals, que serà programat més que mai al llarg dels dotze mesos que tenim per davant. Mancades per definició de cap connotació, les efemèrides són usades sovint –en música, com en molts altres àmbits– com a pretext per reivindicar noms que, d’altra manera, no mereixerien la nostra atenció. Beethoven, òbviament, no necessita cap aniversari per ser reconegut i és, precisament, davant la dificultat de dir-ne res de nou que en aquest número demanem al director britànic John Eliot Gardiner com n’afronta la interpretació de les Simfonies que dirigirà al Palau de la Música, on també sonaran pràcticament totes les seves grans obres vocals. D’altra banda, la vida i la personalitat convulses del geni romàntic, així com el context històric, artístic i filosòfic en què es va formar el seu perfil icònic ens retornen un cop més a l’eterna dicotomia entre l’home i l’artista, la seva essència i la seva llibertat. Quan, l’any 1927, tot Europa va recordar el centenari de la mort de Beethoven, aquesta Revista li va dedicar un doble número monogràfic i va recollir les impressions d’alguns dels seus redactors que van assistir a cinc dies de commemoracions que van tenir lloc a Viena. El teòric, pianista i crític musical Frederic Lliurat, que n’havia estat redactor en cap durant vuit anys, va concloure: “En ningú no ha aparegut mai, de faisó més punyent, més tristament dramàtica que en tractar-se de Beethoven, el contrast que LES SECCIONS DESTACADES DE L’RMC 1 MÉS ANIVERSARIS 2 LA CASA DELS CANTS 3 Entre les entitats del país que estan d’enhorabona pels seus aniversaris rodons aquest 2020, dediquem una atenció especial a Òpera de Butxaca i Nova Creació, que completarà properament la celebració del primer quart de segle, i al teatre L’Atlàntida de Vic, que arribarà a la primera dècada amb diverses activitats festives pels volts de Sant Jordi. La Festa de la Música Coral, que tindrà lloc el 23 de febrer, és la informació principal de les pàgines que dediquem a l’actualitat de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música, que també inclouen una entrevista a Joan Fontcuberta, l’artista plàstic convidat de la temporada i, evidentment, el comentari de les properes activitats dels cors de l’entitat. En aquest número s’inicia l’alternança entre tres institucions a la secció dedicada a l’inventari de fons musicals de Catalunya. Així, la Biblioteca de Catalunya, la Universitat Autònoma de Barcelona i el Centre de Documentació de l’Orfeó Català (CEDOC) se succeiran en la descripció dels documents que es conserven als seus dipòsits i arreu del país. IFMUC EDITORIAL ................................................................... 3 PASSACAGLIA .......................................................... 6 WWW.REVISTAMUSICAL.CAT Núm. 371 • Gener-Abril 2020 6a Època • Any XXXVI Edita: Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana L’apòstol de Beethoven ....................................................... 12 facebook.com/ revistamusicalcatalana twitter.com/RevistaMusCat Direcció: Albert Torrens direcciormc@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Redacció: Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 EN PORTADA JOHN ELIOT GARDINER www.revistamusical.cat Instragram/revistamusicalcat A 4 BANDES .............................................................. 10 Mariona Carulla i Font, presidenta c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 932957200 Telèfon d’atenció al client: 902442882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat www.orfeocatala.cat Col·laboren en aquest número: Josep Barcons, Sílvia Díez, Elisenda Fàbregas, Albert Ferrer Flamarich, Miquel Gené, Martí Marimon, Abel Miró, Sergi Moreno-Lasalle, Mònica Pagès, Aleix Palau, Javier Pérez Senz, Aurèlia Pessarrodona, Jaume Radigales, Santi Riu, Quim Roser, Jan Swafford, Albert Torrens, Lluís Trullén, Eduard V. Patsi i Aina Vega. Realització editorial: Publicitat: Albert Torrens direcciormc@palaumusica.ca Tel.: 93 295 72 26 Distribució UDL Libros www.som.cat Coordinació: Sílvia Díez i Toni Quero Disseny editorial: Cristina Ristol Impressió: Novoprint Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Membre de l’APPEC Membre de CEDRO Versió digital: iQuiosc.cat ACTUALITAT ANY GERHARD La vida, obra i sentiments d’un català de món ........ 18 ENTREVISTA GUSTAVO GIMENO Director d’orquestra .................................................. 22 ÒPERA DE LA BUTXACA A LA NOVA CREACIÓ Els 25 anys de l’OBNC ................................................... 26 ENTREVISTA EL MOMENT DE PABLO CARRASCOSA Compositor convidat de L’Auditori............................... 30 REPORTATGE L’ATLÀNTIDA ESTÀ DE FESTA Deu anys de música, educació i cultura a Vic ......... 34 DOSSIER BEETHOVEN: 250è ANIVERSARI Sentir a parlar i escriure d’una llegenda ......... 40 L’home i el mite .................................................. 44 Beethoven al segle XXI ........................................ 48 Portada: John Eliot Gardiner Foto: Getty Images REPORTATGE LA PEDRERA DELS MÚSICS L’oportunitat de mostrar el talent ............................... 52 Amb el suport de: L’ÀNIMA DEL SO RAMON ELIAS Més enllà de l’Stradiroures ....................................... 56 Els articles publicats a la «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. EL COMPOSITOR IGOR STRAVINSKY La contradicció feta art .......................................... 60 LA CASA DELS CANTS LA FESTA DE LA MÚSICA CORAL... 64 JOAN FONTCUBERTA ...................... 70 ACTUALITAT ............................................. 72 38 getty ESCOLA CORAL .................................... 68 ESCENARIS DEL MÓN TEATRO SOLÍS LES NOVETATS DELS PROGRAMES Tots els matins del món i Assaig general ............... 78 ACCENTS ......................................................... 80 26 30 quim roser CATALUNYA MÚSICA joan castro El teatre més antic de l’Amèrica del Sud ................... 74 MÚSICA ENCREUADA ............................ 87 FONS MUSICALS ........................................ 88 MELÒMANS XAVIER BOSCH Escriptor .................................................................. 90 La no té banstra Revist a da Escol sonora. t a la al nos tre we b 64 COL·LABOREN EN AQUEST NÚMERO Jan Swafford és compositor, escriptor i professor del Conservatori de Boston. És l’autor de Beethoven. Tormento y triunfo (Ed. Acantilado), una de les biografies del geni més ben valorades, i ens en parla al dossier dedicat a Beethoven. Xoán M. Carreira és musicoleg, investigador i autor de Ludwig van Beethoven. Las [8 +1] sinfonías. Protagonista de la segona part del dossier, ens desvela més detalls sobre la vida i obra del compositor. Abel Miró va estudiar orgue al Conservatori de Música de Vic sota el mestratge de Modest Moreno. És doctor en filosofia i professor de metafísica al Departament de Filosofia de la UB, i de filosofia en diversos graus de la UIC. Aina Vega és doctora en humanitats per la Universitat Pompeu Fabra amb una tesi sobre Arnold Schönberg. Musicòloga i crítica musical especialitzada en música contemporània, escriu sobre Gerhard i Schönberg. Miquel Gené és musicòleg, intèrpret, docent, crític musical i realitzador audiovisual. És l’autor de la tercera part del dossier Beethoven al segle XXI i de l’entrevista al compositor Pablo Carrascosa. a . bofill INVESTIGADORS ....................................... 89 PASSACAGLIA text Pere Andreu Jariod Isabel Fèlix QUE CURIÓS! UN COMPOSITOR DE... 335 SIMFONIES! ISABEL FÈLIX LEIF SEGERSTAM (VAASA, 1944) és un músic finlandès que du a terme des de fa anys una intensa carrera com a compositor i també com a director d’orquestra. Del seu catàleg d’obres, en destaca sobretot el gran nombre de simfonies que ha compost fins ara: 335 (en data de setembre del 2019). La majoria d’aquestes composicions tenen una durada d’uns vint minuts i acostumen a estar escrites en un sol moviment. A més de simfonies, Segerstam ha compost una trentena de quartets de corda, a més de diversos respectius concerts de violí, viola, violoncel i piano. Podeu consultar la seva llista de simfonies en aquest enllaç: ja.cat/segerstam. ENREGISTRA L’OBRA LA PIANISTA I MUSICÒLOGA MENORQUINA ISABEL FÈLIX ha enregistrat la integral de l’obra per a piano sol de Margarida Orfila i Tudurí (Maó, 1889-Barcelona, 1970), pianista, compositora i pedagoga de qui aquest any es commemora el cinquantenari de la mort. L’enregistrament, d’uns 80 minuts, es presentarà aquest 2020 i inclou música inèdita de la compositora. Margarida Orfila es va formar a Barcelona amb mestres destacats, com Lluís Millet o Antoni Nicolau, i va ser professora a l’Escola Municipal de Música de Barcelona durant 6 • REVISTA MUSICAL CATALANA més de cinquanta anys. Allà va conèixer el seu marit, el també compositor i pedagog Frederic Alfonso, amb qui va tenir sis fills. Al llarg de la seva carrera Orfila va guanyar concursos importants, tant d’interpretació com de composició. També va tenir un estret contacte amb l’Orfeó Català, que va estrenar algunes de les seves composicions corals. Isabel Fèlix, que ja va dedicar a l’obra pianística de Margarida Orfila el treball final de màster, actualment treballa en la tesi doctoral, en què analitzarà tota l’obra de l’autora. seilo ristimäki PIANÍSTICA DE MARGARIDA ORFILA EFEMÈRIDES 25 ACTUALITATMUSICAL 30 Tot i que un any abans ja s’hi havia ofert algun concert, no va ser fins al 14 de febrer de 1995 ANYS quan es va inaugurar oficialment l’Auditori Enric Granados de Lleida. Amb el temps s’ha convertit en l’equipament musical més important de la ciutat. Celebra enguany l’Orquestra Simfònica Sant Cugat. Nascuda l’any 1990 com a Orquestra ANYS de Cambra Sant Cugat, cinc anys després va esdevenir un conjunt simfònic. A més dels concerts que ofereix a la seva ciutat, ha actuat en prop d’una vuitantena de localitats. De la mort a Barcelona de Josep Sancho Marraco, compositor, organista, director i pedagog musical. El seu catàleg de composicions comprèn més de cinc-centes obres, sobretot de música coral, tot i que també va escriure per a orquestra, banda, cobla ANYS o orgue. Del naixement a Terrassa de la soprano i pedagoga vocal Montserrat Alavedra. Formada a Barcelona, Madrid i Salzburg, va destacar en el repertori mozartià i en el lied. Estrenà obres de Gerhard, Mompou i Taverna-Bech. Va morir prematurament, a ANYS l’edat de 45 anys. 60 75 EL TRESOR UN PIANO DEL 1776 AL MUSEU DE LA MÚSICA sara guastevi / museu de la música de barcelona El piano de taula Zumpe & Buntebart del Museu de la Música de Barcelona és un dels pocs instruments d’aquest tipus que es poden tocar al món. Datat el 1776, al Museu el fan sonar en concert un parell de vegades cada any. La restauració, feta per Kirsten Schwarz, una de les més grans especialistes en aquest tipus de pianos, s’ha documentat en un interessant llibre, editat pel Museu a la seva col·lecció “Ut”. SOLSONA RECUPERARÀ L’ORGUE El taller Blancafort OM treballa en la restauració de l’orgue de la catedral de Solsona, construït per Gaietà Vilardebo l’any 1853. Aquest és el darrer gran orgue històric que queda per restaurar a Catalunya. Per recuperar-lo calen 700.000 euros. Diverses entitats culturals de Solsona, a més del bisbat i el Capítol Catedral s’han implicat activament en el projecte. DOCTORAT HONORIS CAUSA El director d’orquestra Josep Pons serà investit pròximament doctor honoris causa per la Universitat Autònoma de Barcelona, a petició de la Facultat de Filosofia i Lletres de la mateixa universitat. Del mestre Pons es destaca especialment que “s’ha obert a noves maneres de fer escoltar la música, tot introduint visions transversals i projectant-se vers altres gèneres”. CONVERSES AMB COMPOSITORS Fragmenta Editorial té previst d’editar aquest any el llibre Converses amb compositors famosos, del periodista Arthur Abell, actualment descatalogat. El llibre inclou entrevistes a Brahms, Puccini, Bruch, R. Strauss, Grieg i Humperdinck. Oriol Pérez i Treviño serà l’encarregat de redactar la introducció, mentre que Josep Maria Gregori n’escriurà el pròleg. MÚSICA CATALANA A ALEMANYA Josep Vila i Casañas dirigirà el 29 de maig, a la Peterskirche de Leipzig, un concert amb el Cor de la Ràdio d’Alemanya. Serà un programa monogràfic de música coral catalana, que inclou obres de J. Ll. Guzmán, A. Yagüe, C. Gumí, B. Vivancos i del mateix Vila. A més, serà la primera vegada que el músic sabadellenc dirigirà la seva Missa Sanctus Benedictus. 7 ELS OFICIS DE LA MÚSICA LA MÀQUINA DEL TEMPS CONÈIXER CORREA DE ARAUXO MONTSERRAT TORRENT TRIA UN DELS SEUS MÚSICS PREFERITS Montserrat Torrent 8 • REVISTA MUSICAL CATALANA JAUME DONCOS PROS Partiturer responsable de la botiga de música Casa Beethoven, a La Rambla, 97, de Barcelona, que gestiona juntament amb la seva germana, l’Àngels. REDESCOBRINT ELS CLÀSSICS D’AQUÍ ELS TEUS CLÀSSICS L’ASSOCIACIÓ JOAN MANÉN ha presentat la novena edició del cicle Els Teus Clàssics. En total seran sis concerts, entre els mesos de gener i juny, que es faran al Casal del Metge i a l’Ateneu Barcelonès. Entre les novetats d’enguany destaca la commemoració del cinquantenari de la mort de Robert Gerhard, de qui s’interpretarà el cicle inèdit de cançons de joventut Verger de les galanies, amb el tenor David Alegret i el pianista Daniel Blanch, que inaugurarà el cicle amb un recital format per cançons amb textos de Josep Carner. El guitarrista Zoran Djukić oferirà un recital amb obres d’autors catalans dedicades a Andrés Segovia. El Dalia Quartet recuperarà un dels Quartets d’Amadeu Cuscó, Dalia Quartet i també el Quartet de Pedralbes de Blancafort. La soprano Montserrat Seró i el tenor Roger Padullés, acompanyats al piano per Àlex Alguacil, descobriran obres d’autors molt poc coneguts al recital titulat “Músiques en l’oblit”. Els cantants Júlia Farrés-Llongueras i David Alegret, acompanyats al piano per Daniel Blanch, presentaran la integral de les cançons de Joan Manén, que han gravat també en disc. I, finalment, el Brugalla-Stambolov Duo oferirà un programa amb obres per a dos pianos d’influència ibèrica i flamenca, entre les quals destaca l’estrena dels Dos fandangos de Marc Migó, obra encàrrec de l’Associació. Més informació a elsteusclassics.com. zircus foto És un nom molt lligat a l’organista i pedagoga barcelonina, que va ser la primera a recuperar la seva música, tant en concert com en gravacions discogràfiques. Francisco Correa de Arauxo, compositor sevillà que va viure entre els anys 1584 i 1654, és l’autor que ha interpretat més vegades. “Sento una fascinació misteriosa, poderosa i imparable per Correa de Arauxo. És un mecanisme estrany que fa que aquest compositor m’emocioni tant, i crec realment que és el que val més, té uns mèrits grandíssims”. Correa de Arauxo va compondre només per a orgue, sobretot tientos, composicions en estil de contrapunt imitatiu, estructurades en diverses seccions. “Crec que era un home d’una inspiració meravellosa, amb els mitjans tan reduïts que tenia”. Montserrat Torrent també explica que “amb Correa m’hi entenc perfectament i el sento com jo: perfecte a estones, i a estones molt i molt imperfecte. I això m’encanta, perquè no podem ser perfectes en tot el que fem, pensem o diem”. MÉS QUE BOTIGUER, EL JAUME PREFEREIX que l’anomenem partiturer. De fet, aquesta ha estat sempre l’essència de l’establiment que aquest 2020 arribarà als 140 anys. Els últims temps s’han hagut d’adaptar als canvis socials. Ara ja no tenen només partitures i llibres de música, també hi venen instruments, objectes de regal i discos. El gruix més important, però, continuen sent les partitures (80.000 títols!). El Jaume va entrar a Casa Beethoven fa 42 anys, el 1978. El seu pare, l’altre Jaume Doncos (Codina), ja en feia vint que hi treballava. Ara el tipus de client ha canviat. Dues de cada tres persones que hi entren són turistes. Això els ha permès anar tirant. Al Jaume li agrada la seva feina, especialment suggerir, descobrir autors i músiques d’aquí als passavolants. Allò que a ell li agrada i que sap segur que no trobaran. I ho fa sempre de manera suau, sense forçar res. DE LLUNYANES TERRES ELISENDA FÀBREGAS EL PODER DELS MUDANG I DEL RITME DE LA MÚSICA MEMÒRIES D’UN APUNTADOR Jaume Tribó, mestre apuntador del Gran Teatre del Liceu des de l’any 1975, veurà publicades per fi les seves memòries al Teatre. El llibre, iniciativa conjunta de Jaume Radigales, crític musical i professor universitari, i Huygens Editorial posa èmfasi especialment en la figura de l’apuntador de teatre d’òpera, un ofici que s’està perdent. RESPONSORIS DE SETMANA SANTA Bernat Vivancos treballa actualment en la composició de nou responsoris de Setmana Santa. El primer es va estrenar als Països Baixos per la tardor i la resta de responsoris s’aniran presentant de manera successiva. L’obra completa, que està previst que finalitzi d’aquí a un parell d’anys, l’enregistrarà el Cor de la Ràdio de Letònia, amb el segell Neu Records. SOTA LA FAÇANA OCCIDENTALITZADA DE COREA DEL SUD i la popularitat del K-pop hi ha les restes d’una cultura xamànica existent des de la prehistòria. El xamanisme coreà és la religió ètnica politeista i animista de Corea que adora déus i avantpassats, així com els esperits naturals. El xamanisme coreà ha perdurat durant mil·lennis i ha conviscut amb ideologies o religions estrangeres, com el confucionisme, el budisme i el cristianisme. Actualment encara existeixen aquestes capes culturals segons la línia social o religiosa. Després de l’occidentalització de Corea del Sud, la cultura xamànica va ser mal vista per la societat coreana. No obstant això, avui els xamans encara existeixen a Corea (generalment, dones anomenades mudang), que són contractats per fer rituals (gut) privats i/o públics en què el xaman convida, entreté i envia diverses divinitats i esperits mitjançant la música (vocal i instrumental). L’acompanyament instrumental del gut ha estat tradicionalment ric a la província sud de Jeolla-do, on els xamans provenen de famílies xamàniques “hereditàries”. Els xamans solien casar-se amb instrumentistes o vocalistes itinerants (gwandae) i ensenyaven música als seus fills. A aquestes famílies se’ls acredita crear i desenvolupar gèneres com ara sinawi, sanjo, p’ansori, pungmul, nongak i d’altres. El sinawi és la música instrumental que acompanya el gut. Sanjo (melodies disperses) és un gènere exclusivament instrumental provinent del sinawi al segle XIX. P’ansori és el popular gènere teatral de narració de contes èpics (cantant i tambor –puk–). Tots aquests gèneres populars utilitzen patrons rítmics cíclics anomenats jangdan (curts i llargs) que expressen estats emocionals. De fet, els coreans comparen el ritme amb la respiració, un concepte molt fascinant diferent del que tenim a Occident! És molt interessant observar una percussionista a Corea i veure com es mou quan toca: el ritme és viu! Elisenda Fàbregas és compositora i pianista. Nascuda a Terrassa (Barcelona), és doctorada per la Universitat de Columbia a Nova York (Ed. D. Educació) i de l’Institut Peabody de la Universitat Johns Hopkins (DMA, composició musical). També té un MM i BM d’interpretació de piano per la Juilliard School (Nova York). Des del 2010 resideix a Seül i és professora a la Universitat Kyung Hee (Global College). Ha escrit més de cinquanta obres per a orquestra, banda, cor, veu i música de cambra. elisendafabregas.com NOU ESPECTACLE DE WINDU Wind és el títol de la nova proposta que el quartet de flautes de bec Windu presentarà el 5 d’abril de 2020 a l’Auditori Municipal de Vilafranca del Penedès. Aquest espectacle, que és el segon d’aquest conjunt, posa el focus en el vent, “un concepte molt proper, que acompanya les nostres vides quotidianes, però que també dona vida a les flautes”. L’OCE CANVIA DE NOM L’Orquestra de Cambra de l’Empordà ha celebrat 30 anys amb un canvi de nom, tot iniciant una nova etapa per a la formació. Amb el lema “Trenta anys i un camí cap al futur”, la formació empordanesa passa a denominar-se Orthemis, Nova Orquestra de Cambra de l’Empordà. Entre les seves activitats els propers mesos destaquen dues gires, l’una per Alemanya i l’altra per la Xina. 9 A 4 BANDES L’ÚS DE LES XAR LES XARXES SOCIALS SÓN CADA VEGADA MÉS PRESENTS A LA NOSTRA VIDA. I EL MÓN DE LA MÚSICA CLÀSSICA NO ÉS ALIÈ A AQUESTA REALITAT. A TRAVÉS DE FACEBOOK, TWITTER O INSTAGRAM, PER ESMENTAR LES MÉS CONEGUDES, ELS MÚSICS HAN ESTABLERT Quin lloc ocupen les xarxes en la seva carrera? ENRIC MARTÍNEZCASTIGNANI Cantant RUT MARTÍNEZ Periodista i directora de Seed Music “És interessant plantejar-se fins a quin punt volem mostrar la nostra vida personal i professional, amb quin objectiu i quin resultat poden provocar les nostres accions” Les xarxes socials han evolucionat tan veloçment els últims anys que especialment als músics de “la clàssica” se’ls ha fet difícil seguir el ritme i entendre què fer per adaptar-se als canvis. És una simple qüestió de presa de decisions i coneixement: decidir en quines xarxes vull estar, per què i com comunico en cadascuna. D’altra banda, hi ha l’exposició pública a “Dissenyem i executem les campanyes d’una manera específica per a cadascun dels artistes: allò que serveix per a un no ha de ser vàlid per a un altre necessàriament” Entenem la feina que despleguem a les xarxes socials com una branca més de l’estratègia global de comunicació i posicionament. Això vol dir que, com a tal, ha de tenir coherència i harmonia amb la resta d’accions que treballem per a l’artista i ha de cobrir-ne un àmbit d’acció distint. En aquest sentit, dissenyem i executem les campanyes d’una manera específica per a cadascun dels artistes vinculats a Seed: allò que serveix per a un no ha de ser vàlid per 10 • REVISTA MUSICAL CATALANA què estem sotmesos els intèrprets. Com a conseqüència, és interessant plantejar-se fins a quin punt volem mostrar la nostra vida personal i/o professional, amb quin objectiu i quin resultat –tant positiu com negatiu– poden provocar les nostres accions. L’avantatge és que pots treballar amb l’imaginari de les persones i crear el que tu necessitis. Un altre punt important seria la gestió de les emocions davant de comentaris o crítiques rebudes amb la impunitat que proporcionen les xarxes, o fins i tot ser víctima d’assetjament personal o professional, com m’ha passat a mi mateix durant més d’un any. Són situacions que s’han de gestionar amb calma i cal adoptar les millors estratègies per reconduir-les a favor teu o, en el pitjor dels casos, posar-les en mans de la Justícia sense por. L’important és el que podem aprendre’n, que, ben gestionat, pot comportar importants beneficis. Només has de conèixer-ne els límits. a un altre necessàriament. Això explica el perquè no treballem amb una cartera gaire gran de músics; fer-ho significaria no poder garantir aquesta gestió personalitzada que per a nosaltres és clau en totes les fases del procés de comunicació i posicionament. Per implicar-nos en un projecte, avaluem el perfil i la singularitat dels músics, així com l’objectiu que motiva la campanya. I, sobretot, la planifiquem. Donar inputs en excés pot resultar contraproduent, d’aquí ve que una part de la nostra feina sigui elaborar calendaris –que han de ser flexibles– i treballar segments de públic que es complementin. Per últim, ens agrada especialment cuidar la imatge de tot allò que compartim a les xarxes: és a dir, invertim a tots els nivells (temps i diners) en els materials que difonem, en els suports que usem, i explorem tot tipus de formats per mirar d’aconseguir resultats cada vegada millors. Text P. A. Jariod RXES SOCIALS NOVES MANERES DE COMUNICAR I DE COMUNICAR-SE, MÉS ENLLÀ DEL FET PRÒPIAMENT MUSICAL. QUATRE PERSONES DE L’ÀMBIT MUSICAL ENS PARLEN DE QUIN PAPER TENEN LES XARXES SOCIALS EN LA SEVA ACTIVITAT PROFESSIONAL. Per a què les utilitzen? De què els serveixen? JOAN MAGRANÉ Compositor “Les xarxes socials han esdevingut per a uns quants de nosaltres un bàlsam contra l’aïllament i els sortilegis, i un pont de contacte directe i continuat amb els espectadors” Encara que tantes vegades ens enceguem per art de la mitificació, un artista no deixa de ser un ciutadà més. El nostre ofici sembla, vist des de lluny, envoltat d’aura, de misticisme fins i tot. I no. L’art és un ofici, un ofici antic, sí, i que té més d’artesanat que de genialitat. Sovint costa d’entreveure allò d’humà que hi ha rere el vel de l’obra. L’apropament al públic ha estat sempre difícil, MIREIA BARRERA Directora de cors sent com és una feina, la del creador, eminentment solitària, íntima. Les xarxes socials, divan d’intimitats, han esdevingut per a uns quants de nosaltres un bàlsam contra l’aïllament i els sortilegis i llocs comuns de les torres d’ivori i un pont de contacte directe i continuat amb els espectadors. Ben portades, com tot –en la mesura hi ha la clau de volta de la vida– ajuden a fer més senzilla i ràpida la difusió i són una eina potentíssima per trencar la barrera de prejudicis d’aquells qui mai no s’haguessin acostat al teu treball o que, veient-ho des del cantó invers, mai no haguessis cregut que et podrien regalar la seva escolta. L’art és sobretot un acte de comunicació i, per tant, les xarxes socials, el propòsit i l’essència de les quals és el mateix, no hi dissonen. “El que necessito per comunicar-me en la meva feina de músic ja ho tinc resolt amb la trucada telefònica i el correu electrònic. No em cal res més” He de dir d’entrada que no tinc cap opinió contrària a les xarxes socials. No les utilitzo, senzillament. Tampoc no faig ús del whatsapp, ni en la meva vida personal ni en la professional. Tot això és com una mena de teranyina que et va embolicant. El que necessito per comunicar-me en la meva feina de músic ja ho tinc resolt amb la trucada telefònica i el correu electrònic. No em cal res més. Personalment, penso que estic més tranquil·la si controlo la comunicació que jo vull tenir. Però respecto que la gent en faci ús i segur que té moltes virtuts. Tampoc entro a mirar les xarxes de l’altra gent, no soc tafanera. Moltes vegades en sé coses perquè m’ho envien. És el meu tarannà. Veig natural que sigui així, per la meva manera de ser i les meves circumstàncies professionals. Prefereixo invertir el temps en una altra cosa, concentrar-me en el que vull fer i no perdre l’energia en això. Fins ara he pogut desenvolupar la meva feina sense necessitat de fer-ne ús, en els àmbits professionals on he treballat. Això no em fa sentir estranya. Però no ho demonitzo, ni molt menys, i per tant això no vol dir que no canviï en un futur, no descarto res. 11 EN PORTADA DEL 9 AL 14 DE FEBRER INTEGRAL DE SIMFONIES DE BEETHOVEN AL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA JOHN ELIOT GARDINER chris christodoulou L’APÒSTOL DE BEETHOVEN Un dels atractius principals de les celebracions a Barcelona del 250è aniversari del naixement de Beethoven serà la integral de les Simfonies que el mestre britànic dirigirà al Palau de la Música 12 • REVISTA MUSICAL CATALANA 13 14 • REVISTA MUSICAL CATALANA sim canetty-clarke Sir John Eliot Gardiner diu que, per a ell, “fer música és essencialment i intrínsecament un acte polític” i li encanta el repte d’oferir a l’oient la possibilitat d’exposar-se a les nou Simfonies de Beethoven en un període molt curt de temps. SERAN NOU SIMFONIES EN CINC DIES, UN REPTE QUE PROTAGONITZARÀ UN DELS DIRECTORS MÉS PRESTIGIOSOS, JUNT AMB L’ORQUESTRA REVOLUCIONÀRIA I ROMÀNTICA, TOT PER GAUDIR DE L’UNIVERS MUSICAL DE BEETHOVEN PRECISAMENT QUAN SE’N CELEBRA EL 250È ANIVERSARI DEL NAIXEMENT. text Albert Torrens ALBERT TORRENS: De quina manera la commemoració de l’efemèride ha contribuït a l’hora de proposar aquests programes? JOHN ELIOT GARDINER: Jo no diria que hagi servit d’excusa. Simplement, adoro Beethoven i m’encanta treballar-ne les obres principals, com les Simfonies i la seva única òpera. A Beethoven no li cal cap aniversari per ser revalidat, però d’altra banda és una bona oportunitat de dir alguna cosa nova sobre ell, si creus que l’has descoberta. I aquests descobriments apareixen contínuament, són coses que et criden l’atenció cada vegada que n’obres una partitura. AT: ¿Creu que ha canviat el significat de la música d’ençà del temps de Beethoven? JEG: Per a mi, fer música, com la pintura, és essencialment i intrínsecament un acte polític, almenys per a un determinat tipus d’artista creatiu. Podem agafar com a exemple dos artistes pràcticament contemporanis: Beethoven i Francisco de Goya, el pintor espanyol romàntic. Tots dos van viure el període napoleònic, van quedar sords i van morir el 1827. I a tots dos els van entusiasmar els esdeveniments polítics i filosòfics que van viure, i es van adonar de la importància dels aspectes socials que comportaven. En el seu cas, sento que el procés de competència artística els va dur a comprometre’s no només amb la bellesa i l’emoció, sinó també amb la justícia i la injustícia, la noblesa i la tirania, la por i el poder, i els usos i abusos del poder tant com els horrors de la guerra (ja coneix, els famosos caprichos de Goya). AT: Beethoven, però, no va mantenir sempre el mateix ideari... JEG: Efectivament, perquè Beethoven no és en absolut consistent amb les seves visions i simpaties polítiques. Encara que podríem dir que és un dels primers compositors autènticament compromesos políticament que hi ha hagut mai, encara és confús com va canviar el punt de vista de manera gairebé violenta des d’un liberalisme radical il·luminat, que va encoratjar uns quants col·lectius pels grans ideals i la justícia romàntics, d’una banda, i un tipus de patriotisme germànic poc edificant i intel·lectualment corrupte, de l’altra. Aquest és un exemple comú a altres artistes i intel·lectuals germànics del seu temps que, com Beethoven, al principi van saludar la Revolució Francesa més aviat com un ideal abstracte que no pas com un esdeveniment històric. Fins i tot Hegel –el gran filòsof germànic– va descriure-la com una albada mental gloriosa. I Beethoven es va mantenir lleial als ideals de la Revolució Francesa, i amb el temps fins i tot va considerar la idea de traslladar-se a París, però després el desenvolupament dels esdeveniments polítics durant l’era napoleònica li van despertar una forta antipatia cap als francesos. AT: Després de tant de temps treballant les Simfonies de Beethoven, ¿com és la nova lectura que n’oferirà ara? JEG: Vull fer-hi una aproximació nova cada vegada que estudio la partitura. La música que es feia fa vint anys no és la mateixa d’ara i d’aquí vint anys tornarà a ser diferent. Si mires els facsímils de les Simfonies de Beethoven, t’adones del caos que hi ha en cadascuna de les pàgines. És molt difícil d’entendre. He pogut parlar amb estudiosos molt bons de Beethoven, que admiro molt i que han fet noves edicions urtext de les Simfonies, que insisteixen que la notació de Beethoven és molt ambigua i ambivalent. No sempre és clara, en absolut, i a vegades has de supoper l’edifici modernista, on les nou sar el que realment volia, tot i que no ho grans obres –i altres de menors– es puguis demostrar. UNA OPORTUNITAT MOLT ATRACTIVA Barcelona serà la primera de les cinc úniques ciutats del món –les altres són Chicago, Nova York, Londres i Atenes– que podran gaudir d’aquesta exploració de les diferències històriques i narratives de les nou Simfonies. “L’oportunitat de fer aquest cicle al Palau de la Música, que és una de les meves sales favorites de tot el món, era massa atractiva per deixar-la passar”, assegura Gardiner a propòsit del seu pas concentraran en l’espai de tan sols sis dies. “En part, és una decisió econòmica”, continua explicant, “perquè no pots tenir l’orquestra aturada sense tocar, seria massa car per al promotor. Però, d’altra banda, també té avantatges perquè ofereix a l’oient la possibilitat d’exposar-se a totes nou Simfonies en un període molt curt, i això crec que és positiu”. AT: En el programa d’alguns concerts de la integral, inclou obres menors del mateix Beethoven. Per què? JEG: En part és per una qüestió de minutatge dels programes, però aquesta no és la raó principal. També es tracta de donar a l’oient nous punts d’entrada cap a la simfonia. Cada Simfonia ocupa un món sonor 15 gert mothes 2 1 diferent, extraordinàriament diferenciat en el cas de la Novena, i en cadascuna apareix el seu propi programa o discurs temàtic i narratiu. increïble. M’encanta dirigir-la més que gairebé cap altra obra de Beethoven. I també m’agradaria tornar a fer Fidelio, però aquest any no podrà ser. AT: Quina relació té amb les altres obres de gran format de Beethoven que no són simfonies? JEG: Al setembre faré la Missa Solemnis, que és com la seva desena simfonia, una obra AT: Tot plegat coincideix amb el trentè aniversari de la fundació de la seva Orquestra Revolucionària i Romàntica. ¿És Beethoven una de les seves raons de ser? JEG: Absolutament, perquè no podem tocar JOHANN SEBASTIAN BACH SEGONS GARDINER Aviat farà cinc anys que Gardiner es va convertir en lectura de capçalera dels melòmans d’arreu gràcies al seu llibre La música en el castell del cel, en què ofereix un retrat de Johann Sebastian Bach i explica la seva relació personal amb el compositor germànic. Amb 16 • REVISTA MUSICAL CATALANA tot, el treball d’aproximació que el director britànic ha dut a terme, amb els anys, cap a l’altra gran B de la música alemanya és molt diferent: “Amb Bach és més enigmàtic, perquè tenim tan poques cartes personals i poques evidències fàctiques, que ens hem de fiar d’evidències anecdòtiques i mirar molt allò que la música ens diu de l’home. Amb Beethoven, en canvi, el contacte és molt més immediat perquè sabem el que pensava no només per les cartes, sinó també per les referències de nombrosos testimonis que hi van parlar i el van descriure”. 1 2 Gardiner als assajos del Bachfest de Leipzig 2018, on va dirigir una selecció de les Cantates sagrades de Bach amb el Cor i Orquestra Monteverdi i els millors intèrprets del compositor. 3 Un retrat de Bach a l’orgue. Gardiner, president de l’Arxiu Bach de Leipzig, ha 3 escrit una biografia d’aquesta altra gran B de la música: La música en el castillo del cielo (Ed. Acantilado). 4 Sir John Eliot Gardiner va dirigir els Concerts 1, 4 i 6 de Brandenburg amb l’English Baroque Soloists als Proms celebrats a Londres el 2010. chris christodoulou “EL QUE M’INTERESSA ÉS LA MILLOR MANERA DE SERVIR LES SIMFONIES DE BEETHOVEN” Beethoven amb instruments barrocs. El món sonor va canviar entre la dècada del 1790 i els primers anys del segle XIX, i diversos artesans que treballaven sobretot a París –tot i que alguns també a Viena– van començar a adaptar els instruments per a sales i públics més grans i orquestres més potents. Crec que hi ha molts avantatges de fer servir instruments del temps de Beethoven com els millors ambaixadors del seu pensament, de la seva filosofia, de la seva visió del món, que va ser revo- 4 lucionària al seu moment, igual que els instruments eren revolucionaris. I fins i tot una combinació dels antics i els nous, en el sentit que les trompetes i les trompes no tenien vàlvules –i eren els mateixos instruments que es podien haver fet servir en temps de Bach–, però en canvi els instruments de vent fusta ja començaven a canviar en potència i flexibilitat i, en alguns dels de corda, com els violins, se n’anava modificant l’interior o la disposició i la tensió del pont, la voluta i el coll, per tal de permetre una projecció més forta sense inventar encara les cordes metàl·liques, que van venir molt més tard. AT: Per tant, la seva orquestra se situa a mig camí de les barroques i les simfòniques modernes... JEG: Efectivament, perquè no és una qüestió d’arqueologia: no poso atenció a l’autenticitat des d’un punt de vista històric, que no m’interessa pas. El que m’interessa és la millor manera de servir les Simfonies de Beethoven, i això no vol dir fer servir instruments moderns com ho eren ja els de finals del segle XIX o començaments del XX. Després de tants 14 DE FEBRER anys d’experiència, crec que una SIMFONIES formació com l’Orquestra ReNÚM. 8 i 9 DE volucionària i Romàntica, amb BEETHOVEN AMB una quarantena d’intèrprets que EL COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA als posen tota l’energia en el que és MÚSICA AL PALAU cors el cim absolut del seu repertocatari –és a dir, la música més nova lans i esi exigent composta per als seus inspero que serà truments– pot fer la millor de les impresuna bona mostra sions. Això és del que espero que gaudeixi d’amistat post-Brexit”. el públic de Barcelona. DIRIGIR LES VEUS DEL COR DE CAMBRA DEL PALAU DE LA MÚSICA En l’últim concert de la integral, el 14 de febrer, les veus del Cor de Cambra del Palau de la Música se sumaran a les del Cor Monteverdi per interpretar les parts corals de la Novena Simfonia. No és habitual que Gardiner dirigeixi cors que no siguin propis, però va acceptar la proposta de la institució perquè “sento plena admiració cap 17 6 DE FEBRER “ELS PAISATGES SONORS DEL CLAVECÍ DE BACH I GERHARD”, AMB DANI ESPASA, AL PALAU DE LA MÚSICA centre de documentació de l’orfeó català 4 DE JUNY, ELENA COPONS I JORDI ARMENGOL: CANÇONS POPULARS CATALANES DE GERHARD AL PETIT PALAU Robert Gerhard l’any 1964, quan el músic català ja havia trobat refugi a Cambridge. 18 • REVISTA MUSICAL CATALANA ACTUALITAT ANY GERHARD La vida, obra i sentiments d’un català de món EL 2020 S’ESDEVÉ EL CINQUANTENARI DE LA MORT DEL COMPOSITOR VALLENC ROBERT GERHARD I OTTENWAELDER. PER CELEBRAR-HO, S’HAN ORGANITZAT DIFERENTS CONCERTS I LA BIBLIOTECA DE CATALUNYA PRESENTA UNA EMOTIVA EDICIÓ EN CATALÀ I EN ANGLÈS DE LA CORRESPONDÈNCIA ENTRE AQUEST COMPOSITOR CATALÀ I L’ AUSTRÍAC ARNOLD SCHÖNBERG. SÓN UNES CARTES QUE RECULLEN LES BIOGRAFIES PERSONALS I PROFESSIONALS D’AQUESTS DOS GRANS NOMS DE LA MÚSICA. R text Aina Vega • fotografies CEDOC, Biblioteca de Catalunya i Institut d’Estudis Vallencs obert Gerhard i Ottenwaelder (1896, Valls-1970, Cambridge) va allunyar-se dels corrents musicals imperants al país, influenciats per l’impressionisme francès, i va fixar el seu objectiu al cor d’Europa: Viena, i, concretament, en Arnold Schönberg. La relació d’ambdós genis marcaria l’ethos artístic del català, la necessitat interior del qual ha donat com a fruit una àmplia i encara poc coneguda producció compositiva desenvolupada a Valls, Barcelona i a Cambridge, ciutat d’acollida de Gerhard un cop esclatà la Guerra Civil, i on acabaria sent reconegut per artistes i acadèmics que han potenciat la seva figura molt més que el seu país de naixement. Per aquest motiu és molt important la iniciativa que ha impulsat la Biblioteca de Catalunya en ocasió dels cinquanta anys de la mort del compositor vallenc. Es tracta de l’edició en català i en anglès, en dos volums separats, de la correspondència entre Gerhard i Schönberg, basada en l’edició crítica de la germanista Paloma Ortiz de Urbina, Arnold Schönberg und Roberto Gerhard: Briefwechsel (Peter Lang, 2019), amb pròleg de l’acadèmic vienès Hartmut Krones, que l’encoratjà a visitar l’Arnold Schönberg Center de Viena, així com l’Institut d’Estudis Vallencs i altres centres a Cambridge, Berlín i Washington. És un treball molt detallat i minuciós que “pretén obrir camí als nous investigadors”. EL DOLOR DE L’EXILI Urbina parla d’una tènue “Gerhard renaissance” als anys noranta del segle passat i la segona dècada de l’actual, i justifica “la poca consideració que es té per Gerhard al seu país natal”, tal vegada pel fet de ser “un ciutadà del món”, ja que “ens agrada etiquetar, i si no tens una nacionalitat clara –català de pares alsacians exiliat a Anglaterra– no pertanys enlloc”. 19 Musik. Especialment a partir de l’any 1931, es va forjar una amistat íntima que es feia extensiva a les esposes respectives, Poldi i Gertrud, “dones catalitzadores”, segons Urbina. GERHARD AL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA El Palau de la Música Catalana se suma a l’aniversari de Gerhard. El 6 de febrer, l’ONCA i Dani Espasa presenten paisatges sonors del clavecí de Bach i Gerhard, de qui s’interpretarà el Concert per a clavicèmbal, corda i percussió, que empra una nova visió del dodecafonisme i que és altament exigent per al teclista. També hi tocaran peces de Vivaldi i Górecki. L’EDICIÓ DE LES CARTES “PRETÉN OBRIR CAMÍ ALS NOUS INVESTIGADORS” te del jove envers la tradició, l’europea i la catalana, tot reinterpretant-la i projectant-la cap al futur. Això li permetia, amb una base sòlida, endinsar-se en la Neue centre de documentació de l’orfeó català biblioteca de catalunya Les cartes destil·len la vida, l’obra i la personalitat de Gerhard, però també la de Schönberg, detalls de la vida musical catalana i el dolor de l’exili: “Estic desesperat, tinc una depressió”, escriu Gerhard a la primera carta del 21 d’octubre de 1923. Es trobava perdut, immers en una profunda solitud i necessitava “la mà segura d’un líder”. Schönberg va quedar impactat per la vasta cultura de Gerhard, les seves inquietuds i torbacions, però també pel respec- LA RELACIÓ MESTRE-DEIXEBLE Les llengües en què s’escriuen són bàsicament l’alemany i l’anglès –llengua de l’exili–, i hi destaca una carta en català escrita per Pau Casals i signada per disset músics catalans datada l’octubre del 1931 per donar la benvinguda al mestre a Barcelona. A més, Gerhard usa un parell d’expressions catalanes (“no hi ha dret” i “cap i cua”), i en una ocasió parla de “nació catalana” i anomena Jaume I. La traductora del català i l’anglès dels I el 4 de juny, la soprano Elena Copons, amb Jordi Armengol al piano, oferirà peces de Rodrigo, Ros Marbà, Magrané i Serra, i cançons populars catalanes arranjades per Gerhard. 20 • REVISTA MUSICAL CATALANA A l’esquerra, Gerhard amb Felip Pedrell, un dels seus mestres. A dalt, carta de benvinguda de diversos músics catalans a Schönberg a la seva arribada a Barcelona. A la dreta, l’amistat dels compositors es va fer extensiva a les seves esposes. D’esquerra a dreta, Robert i Poldi Gerhard, Matilde Maristany, Gertrud i Arnold Schönberg a Sant Pere de Ribes, el 1932, a casa dels Maristany. textos, Soumiya Benaali, s’ha volgut mantenir fidel a la llengua alemanya però situant-se des de la perspectiva del lector català, “perquè cal que es pugui entreveure tot l’ambient de l’època, les vides creuades i l’estreta amistat”. Les estructures no gramaticals en alemany no estan traduïdes literalment, ja que “el que s’ha prioritzat és que s’entengui el missatge”. Gerhard escriu “amb un llenguatge molt culte i elevat i amb un estil no directe”, mentre que Sc- A la fotografia, Gerhard, la seva dona i el seu nebot, Ferran, a Valls. A sota, una altra de les cartes escrites al seu mestre i amic Schönberg. biblioteca de catalunya fons robert gerhard de l’iev hönberg ho fa amb molts dialectalismes vienesos, a cops difícils de desxifrar. “El que es respira en la correspondència és un respecte molt profund entre mestre i deixeble que no es perd mai”, però quan mor Schönberg, Gerhard es torna més atrevit. Ja el 16 de desembre de 1950 Gerhard ens ofereix una nova visió del dodecafonisme i discuteix a Schönberg la utilització dels hexacords, revisa el concepte d’atonalitat i recupera el mètode que Alban Berg cultivava de les permutacions per 7. Gerhard afirma que “sembla que hi ha una relació directa entre l’escala cromàtica, el cercle de quintes i l’escala diatònica (6 tons)”, i s’aventura: “Estic temptat d’anomenar la sèrie Terminus”. A partir d’aquest moment seria més lliure, més autèntic. Després de l’estada de Schönberg a Barcelona entre el 1931 i el 1932, Gerhard va procurar que tornés –i Schönberg així ho volia. Li va organitzar una gira per Espanya, però va ser massa tard, el moment històric era molt delicat i, un bon dia, pels diaris, es va assabentar que Schönberg era als Estats Units. El mestre i Gertrud escriuen el 22 de novembre de 1933, des de Boston: “Acabem d’aterrar i de moment estem molt contents”. La desil· lusió de Gerhard va ser gran, però la seva amistat va continuar no només fins al final de la vida de Schönberg el 1951, sinó que seguí més tard, entre Gerhard i Poldi i Gertrud i Nuria –la filla de Schönberg–, perquè, al capdavall, a Barcelona, el “lloc desitjat”, van ser una família. El tenor David Alegret, que sempre s’ha caracteritzat per vetllar pel repertori català, ha vist la necessitat de reivindicar la figura de Gerhard i, alhora, la de Josep Carner, dos catalans imprescindibles del segle XX que van haver de viure l’exili. Ho fa de la millor manera, cantant: el 31 de gener de 2020, al cicle Els Teus Clàssics, de l’Associació Joan Manén, al costat del pianista Daniel Blanch, al Casal del Metge de Barcelona, i, cap a final d’any, el 19 de novembre, al Cicle Beethoven-Gerhard-Carner, organitzat per l’Institut d’Estudis Vallencs i la Camerata Eduard Toldrà al Teatre Principal de Valls. L’origen de tot plegat ve de la voluntat de fer un disc amb música de Toldrà i poesies de Carner, ja que, respectivament, se celebren el 125è aniversari del naixement del primer i el 50è de la mort del segon. Edmon Colomer li va proposar de cantar al cicle el 19 de novembre, i Alegret va sentir la curio- sitat d’endinsar-se al món Gerhard “sap posar molt de Gerhard aprofitant la bé l’accent de la paraula al seva efemèride, també lloc adequat, tot facilitant amb l’ajuda de l’Editorial la feina al cantant”. Alegret Boileau. Cantarà cinc canremarca que “mai ningú çons, dues de Cançons abans, que jo sàpiga o de Barcelona i tres estigui docude Cançons mentat, ha de joventut, cantat 19 DE NOVEMBRE que inclou aquestes CICLE BEETHOVEN“Cançó canGERHARD-CARNER, d’un doble çons”. CAMERATA EDUARD amor”, “Déu TOLDRÀ AL TEATRE eternal“ i PRINCIPAL DE VALLS “Excelsior”. Segons afirma Alegret, “sembla que existeix una quarta cançó de la qual només es coneix un fragment”. Són obres influenciades per Pedrell, ja que encara no havia conegut Schönberg, i que, “pianísticament són molt difícils”, a banda que, a nivell vocal, tenen una “tessitura infernal”, però juan miguel morales biblioteca de catalunya L’HOMENATGE DE DAVID ALEGRET 31 DE GENER: DAVID ALEGRET I DANIEL BLANCH AL CASAL DEL METGE DE BARCELONA ENTREVISTA GUSTAVO GIMENO director d’orquestra SER AL CAPDAVANT DE LA FILHARMÒNICA DE LUXEMBURG I DE LA SIMFÒNICA DE TORONTO NO LI PERMET DIRIGIR GAIRE ÒPERA, UNA ACTIVITAT, PERÒ, QUE LI ENCANTA I A LA QUAL LI AGRADARIA DEDICAR MÉS TEMPS DE LA SEVA CARRERA. AMB TOT, BEN AVIAT AFRONTARÀ LA DIRECCIÓ D’AIDA AL GRAN TEATRE DEL LICEU. text Javier Pérez Senz · fotografies Anne Dokter L’imparable ascens de Gustavo Gimeno (València, 1976), convidat per algunes de les millors orquestres d’Europa i els Estats Units, l’obliga a planificar al detall el temps per trobar-ne suficient per a l’òpera. Així, espera amb il·lusió el seu debut al Gran Teatre del Liceu, el proper 13 de gener, amb la històrica producció d’Aida amb escenografia de Josep Mestres Cabanes. JAVIER PÉREZ SENZ: En un curt espai de temps coincideixen a la seva agenda dos grans títols de Giuseppe Verdi, Macbeth al Grand Théâtre de Luxemburg i el seu debut liceista amb Aida. Dirigir dues òperes tan seguides és poc freqüent a la seva carrera... GUSTAVO GIMENO: Sens dubte és una feliç coincidència. M’encanta l’òpera i intento dirigir-ne una o dues l’any, però trobar el temps necessari no sempre és fàcil. Aquesta temporada he tingut la sort de poder dirigir Macbeth en la versió del 1865 a Luxemburg i ara aquesta Aida al Liceu que em fa molta il·lusió. Treballar dues obres tan diferents amb pocs mesos de diferència et permet ampliar la perspectiva sobre l’evolució del llenguatge i la personalitat de Verdi. D’alguna manera, en una vida tan 22 • REVISTA MUSICAL CATALANA llarga hi ha moments clau i el mateix Verdi considerava Macbeth el millor que havia escrit. Per la temàtica, té gairebé el ritme d’un thriller sobre l’ambició de poder. És admirable veure com Verdi defineix en aquestes òperes la psicologia dels personatges, la precisió amb què escriu cadascuna d’aquestes obres, tant en termes musicals com d’escena, i n’hi ha prou d’observar les seves indicacions per a saber el que volia Verdi a cada moment del drama. En el cas d’Aida, en la seva essència és una òpera intimista. Malgrat la grandiositat d’algunes escenes de masses, en les quals l’escenari s’omple de gent, crea moments d’intimitat. Té una atmosfera molt especial i els personatges tenen diverses capes amb les quals Verdi diferencia els triangles amorosos i polítics, i omple de matisos els grans duos d’Amneris i Aida, d’Aida i Radamès, o d’Amonasro i Amneris. JPS: Com afronta el seu debut en un teatre de tanta tradició com el Liceu? GG: L’afronto amb moltíssima il·lusió. És un privilegi poder dirigir 14 funcions (del 13 de gener al 2 de febrer) d’una òpera tan meravellosa en un teatre amb tanta tradició. De fet, DEL 13 DE GENER AL 2 DE FEBRER AIDA AL GRAN TEATRE DEL LICEU “LES ORQUESTRES SÓN ARA MÉS IMPACIENTS I APOSTEN PER CANVIS RÀPIDS” cadascun dels passos que faig en la meva carrera tenen un motiu, són molt meditats, tenen una raó de ser. I en el cas del Liceu, és un projecte molt desitjat. L’òpera és molt important per a mi i vull dedicar-m’hi de forma regular tota la vida, però tinc temps només de fer-ne una o, com a màxim, dues produccions per temporada. La meva activitat principal és simfònica i la meva responsabilitat al capdavant de la Filharmònica de Luxemburg i la Simfònica de Toronto absorbeix la major part del meu temps. Però, per a mi, fer òpera amb regularitat és una prioritat. JPS: Amb el seu ingrés com a percussionista a la plantilla de la Royal Concertgebouw d’Amsterdam va obrir, el 2001, una relació amb la mítica orquestra holandesa que, finalment, hi va propiciar el debut com a director d’orquestra el 2014 substituint Mariss Jansons en una vetllada que va resultar decisiva per al seu futur professional. ¿Com recorda aquell moment tan especial, en baixar l’escalinata de la Royal Concertgebouw per posar-se al capdavant d’una centúria carregada de la millor història i tradició simfònica europea? GG: Vaig viure’l amb nervis, responsabilitat i molta alegria; sabent que era una oportunitat única i meravellosa i que, sincerament, pensava que potser no es tornaria a repetir. Per establir un símil esportiu, és com si un jugador surt de la banqueta al Camp Nou en un canvi i pensa que potser no tornarà a sortir mai més en un partit important. En el cas de l’Orquestra del Concertgebouw, tenia un programa molt difícil, amb obres com Jeux de cartes d’Igor Stravinsky, una peça tècnicament molt exigent, que l’orquestra portava vint anys sense tocar, o l’estrena a Europa del Segon Concert per a piano de Magnus Lindberg, amb Yefim Bronfman com a solista. Haig de dir que en aquesta obra 23 jugàvem amb avantatge perquè l’orquestra no la coneixia, però jo l’havia estudiat i Bronfman, que és un gran pianista, la coneixia a fons. I també vam fer l’obertura de Die Fledermaus, que és molt més difícil del que la gent es pensa. Johann Strauss ha de sonar amb lleugeresa i transparència, i això sembla fàcil quan ho escoltes, però no ho és en absolut. JPS: Durant diversos anys va compaginar la feina com a percussionista amb estudis de direcció al Conservatori d’Amsterdam i amb tasques com a assistent de Jansons i de Claudio Abbado al Festival de Lucerna. Tocar sota la direcció d’algunes de les grans batutes del segle va ser, sens dubte, una experiència valuosíssima. ¿Va treballar amb Bernard Haitink? GG: Vaig conèixer Haitink amb 19 anys, quan tocava a la Jove Orquestra d’Europa, en un estiu inoblidable en el qual també em van convidar a Tanglewood, i en totes dues ocasions vaig pensar que seria la meva única oportunitat de treballar amb un mestre tan fascinant, amb tant de carisma i presència davant de l’orquestra. Vam fer la Quarta de Dmitri Xostakóvitx i la Setena d’Anton Bruckner. Després el mestre va tenir oportunitat de conèixer-me com a nou percussionista de l’Orquestra del Concertgebouw i es va iniciar una relació que recordo amb molta emoció i afecte. Un dia després del meu debut vaig rebre una trucada d’un número des de Suïssa: “Hola, soc Bernard”. Va felicitar-me i aquest va ser un dels molts gestos excepcionals d’afecte i suport que em va brindar. “ELS PRIMERS MINUTS DAVANT UNA ORQUESTRA SÓN DETERMINANTS” JPS: En el terreny personal, la seva relació amb Claudio Abbado va ser molt especial... GG: Vaig mantenir una relació molt intensa amb Abbado en el seu últim any de vida, com a assistent en un projecte de l’Orquestra del Festival de Lucerna que va culminar amb la Novena de Gustav Mahler, que va ser el seu últim enregistrament. Ja estava molt malament de salut, i en aquest concert jo no era a la sala, sinó en un lateral de l’escenari i el vaig ajudar a entrar-hi i sortir-ne. Certament, la influència d’Abbado ha estat molt important, i també la de Jansons i Haitink. JPS: Des del 2015 és director titular de la Filharmònica de Luxemburg, amb la qual ha renovat contracte fins al 2022. Es tracta d’una orquestra molt flexible i molt especial amb la qual està realitzant notables enregistraments per al segell Pentatone, amb un repertori que inclou, entre altres enregistraments, La consagració de la primavera d’Stravinsky, Daphnis et Chloé de Ravel, la Quarta de Mahler i la Petite messe solennelle de Rossini. Com definiria la personalitat d’aquesta orquestra? GG: Aquesta és la meva cinquena temporada amb l’OFL, una orquestra molt especial. La situació geogràfica de Luxemburg és molt interessant, té frontera amb Alemanya, França i Bèlgica, de manera que a la plantilla hi ha músics de diferents països que li aporten un caràcter multicultural molt especial. Hi ha orquestres que mantenen una tradició de base molt marcada, com la del Concertgebouw o les formacions de la Ràdio Alemanya, però a Luxemburg aquesta interacció cultural li aporta una flexibilitat molt especial que li permet treballar en diverses direccions i adaptant-se a cada repertori. 24 • REVISTA MUSICAL CATALANA EL PRIMER MINUT En la pràctica professional, els músics d’una orquestra solen calibrar el tipus de director d’orquestra que tenen davant en els primers minuts d’un assaig. Qui abans de ser director havia estat percussionista, ¿com viu aquests primers moments? “Els primers minuts són determinants, i si un director entra amb mal peu, és molt difícil canviar aquesta primera impressió i al final queda un sabor agredolç. És cert que els músics d’una orquestra avaluen molt ràpid el director que tenen davant, però l’observació és mútua i el director també avalua els músics que està dirigint en els primers minuts. És un doble diagnòstic molt important, però amb diferències: l’orquestra és un col·lectiu humà i poden canviar impressions entre ells, però el director està sol o, com a molt, té al seu costat un assistent. Per tant, cal estar molt atent en aquest judici de valors que pot resultar clau en una relació artística”, explica Gimeno. JPS: Ha treballat amb l’Orquestra de la Comunitat Valenciana i ara amb la Simfònica del Gran Teatre del Liceu, però la seva relació amb les orquestres espanyoles és, de moment, molt esporàdica... GG: No tinc gaire relació amb les orquestres espanyoles perquè la meva carrera s’ha desenvolupat d’una forma una miqueta estranya. Vivia fora d’Espanya quan vaig deixar la percussió per a treballar com a assistent i les meves primeres oportunitats professionals van sorgir fora. I ara els meus compromisos internacionals completen la meva agenda. JPS: Entre les formacions internacionals amb les quals treballa amb regularitat destaca l’Orquestra del Segle XVIII, amb la qual està duent a terme un molt atractiu cicle de les Simfonies de Schumann. ¿Li interessa treballar amb instruments d’època? GG: La meva primera trobada amb ells va ser dirigint obres de Schubert i Mendelssohn i GG: Sí, hi ha molts col·legues que pensen que les orquestres s’assemblen cada vegada més, però jo, per la meva experiència personal, ho desmenteixo. Pot ser que en alguns països s’assemblin més que abans, per les possibilitats de viatjar que ara permeten saltar d’un país a un altre d’una forma que abans era impossible. Al novembre vaig dirigir la Simfònica de Cincinatti i només dos dies després ja estava assajant Macbeth a Luxemburg. També els músics de les orquestres viatgen més, l’accés a les plantilles és més obert i els canvis són molt ràpids. Però en el cas de les orquestres americanes, el so de la Simfònica de Cincinatti o de la Simfònica de Saint Louis és molt diferent, per exemple, del so de l’Orquestra de Cleveland; des dels temps de George Szell, els seus músics mantenen amb orgull aquesta mescla del so tan especial. És gairebé una sonoritat vintage, i treballar amb ells resulta fascinant. També les personalitats de la Simfònica de Boston i l’Orquestra de Filadèlfia són molt acusades. Pot haver-hi més similituds, per exemple, en les orquestres alemanyes de major tradició, però hi ha moltes diferències en el panorama europeu, amb formacions que mantenen la seva identitat. No s’assemblen gaire, per exemple, la sonoritat de la Bayerische Rundkunks, l’Orchestre de París o la del Royal Concertgebouw. aviat va sorgir el projecte de fer les quatre Simfonies de Schumann, un repertori que no havien fet amb Frans Brüggen. M’interessa molt Schumann i també m’intimida: les seves Simfonies exigeixen molta preparació i per això n’estem fent només una Gimeno assegura que intenta establir una relació cada temporada. Ja hem fet la Primera i la Segona i estable i duradora amb les aquesta temporada la Tercera. orquestres que dirigeix. M’interessa molt el treball amb instruments d’època, però Gimeno dirigeix també crec que les orquestres un cicle de les modernes haurien de tocar molt més Haydn JPS: Quan analitzem la relació d’un titular amb una orquestra Simfonies de i Schubert. També molt Mozart, que és la a llarg termini és més fàcil mantenir aquesta identitat, però Schumann, un base natural per a crear un so orquestral avui dia prevalen els canvis, els directors estan pocs anys compositor que li interessa i també transparent. Encara que hi ha moltes treballant amb la mateixa orquestra... l’intimida. formacions i directors GG: Les orquestres ara són més impacients i especialitzats, és un repertori s’aposta per canvis ràpids. Però jo intento establir essencial en la personalitat una relació estable i duradora amb les orquestres d’una orquestra, però molt que dirigeixo. Quan es pensa en relacions difícil i amb tres dies d’assajos duradores com la de Karajan a Berlín o Szell a és difícil preparar a fons el so Cleveland, queda clara la seva influència en la i l’articulació, especialment personalitat de l’orquestra. les cordes. JPS: Qui són els seus directors de capçalera? JPS: Molts directors sostenen que el so de GG: Tots els bons directors m’agraden. M’han influït d’una forma les orquestres s’assembla cada vegada molt especial Abbado, Haitink i Jansons, per parlar només de més i costa trobar formacions que directors d’orquestra amb els quals he pogut treballar, però també conservin una veritable personalitat i m’agraden molt directors d’orquestra joves, com Andris Nelsons o identitat sonora. Daniel Harding. “M’HA INFLUÏT D’UNA FORMA MOLT ESPECIAL ABBADO” 25 DE LA ÒPERA BUTXACA A LANOVA CREACIÓ DEL 13 AL 15 DE FEBRER DIÀLEGS DE TIRANT E CARMESINA AL GRAN TEATRE DEL LICEU ÒPERA DE BUTXACA I NOVA CREACIÓ CELEBRA VINT-I-CINC ANYS. MOMENT PROPICI PER VALORAR L’EXISTÈNCIA I L’ACTIVITAT D’UNA DE LES INICIATIVES MÉS ENGRESCADORES I INNOVADORES DE L’ESCENA CATALANA AMB PROJECCIÓ INTERNACIONAL. text Jaume Radigales · fotografies OBNC L a Barcelona immediatament postolímpica encara no vivia el llast feridor del turisme desbordat. La ciutat semblava estar al servei del ciutadà i els autòctons encara podíem asseure’ns en terrasses de bars i cafeteries de tota la vida sense haver de dur un diccionari anglès-català per entendre les cartes i els menús. La cuina encara no es desconstruïa i molts crèiem que vivíem a la millor ciutat del món. El Liceu, recentment cremat, provocava debats sobre la reconstrucció i mentrestant el teatre més petit de la ciutat, el Malic, alternava les funcions de titelles amb l’art aparentment més grandiloqüent de tots. RECORDS DEL MALIC D’entrada, conceptes com “òpera” i “de butxaca” podrien semblar antitètics, però el director i empresari teatral Toni Rumbau va saber-ho combinar a la perfecció. I, si podria semblar obvi que una òpera com La serva padrona (en aquest cas de Paisiello) pogués tenir cabuda en aquell entranyable teatre de pedra del carrer de la Fusina –avui esdevingut restaurant–, no ho semblava tant que l’òpera 26 • REVISTA MUSICAL CATALANA contemporània també pogués representar-s’hi. Però Manuel García Morante i Josep Maria Carandell ho van fer possible amb Violeta, una òpera ambientada a la Barcelona operística del segle XVIII. Posteriorment arribarien més clàssics (el Paisiello d’Il barbiere di Siviglia, i òperes de Salieri, Cimarosa, Hindemith o Rimski-Kórsakov) i més creacions contemporànies d’Eduardo Diago, Jordi Rossinyol, Fran Pérez, Enric Ferrer o Cristina García-Prats, entre d’altres. El Malic, però, va saber projectar el que aleshores encara es deia Festival d’Òpera de Butxaca més enllà de les quatre parets del Born: sales alternatives, com La Casona, Artenbrut, Teatre Nou, Tantarantana, Sala Beckett o Versus Teatre, van acollir diverses propostes clàssiques, contemporànies i de nova creació, incentivades per l’instint incansable de Rumbau, a qui aviat s’aliarien les complicitats de Luca Valentino o Dietrich Grosse. MÉS ENLLÀ DE LA “BUTXACA” La petita iniciativa del Malic aviat va encarregar òperes de format més gran (per exemple, Ruleta d’Enric Palo- TIRANT, DE PERALADA AL LICEU i el cavaller Tirant, la gelosia de la Viuda Reposada i les complicitats de l’alcavota Plaerdemavida, aquests dos darrers personatges escrits per a la mateixa intèrpret. L’èxit de públic i crítica a Peralada confirma la bona salut de la carrera musical de Magrané –que no amaga l’empremta de la música madrigalesca de Monteverdi a la partitura– i la intel·ligència de la proposta dramatúrgica de Rosich. Això sense oblidar, és clar, la qualitat i entesa dels tres intèrprets. La coproducció entre el Liceu i el Festival de Peralada ha estat possible gràcies a la iniciativa d’Òpera de Butxaca i Nova Creació, que, un cop més, presenta un muntatge que estableix un pont entre la música d’ahir i la del segle XXI. Diàlegs de Tirant e Carmesina isaias fanlo Del 13 al 15 de febrer, el Foyer del Gran Teatre del Liceu acollirà Diàlegs de Tirant e Carmesina, proposta formidable estrenada el juliol de l’any passat a Peralada i que inclou les veus d’Isabella Gaudí, Anna Alàs i Josep-Ramon Olivé. L’espectacle, amb música de Joan Magrané, direcció musical de Francesc Prat, text i direcció escènica de Marc Rosich i disseny escenogràfic de Jaume Plensa, es basa en el Tirant lo Blanc de Joanot Martorell. Rosich parteix del material que ell mateix va preparar per a l’adaptació teatral de la novel·la tardomedieval que Calixto Bieito va muntar al Teatre Romea (2008). L’acció escènica es centra en els amors de la princesa Carmesina Josep-Ramon Olivé és Tirant, Isabella Gaudí, Carmesina, i Anna Alàs Jové dona vida a la Viuda Reposada i a Plaerdemavida en aquesta òpera de Joan Magrané i Marc Rosich. 27 mar) i es va projectar fora, tant en aliança amb teatres vi Rumbau i Xavier Bonfill enfilava ponts entre Purcell i com La Abadía de Madrid com amb festivals o iniciatives els compositors esmentats; 4 Carmen partia de l’òpera de germanes de l’estranger: Halle, Darmstadt, Basilea o BerBizet per revisitar-la amb noves músiques de Lucas Peire, lín han acollit i fins i tot han encarregat propostes a comMischa Tangian, Carles Pedragosa i Clara Peya... positors de nova fornada, com Palomar o Xavier Pagès, a més de veterans i consagrats, com el ja esmentat García PLATAFORMA PER A NOVES VEUS COMPOSITIVES Morante, Lleonard Balada, Agustí Charles o Joan-Albert La nòmina de les autories dels espectacles de l’OBNC és Amargós i, més recentment, Hèctor Parra, Joan Magrané llarga i inclou personalitats ja consagrades o noms que o Raquel García-Tomás, però sense oblidar la recentment s’han anat fent un espai al llarg d’aquests vint-i-cinc anys. estrenada Ocaña, reina de las Ramblas, amb autoria comEn tot cas, a ningú se li escapa que l’OBNC té una sensibipartida entre Joan Vázquez, Marc Samlitat especial envers la joventut i les combola i Marc Rosich. positores: la jornada Òpera & Dona del L’OBNC TÉ UNA Hi ha hagut més complicitats, repartimes d’abril passat va servir per debatre i SENSIBILITAT ESPECIAL des entre el Teatre Romea, el Mercat de ENVERS LA JOVENTUT I rebatre tòpics a l’entorn de les òperes fetes les Flors, el Centre de Cultura Contempoper dones, cosa que inclou compositores, LES COMPOSITORES rània, el Festival de Peralada, Teatros del però també llibretistes: no oblidem que Canal, el Teatro Real de Madrid, el Teatre Lliure, L’Auditextos d’Helena Tornero, Ana María Moix, Lisa Randall, tori o el Gran Teatre del Liceu. Això sense oblidar l’exploRebecca Simpson o Cristina Cordero han estat la base de ració de nous espais, com ara la capella de Santa Àgueda, diversos espectacles que han normalitzat la situació de la el Convent dels Àngels o l’amfiteatre anatòmic de la Reial dona en la creació musicoteatral. Si més no, s’ha intentat. Acadèmia de Medicina de Barcelona. Tot plegat sense oblidar temes de la màxima actualitat i Tot plegat establint sempre el diàleg entre una forma que poden formar part també de temàtiques operístiques, tan antiga com és l’òpera i la seva revisitació a l’empacom ara la gentrificació, punt de partida de disPLACE de ra de formats contemporanis: Dido & Aeneas reloaded i Magrané, García-Tomás i Tornero. Entre d’altres... I els Go, Aeneas, go!, que amb música de García-Tomás, Octaque vindran! disPLACE La cuzzoni Les produccions de l’OBNC reflexionen sobre l’actualitat, com a disPLACE de Magrané i García-Tomás i llibret de Tornero, i sorprenen amb els seus muntatges, com La cuzzoni i Carmen. joan castro Carmen 28 • REVISTA MUSICAL CATALANA Toni Rumbau, una de les ànimes de l’OBNC, va dirigir el Teatre Malic, especialitzat en el món del titella. Titellaire i investigador d’aquest món fascinant, Rumbau no va oblidarlo en espectacles com Eurídice i els titelles de Caront, amb música d’Amargós, o les versions de Pepe Otal de clàssics com Rigoletto o L’holandès errant. agustí charles L’HORITZÓ TITELLAIRE Simfònics al Palau 24a Temporada 2019|2020 Els 7 pecats capitals GENER 2020 DISSABTE 18 — 18.30 h IRA: ària de “La Reina de la Nit” de La flauta màgica de Mozart ENVEJA: preludi del segon acte de Parsifal de Wagner LUXÚRIA: Suite Lady Macbeth de Mtsensk de Xostakóvitx ORGULL: Marxa Pompa i Circumstància núm. 1 d’Elgar GOLA: ballet d’El trencanous de Txaikovski MANDRA: Preludi a la migdiada d’un faune de Debussy AVARÍCIA: “If I were a richman” del musical El violinista a la teulada de Harnick i Bock Preus: 18, 32, 39, 52 i 65 euros El pi4no de Beethoven Ramon Gener, presentador i cantant Xavier Puig, director Orquestra Simfònica del Vallès FEBRER 2020 DISSABTE 1 — 18.30 h Xavier Sabata, Núria Rial & Vespres d’Arnadí Il duello amoroso de Händel F. Geminiani: Concerto Grosso núm. 12, en Re menor G. F. Händel: Amarilli vezzosa, HWV 82, “Il duello amoroso” G. F. Händel: Concerto Grosso, HWV 318, en Do major, “Alexander’s Feast” G. F. Händel: selecció d’àries i duets (“Cara sposa”, “Piangerò la sorte mia”, “Vivi, tiranno”, “Io t’abraccio”) Núria Rial, soprano Xavier Sabata, contratenor Dani Espasa, director Vespres d’Arnadí Preus: 18, 29, 39, 52 i 65 euros Mozart a Praga L. van Beethoven Concert per a piano núm.4, en Mi menor, op. 58 MARÇ 2020 DISSABTE 28 — 18.30 h Mozart: Obertura de Don Giovanni Simfonia concertant, en Mi b major Simfonia núm. 38, en Re M, “Praga” J. Brahms Simfonia núm. 2, en Re major, op. 73 Tobias Lea, viola Birgit Kolar, directora i violí Orquestra Simfònica del Vallès Olga Scheps, piano Víctor Pablo Pérez, director Orquestra Simfònica del Vallès Preus: 18, 32, 39, 52 i 68 euros Preus: 18, 32, 39, 52 i 68 euros La Traviata de Verdi MARÇ 2019 DISSABTE 14 — 18.30 h FEBRER 2020 DISSABTE 29 —18.30 h Stabat Mater de Rossini i Verdi Verdi La Traviata (versió de concert) Verdi: Stabat Mater Rossini: Stabat Mater (selecció) Maite Alberola, Violetta Valéry Albert Casals, Alfredo Germont Ismael Pons, Giorgio Germont Cor Associació d’Amics de l’Òpera de Sabadell Xavier Puig, director Orquestra Simfònica del Vallès Concert en col·laboració amb Preus: 18, 29, 42, 52 i 65 euros Preus: 18, 32, 42, 52 i 68 euros ABRIL 2020 DISSABTE 18 — 18.30 h Gira Setmana Santa Núria Vilà, soprano Marta Valero, mezzosoprano David Alegret, tenor Toni Marsol, baix Cors del territori Cor Lieder Càmera Xavier Puig, director Orquestra Simfònica del Vallès www.osvalles.com · www.palaumusica.cat Col·labora: Amb el suport de: Patrocinadors i col·laboradors principals de l’OSV Mitjà oficial 12 DE FEBRER ELS COMPOSITORS ENTREN A L’AULA, AMB CROSSINGLINES A L’AUDITORI 1 D’ABRIL WHITE A L’AUDITORI EL MOMENT DE PABLO CAR 30 • REVISTA MUSICAL CATALANA ENTREVISTA CROSSINGLINES L’any 2017 Luis Codera Puzo posava punt final al seu període com a director artístic de ÉS UN DELS COMPOSITORS CONVIDATS DE LA TEMPORADA 2019-20 DE L’AUDITORI DE BARCELONA. PARLEM AMB ELL D’AQUESTA COL·LABORACIÓ, DE LA SEVA MÚSICA I D’AQUESTA ETAPA QUE VIU ACTUALMENT COM A CREADOR. text Miquel Gené · fotografies Quim Roser L a formació com a compositor de Pablo Carrascosa Llopis (València, 1979) té uns inicis poc ortodoxos. Format de manera autodidàctica en la interpretació del baix i la guitarra elèctrica, va dedicar la seva adolescència al metal. No va ser fins als vint anys que inicià els estudis reglats de guitarra clàssica al conservatori. El seu interès creixent per la composició, també practicada de manera intuïtiva, el dugué a estudiar composició a l’Escola Superior de Música de Catalunya. “Crec que aquests trets distintius no són els més corrents. Però saber com totes aquestes coses han influït en la meva manera de compondre no és fàcil. Són molts els elements que determinen la personalitat i, en el meu cas, l’art i la personalitat van units”, explica. Pablo Carrascosa serà un dels compositors convidats de l’Auditori de Barcelona durant la temporada 2019-20. Una col·laboració que sorgeix de manera natural a través d’un triangle fonamental en la seva carrera: “Tinc relació amb L’Auditori i CrossingLines des dels meus anys a l’ESMUC. Sent estudiant de l’ESMUC, CrossingLines va estrenar-me From guitar. Després d’això, i encara com a alumne de l’ESMUC, L’Auditori em va encarregar Less is more. Més endavant Luis Codera [que va ser director artístic de CrossingLines entre el 2009 i el 2017] em va proposar fer Black, una peça que CrossingLines va tocar a L’Auditori dins d’un programa titulat «Spanish paradox»”. CrossingLines. Després de dos anys de gestió compartida, aquest 2020 el conjunt inicia una nova etapa sota la direcció de Pablo Carrascosa Llopis. Un relleu que es produeix de manera natural, fruit de l’estreta relació que existeix entre ambdós compositors: “Luis Codera i jo hem parlat molt i aquestes converses m’han ajudat molt com a compositor”, i de la col·laboració cada cop més estreta entre Carrascosa i CrossingLines: “El meu primer concert amb ells va ser l’estrena de Blue (2016), en què vaig fer de tècnic. El Luis i jo ja ens coneixíem i ell volia algú que fos músic controlant la part tècnica. L’experiència va anar bé i vaig seguir treballant amb ells als concerts en els quals hi havia electrònica. A poc a poc el meu rol va anar creixent, fins al punt que des del grup s’ha acabat plantejant que n’agafi la direcció artística”. Ara el conjunt es dirigirà cap a nous reptes sense oblidar l’herència que hi deixa Codera: “CrossingLines té moltes coses del Luis i això és bo que sigui així, però hi haurà modificacions quant a programes i format de concerts, en els quals vull treballar una mica més la part escènica. I també en la part que jo pugui aportar en la interpretació de les obres”. www.crossinglinesensemble.com DUES ESTRENES MOLT ESPERADES Els dos encàrrecs que Carrascosa ha preparat per a la seva col·laboració amb L’Auditori ja estan acabats. El primer és White (L’Auditori, Sampler Sèries, 1 d’abril de 2020), que culmina la trilogia iniciada amb Blue i Black. “White és una peça que gira fonamentalment entorn de la música de ball electrònica, el techno i el house. Tot això hi està present de manera molt evident, encara que crec que serà interessant observar en quins contextos m’apropo i en quins contextos m’allunyo d’aquestes estètiques”. La segona obra d’encàrrec és X-Y, que l’OBC estrenarà els dies 23 i 24 de maig en el marc de la seva temporada de concerts. “Una peça en la qual les idees d’espai acústic i visual són molt for- RRASCOSA 31 tes. Aquests són elements en els quals penso molt: penso que hi ha una reverberació determinada a la Sala 1 de L’Auditori, per exemple. És una peça molt arriscada perquè fa un ús poc ortodox de l’orquestra”. COMPONDRE AMB ELS INFANTS La participació de Carrascosa a la temporada 2019-20 de L’Auditori es completarà amb un concert vinculat al projecte Els compositors entren a l’aula, de nou amb CrossingLines com a intèrpret (L’Auditori, Sampler Sèries, 12 de febrer de 2020): “Un projecte educatiu molt bonic de L’Auditori en el qual participo des de la seva segona edició. Com a resposta a una peça que fan els nens, jo en faré una altra”. En aquest concert també podrem escoltar Of objects and spaces, per a violí, violoncel i piano, “una composició que és molt jo, molt del riff, d’espais i silencis”. El riff, l’obstinat rítmic, melòdic i harmònic propi de la música rock, és un dels punts d’unió dels diferents interessos musicals de Carrascosa. Uns interessos que, partint del metal, “una música que ve del riff i en la qual el ritme és molt important”, es remunten a la música barroca: “M’agrada molt la música barroca, hi ha un element maquínic que és relativament fàcil de relacionar amb el metal”, i a compositors contemporanis com Salvatore Sciarrino. “No és que sigui fan d’Sciarrino, però m’interessa molt la seva música. És la manera que vaig trobar de relacionar el metal amb la música contemporània. Té molts gestos musicals que són fà- El compositor també inicia una nova etapa com a director artístic de CrossingLines. “LA MEVA METODOLOGIA PARTEIX DE BUSCAR QUINA ÉS LA IDEA: VULL TREBALLAR ALGUNA IDEA NOVA EN CADA PEÇA” cilment adaptables a la idea de riff, a part de contenir els conceptes de repetició i de treball amb l’espai sonor, que m’interessen molt”. La idea és l’element generador de cadascuna de les seves obres: “La meva metodologia parteix de buscar quina és la idea de la peça, la qual ha de ser clara. Vull treballar alguna idea nova en cada peça, cosa que no vol dir que comenci des de zero cada vegada i que no hi hagi elements transversals en les meves composicions. Per arribar a aquesta idea utilitzo els elements que em siguin necessaris, que nor- COMPOSITORS CONVIDATS A L’AUDITORI L’aposta per la nova creació és un element troncal en el projecte artístic de l’Auditori de Barcelona. Aquesta temporada L’Auditori també ens convida a descobrir l’obra de Ramon Humet. Humet inaugurarà Sampler Sèries i Escenes amb Homenaje a Martha Graham, un cicle de cançons per a soprano, piano, shakuhachi, quartet de percussió i dansa basat en textos del poeta Mario Lucarda. També podrem escoltar Gagaku, obra que l’OBC interpretarà sota la direcció de Cristian Măcelaru. El cicle coral Llum, interpretat pel prestigiós Latvian Radio Choir, serà l’altra gran cita del compositor català. Finalment, la temporada de cambra ens oferirà l’estrena, pel Quartet Armida, de Fràgil, una obra per a quartet de corda i electrònica. 32 • REVISTA MUSICAL CATALANA Ramon Humet malment són pocs; com diu la màxima less is more que sempre m’aplico. M’agrada donar la volta a les coses i repensar tot allò que faig”. El treball amb l’espai, com ja ens comentava, ocupa un lloc molt important dins de la seva manera d’entendre la composició: “He treballat l’espai des de les perspectives musical i arquitectònica, i això, d’alguna manera, està present en la meva música. Per una banda hi ha un espai intuïtiu que sorgeix sol. Però, a més a més, em preocupo molt d’on es col·loquen els músics a l’escenari. M’agrada, més enllà de l’actuació, mirar l’escenari i veure-hi un quadre. Però s’ha d’anar amb compte amb això, perquè l’acústica i la fotografia poden no anar agafades de la mà”. ELS ELEMENTS DE BASE L’element espacial, conjuntament amb el timbre i el ritme, són els tres elements més característics de la música de Carrascosa, amb els quals defineix no només la superfície del seu so, sinó també l’estructura de les seves composicions: “El timbre és crucial, com també ho és el ritme, el qual sempre ha estat present, encara que al principi més com a estructurador de les parts i ara més com a desenvolupament rítmic”. I l’escolta, evidentment, és un altre dels elements fonamentals: “Poques vegades escolto música per gaudir. La meva escolta és analítica, em costa escoltar música fora de ser compositor. Vaig a concerts, sobretot de contemporània, però la major part de la meva escolta és a casa. M’agrada la música gravada. I a vegades fins i tot escolto música mentre componc. Compondre amb música m’ajuda a desconcentrar-me de mi mateix i això em permet concentrar-me millor en allò que estic fent”. Per escoltar la seva música: https:// soundcloud.com/pablo-carrascosa-llopis. L’Auditori commemora els 250 anys del naixement del geni alemany amb projectes transversals a tota la programació 2019_2020. FESTIVAL BEETHOVEN250 BEETHOVEN SIMFONIES | JORDI SAVALL | UN CONCERT DE 1814 | ONO DIRIGEIX LA CINQUENA | EL TRIPLE CONCERT | CONCERT PER A VIOLÍ I LA 3A | BUCHBINDER: PIANO CONCERTOS | EGMONT: L’HEROISME PER LA LLIBERTAT | MAR ATÓ BEETHOVEN | INTEGR AL TRIOS PER A PIANO | CELEBRATING BEETHOVEN | INTEGRAL SONATES | PRISONER OF THE STATE | DAVID LANG | EVGENY KISSIN | MARISS JANSONS | L’Auditori és un consorci de auditori.cat 33 REPORTATGE L’ATLÀNTID ESTÀ DE FESTA DEU ANYS DE MÚSICA, EDUCACIÓ I CULTURA A VIC DEL 23 AL 28 D’ABRIL A L’ATLÀNTIDA DE VIC L’EQUIPAMENT CULTURAL QUE APLEGA L’ESCOLA DE MÚSICA I UN CENTRE D’ARTS ESCÈNIQUES JA HA ACONSEGUIT EN AQUEST TEMPS UN DELS OBJECTIUS FUNDACIONALS: SITUAR LA CAPITAL DE LA COMARCA D’OSONA AL PANORAMA MUSICAL CATALÀ. text Abel Miró · fotografies L’Atlàntida de Vic 34 • REVISTA MUSICAL CATALANA A “ barbier image studio barbier image studio DA Les activitats educatives i la programació de L’Atlàntida estan pensades per atreure els infants, el públic familiar i els joves cap a la música clàssica. Les línies de l’edifici volen reproduir la topografia de la comarca. tlants, heu de desésser: la terra fins que us serva / se n’ha d’entrar a estelles com a vaixell podrit”; amb aquestes paraules esfereïdores, que Jacint Verdaguer posa en boca de l’Àngel Exterminador, s’anuncia l’enfonsament d’un continent, l’Atlàntida. La tragèdia, tanmateix, no és absoluta, perquè d’aquest enfonsament, en segueix un gran benefici: el descobriment d’un nou món. A Vic s’esdevingué quelcom semblant: l’antic teatre Atlàntida va haver de tancar portes l’any 2002 quan unes obres de remodelació van posar de manifest que tenia aluminosi; vuit anys més tard, però, s’estrenava un nou equipament cultural –que es va començar a gestar durant l’alcaldia de Jacint Codina i que va trobar realització definitiva en la de Josep Maria Vila d’Abadal– amb la voluntat d’erigir-se en punt de referència a la ciutat, a la comarca i a Catalunya. UN EDIFICI AMB UN CARÀCTER PROPI El complex cultural engloba en un mateix edifici de nova planta el teatre Ramon Montanyà –que porta el nom del primer alcalde democràtic de la ciutat de Vic després del franquisme (1979-1987), conegut per haver pronunciat la mítica frase: “Vic és la capital de la Catalunya catalana”–, l’Auditori Joaquim Maideu –anomenat així en homenatge a qui va ser director de l’Escola de Música de Vic i impulsor d’una important renovació pedagògica en l’àmbit musical, el Mètode Ireneu Segarra–, l’Escola de Música de Vic (EMVic) i una cafeteria-restaurant. L’autor del projecte (guanyador d’un concurs) i de la direcció de l’obra del nou complex cultural fou l’arquitecte Josep Llinàs. Cal destacar que l’edifici està recobert amb unes planxes metàl·liques daurades que li imprimeixen un caràcter molt propi; aquesta circumstància EL DISSABTE 27 D’ABRIL HI HAURÀ DEU HORES D’ESPECTACLES 35 LES NOVES GENERACIONS DE LA MÚSICA CLÀSSICA Elisso Virsaladze 28 D’ABRIL ODA A VERDAGUER DE SALVADOR BROTONS A L’ATLÀNTIDA DE VIC Un dels projectes de L’Atlàntida amb què Montse Catllà es mostra més engrescada és el Clàssica Jove: “L’objectiu d’aquest cicle és donar espai a aquells joves que s’estan obrint camí al món de la interpretació professional”. A les darreres edicions aquest objectiu fundacional del cicle s’ha vist reforçat amb un altre objectiu de caire educatiu: “El segell actual del Clàssica Jove és: les noves generacions de la música clàssica dalt de l’escenari i entre el públic. ¿Vol dir que només és per a joves? No, és per a tothom; però hi ha un interès especial a seduir els infants, el públic familiar i els joves que, potser perquè el nostre sistema educatiu no els proveeix de cultura i sensibilització musical, no tenen interès, d’entrada, en la clàssica, i fins i tot hi ha un cert prejudici. Nosaltres volem ser model de referència a crear nous públics per a aquest àmbit que és la música clàssica. I per això considerem indispensable la centralitat de l’element educatiu”. El programa dels concerts i les activitats educatives, des de fa algunes edicions, gira al voltant d’un compositor; la propera edició, ens avança Catllà, estarà dedicada a Beethoven. Akademie für Alte Music de Berlín Un dels objectius de L’Atlàntida ha estat “passar d’una programació més estandarditzada, a una programació més alternativa, més agosarada”. va afavorir, especialment durant les obres, que alguns veïns es referissin al nou teatre-auditori amb sobrenoms humorístics, com ara El Dorado o bé el Ferrero Rocher; actualment aquestes denominacions han caigut en desús. Bé, també la Casa Milà de Gaudí havia estat anomenada “mona de Pasqua”, però avui ja no se’n recorda ningú, d’això. La sala principal té 800 localitats, repartides entre la platea i l’amfiteatre. El sostre està integrat per un conjunt de pendents irregulars on estan pintades, amb pa d’or, les corbes de nivell corresponents al plànol de la zona del Collsacabra. De fet, segons l’arquitecte, totes les irregularitats de l’edifici, tant les exteriors com les interiors, volen reproduir la topografia de la ciutat i de la comarca. Probablement així es vol significar que l’arrelament al lloc és un element imprescindible en tota autèntica obra d’Art; per créixer cap a les estrelles, cap a l’Infinit, els arbres s’han d’aferrar a una terra ben concreta i particular. L’escenari és prominent: té unes dimensions de 14 x 12 metres, amb una alçària de boca de 7,5 metres. L’acústica de la sala està pensada perquè, en les representacions teatrals, la veu no s’hagi d’amplificar. Aquesta circumstància, tanmateix, no va en detriment de la música clàssica, perquè sempre que s’hi interpreta, s’adequa la sala mitjançant una petxina acústica desmuntable. L’obra, d’una estètica intimista i colorista, que recorda Xostakóvitx, va ser dirigida per Jordi Mora. El text de Solà, de fortes ressonàncies místiques i d’alt voltatge filosòfic, parla de les tensions constitutives que travessen la condició humana, que segons Solà s’encarna en l’home particular de carn i ossos, en l’home que viu al lloc: “I quan dormim, a tots dos mons dormim / i caminem per dos mons, quan caminem / i quan bevem, bevem de dues fonts alhora: / bevem del dia, bevem de la nit”. Aquesta situació de tensió desemboca en una “confusió congènita”, en una vivència ineludible del dolor; tanmateix, el poeta deixa entreoberta la porta de l’esperança: “com si el dolor no fos sinó l’escorça / i dins, en un recer avui secret, / hi hagués d’haver l’embriaguesa, com un començament”. ¿Potser la música pot oferir un pressentiment d’aquesta embriaguesa oculta? “VOLEM SER MODEL DE REFERÈNCIA A CREAR NOUS PÚBLICS”, DIU CATLLÀ UNA INAUGURACIÓ VIGATANA I INTIMISTA El dia de Sant Jordi de l’any 2010 va tenir lloc la inauguració de l’edifici de la nova Atlàntida. En el concert inaugural es va interpretar El cant del lloc, una obra per a orquestra, cors i recitador, que el compositor vigatà Josep Baucells va preparar expressament per a l’ocasió a partir de textos del poeta, dramaturg i director de teatre Lluís Solà. 36 • REVISTA MUSICAL CATALANA EL COR DE LA GESTIÓ L’edifici de L’Atlàntida inclou dos serveis municipals: d’una banda, l’Escola de Música i Conservatori, i, de l’altra, un centre d’arts escèniques amb una programació estable. La relació entre aquestes dues institucions no es redueix a una convivència merament “física”, sinó que l’una i l’altra estan gestionades per una mateixa Fundació. Lluís Vila d’Abadal, que havia estat coordinador general de la Fundació per a l’Escola Superior de Música de Catalunya, en va ésser el primer director; ell explica així l’origen de la Fundació L’Atlàntida: “Quan va començar-se a construir el complex cultural –pels volts de l’any 2007– va veure’s, des de l’Ajuntament de Vic, la necessitat que hi hagués algú que comencés a organitzar, a pensar i a estructurar el futur equipament; i aleshores va ser quan m’ho van encarregar a mi. Cal dir que ja existia la Fundació Estudis Musicals de Vic, que gestionava l’Escola de Música. Per tant, la primera decisió que calia prendre era si es creava una fundació paral·lela per gestionar l’equipament d’exhibició o bé s’aprofitava la que ja existia per gestionar-ho tot. El gran tema era si l’Escola de Música i el centre d’arts escèniques L’Atlàntida havien d’estar sota un mateix paraigua de gestió, per beneficiar-se mútuament de l’equipament i de les activitats, o no”. Vila va mostrar-se un ferm partidari de la fusió: “A mi em sembla que és bastant evident que és la millor opció. Avui l’Escola de Música utilitza els equipaments de L’Atlàntida amb tota la naturalitat, els projectes educatius de l’Escola alimenten la programació del centre d’arts escèniques i, a més, moltes de les activitats de L’Atlàntida, com ara els cursos, es realitzen a les instal·lacions del Conservatori. Estic convençut que aquesta interrelació beneficia a tothom”. La pianista, pedagoga i humanista Montse Catllà, successora de Lluís Vila en la direcció general de la Fundació, insisteix en el fet que L’Atlàntida és un servei municipal: l’equip de govern està integrat per l’alcaldessa (presidenta), la regidora de Cultura (vicepresidenta) i la regidora d’Educació (secretària). La resta de membres del Patronat que regeix la Fundació són persones vinculades a la música, a la cultura o bé a altres centres d’arts escèniques: “És un servei públic, però la gestió es fa via indirecta. Encara que l’empremta del govern municipal sigui molt evident –i és just que així sigui–, aquesta gestió indirecta permet assegurar, al marge dels vaivens polítics, una continuïtat a nivell d’eficiència”. Arcadi Volodos El 23 d’abril, amb unes visites teatralitzades, s’iniciaran les activitats vinculades a la celebració dels deu anys de l’Atlàntida. L’ATLÀNTIDA EN QUATRE PUNTS Montse Catllà, fent balanç d’aquests deu anys d’història, sintetitza les idees centrals que han marcat el rumb de L’Atlàntida en quatre punts principals. El primer: “Oferir un servei local, sense que aquesta circumstància ens impedeixi singularitzar-nos i situar-nos nacionalment. Això es va tenir clar des del principi i, aquests darrers anys, l’únic que s’ha fet és insistir en la projecció internacional”. L’altra línia mestra té a veure amb la centralitat de l’element educatiu: “Hem submergit tota l’activitat de L’Atlàntida, i molt especialment la que està relacionada amb la música, en l’eix educatiu. Hem volgut que els projectes, més enllà de ser exhibició, continguessin una dimensió educativa”. El tercer punt que s’ha volgut reforçar, sobretot aquests darrers anys, és: “Passar d’una programació més estandarditzada, que podries trobar en altres equipaments municipals, a una programació més alternativa, més agosarada”. I finalment, Catllà remarca l’aposta per la producció de quilòmetre zero: “Hem explorat el suport a la programació de proximitat promocionant projectes que estan entre l’esfera professional i l’amateur”. Quartet Gerhard LA FESTA D’ANIVERSARI Les principals activitats de celebració s’iniciaran el dijous 23 d’abril, en complir-se els deu anys exactes de la inauguració del complex cultural, i culminaran el diumenge següent, el dia 26 d’abril. Repassem l’agenda d’actes juntament amb la directora general de la Fundació L’Atlàntida, Montse Catllà: “Per Sant Jordi, per no distorsionar la festa municipal, que ja és prou lluïda, obrirem unes visites teatralit- zades a l’equipament. El divendres 24 tindrà lloc l’acte institucional i protocol·lari: s’intentarà resumir, en vint minuts, els deu anys d’història de L’Atlàntida; i això anirà acompanyat d’una intervenció artística que dialogarà amb l’edifici. El dissabte 27 hi haurà deu hores d’espectacles de diverses disciplines, en què la música, evidentment, serà molt present. I finalment acabarem la festa el diumenge 28 amb l’Oda a Verda- guer de Salvador Brotons. Ens va semblar que era una activitat d’interès per diverses raons: perquè és d’un autor de casa; perquè la farem amb la JONC, i, per tant, no serà una cosa merament local, sinó que tindrà una perspectiva de celebració nacional, perquè serà participativa, volem que hi intervinguin corals d’arreu del país, i per acabar-ho d’arrodonir, perquè és el 175è aniversari del naixement de Verdaguer”. 37 getty 38 • REVISTA MUSICAL CATALANA DOSSIER BEETHOVEN (1770 - 1827) L’ANIVERSARI 39 getty SENTIR A PARLAR I ESCRIURE SOBREBEE C L’AUTOR DE BEETHOVEN: TORMENTO Y TRIUNFO (ED. ACANTILADO), UNA DE LES BIOGRAFIES MÉS PRESTIGIOSES SOBRE EL MÚSIC, EXPLICA COM ERA L’HOME REAL, QUÈ SENTIA I PENSAVA, MÉS ENLLÀ DELS GRANS MITES QUE L’ENVOLTEN. om la majoria de la gent, tant els aficionats a la música com la resta, no recordo quan vaig sentir a parlar de Beethoven per primer cop. El seu nom i l’expressió de pomes agres estan tan arrelats a la cultura occidental, que la seva imatge forma tant part de nosaltres com lligar-nos les sabates o les regles del futbol. Per als que ens inclinem cap a la música, Beethoven és una figura sobre la qual cal aprendre i que cal considerar com a part responsable dels fonaments del nostre art. No vam trigar a conèixer els elements essencials (els episodis d’ira, la sordesa, la Cinquena Simfonia, etc.) que li atorguen un lloc a l’exclusiu grup d’artistes (Mozart, Bach, Shakespeare...) que ocupen l’imaginari de la nostra cultura. GENI SÍ, SEMIDEU NO text Jan Swafford res més; per a mi, escriure biografies hauria estat inconcebible. Sobre com va acabar passant, només diré que, igual que amb la meva iniciació a la música, vaig ensopegar fortuïtament amb l’escriptura. Em vaig trobar escrivint sobre música per a una revista: hi vaig redactar un article sobre Charles Ives, que era un dels meus herois de l’adolescència, cosa que em va portar a escriure una biografia sobre ell, ja que en necessitaven una i jo me’n vaig encarregar. El llibre va tenir una bona acollida, però quasi no es va vendre. Després va venir Brahms, amb una bona acollida i algunes vendes. I aleshores Beethoven (els meus llibres es venen en funció del nom del compositor que apareix a la portada, no del meu). “EM VAIG ESFORÇAR A OBLIDAR TOT EL QUE CREIA SABER SOBRE ELL I SOBRE LA SEVA MÚSICA”, DIU SWAFFORD De tot això, en prenc nota per rebutjar-ho. Perquè un artista es pugui convertir en un referent cultural, cal que gairebé no sigui humà i que pràcticament tampoc sigui un artista, sinó simplement un individu que crea obres d’art amb un caràcter distintiu en cadascuna. Com algú em va dir una vegada: “M’agrada Beethoven”. Li vaig preguntar quines peces en particular. “Cap en concret, simplement m’agrada Beethoven”. Acaloradament, li vaig respondre que Beethoven va compondre algunes de les peces més particulars de la història. No obstant això, vaig entendre el problema: ser un referent cultural vol dir ser una figura sobre un pedestal remot, ser venerat com una espècie de semideu, una percepció que considero negativa per a un artista i per al seu art. Crec en els genis, no en els semideus. Vaig escriure la biografia Beethoven: anguish and triumph com a campanya contra el semideu al pedestal, entre altres motius. Vaig acabar escrivint biografies per casualitat. De jove, em vaig proposar compondre i ensenyar música, ETHOVEN SENSE CLIXÉS Per hàbit i per convicció, quan vaig començar a treballar en la biografia de Beethoven, em vaig esforçar a oblidar tot el que creia saber sobre ell i sobre la seva música i començar des de zero. Sabia que el volia plasmar com un ésser humà real que vivia al món real, i em vaig interessar molt en la seva infantesa a Bonn. Això em va portar a fer uns estudis històrics sobre Bonn que, fins on jo sé, mai s’han arribat a fer per a una biografia. Mentrestant, estudiant la literatura biogràfica sobre Beethoven, vaig trobar dos corrents principals: la mitologització sensiblera del pas del segle XIX al XX i els llibres acadèmics de les últimes dècades, en què hi havia més idees sobre Beethoven que fets sobre el veritable home. Alguns acadèmics no només volien fer-lo caure del pedestal, sinó que també volien convertir-lo en un home mort, blanc, dèspota i de classe alta, per destrossar del tot el seu llegat. Per això, pel que fa a models i inspiracions, no estava gaire interessat en la literatura sobre Beethoven. Vaig decidir seguir el model del segle XIX, l’extensa biografia escrita per Alexander Wheelock Thayer en 41 anglès, un conjunt més o menys imparcial de tot el que va poder esbrinar sobre el seu subjecte. Aquest llibre pertany a una altra època, revestit d’un llenguatge victorià i prudent amb les parts desagradables. No està basat en sentimentalismes ni interpretacions, sinó en fets. Al meu parer, la biografia de Thayer (tot i que, en alguns aspectes, està obsoleta) era l’única que descrivia un ésser humà de carn i ossos. Vaig decidir que escriuria el meu llibre a imatge del de Thayer, perquè al final, en gran part per acumulació de simples fets, els meus lectors arribessin a veure un home que es vestia i anava a treballar com tothom, amb una conducta profundament egocèntrica i ocasionalment espantosa (com la de molta gent que no aconsegueix res), que passava les penúries de l’autònom que tan bé coneixem jo i molts músics i que era un professional consumat en cada aspecte de la seva obra: des de l’escriptura a la interpretació i a presentar-la davant la gent que movia els diners. Quan ja havia escrit una bona part del llibre, em vaig adonar que estava fugint de dos conceptes omnipresents als llibres sobre Beethoven: “obra mestra” i “geni”. No evitava fer-los servir perquè no hi cregués, sinó perquè se n’havia abusat tant que ja no volien dir res, i la veritable grandesa de Beethoven es mereix molt més que uns simples clixés. Pel que fa als altres aspectes de la seva vida, ell mateix ho va definir a la perfecció en un dels seus escassos moments d’autoanàlisi: “A part de la música, tot el que faig és absurd i està mal fet”. tingut abans. Pel que fa a la música, volia mostrar la veritat sobre el que Beethoven va dir en una de les seves escasses declaracions sobre la seva obra: “Per costum, sempre tinc una visió completa”. Estudiant les seves partitures, em vaig adonar que totes les seves peces, de principi a fi, estan basades en unes idees senzilles: una mica d’escala, una figura rítmica i, fins i tot, un únic acord. Vaig trigar més de dotze anys a assimilar els recursos i plasmar-lo a ell i la seva música en un llibre. Quan el meu editor em va dir que sortirien mil pàgines d’impressió, no me’l vaig creure. Els primers dos anys els vaig dedicar principalment a alguns projectes de composició i a arronsar-me davant l’embolic en què m’havia ficat. Sempre dic que la meva col·lecció d’Ives ocupa tres prestatges, la de Brahms n’ocupa quatre i la de Beethoven ocupa dues llibreries. Beethoven és un dels pocs artistes amb què no es pretén abastar tota la literatura. No escric llibres per crear una idea nova i radical sobre una persona famosa, ja que em sembla artificial i falsari. Això et pot ajudar a obtenir una feina acadèmica, però jo no soc un acadèmic. Els llibres que escric han de ser exhaustius, precisos, informatius i apassionants. Treballo amb fets, per molt imperfectes que siguin, i amb les emocions del meu subjecte, ja que les emocions també són fets. Trobo el que trobo, ja sigui “A PART DE LA MÚSICA, TOT EL QUE FAIG ÉS ABSURD I ESTÀ MAL FET”, VA DIR BEETHOVEN INVESTIGAR LA VERITAT Vaig decidir que el llibre s’hauria de limitar adequadament a la seva època i dibuixar Beethoven des del bressol fins a la tomba, per tal que, al final, el lector el conegués com un vell amic. Volia que els lectors visualitzessin Beethoven caminant distret sota la pluja, amb l’abric xop i el seu barret de copa alta ignorant el ruixat i el fred, murmurant i cantant dintre seu. Volia que poguessin entendre per què un dels seus amors frustrats (tots es van frustrar) va dir que no es va casar amb ell perquè “era lleig i mig boig”. Volia que sentissin el seu dolor físic i mental (en gran part autoinfligit), però també el seu goig. Volia que el veiessin com un heroi del món real, no com un semideu mitològic. Volia ensenyar el seu context a l’època de la Revolució Francesa i les guerres napoleòniques, i per què es va mudar de Bonn a Viena als 22 anys amb unes idees i uns ideals sobre convertir-se en compositor que ningú no havia 42 • REVISTA MUSICAL CATALANA 1 2 revisionista o no. El Beethoven que resulta del meu llibre és, a grans trets, la mateixa figura escabrosa, patidora i imponent, vagament familiar per al món, que es va convertir en un mite romàntic des del moment de la seva mort. No obstant això, crec que el meu llibre traça aquest 4 dibuix amb més detalls i color: la seva ambició singular, el seu solipsisme, els seus episodis d’ira, la seva generositat, el seu sorprenent tradicionalis- me, la seva disciplina extraordinària i la seva trajectòria creativa, que el va catapultar en pocs anys més lluny d’allà on la majoria d’artistes arriben en tota la seva vida, tot això excloent-ne els mites. 1 2 Documents de l’exposició “Beethoven i els diners”. El compositor controlava despeses i va adquirir accions del Banc Nacional Austríac. 3 Litografia realitzada per Martin Tejček. 4 Retrat de Beethoven de passeig per un parc, un dels seus hàbits. 5 Portada original de la biografia de Swafford. 3 + L’HOME REAL AMB TRIOMFS I MISÈRIES 5 “Al meu llibre, arribareu a conèixer Beethoven com coneixeu els amics que admireu, tot i que, de vegades, puguin ser inquietants. Desitjava que, al final, els meus lectors entenguessin millor la vida i l’obra de Beethoven, i que l’admiressin encara més per la seva faceta desagradable i fins i tot calamitosa”, diu Swafford. Aquesta biografia de Beethoven -publicada en castellà per Acantilado, la mateixa editorial de La música en el castillo del cielo, el retrat de Bach escrit per Gardiner- és avui una obra de referència. Swafford hi descriu els problemes en les relacions personals i familiars que va patir el geni, i deia al «Diari Ara» que “Beethoven enaltia la humanitat però la gent no li queia bé”. 43 BEETHOV getty L’HOME I EL MITE EL MUSICÒLEG GALLEC XOÁN M. CARREIRA, ESPECIALITZAT, ENTRE ALTRES TEMES, EN BEETHOVEN –ÉS L’AUTOR DE L’ESTUDI LAS [8+1] SINFONÍAS (CONSORCIO PARA LA PROMOCIÓN DE LA MÚSICA, 2008)– OFEREIX UNA VISIÓ MOLT PARTICULAR DEL COMPOSITOR, DECIDIT A DESVELAR LA VERITAT SOBRE AQUESTA LLEGENDÀRIA FIGURA. text Albert Torrens ALBERT TORRENS: Què fa singular Beethoven com a compositor i com a home? XOÁN M. CARREIRA: És un cas extraordinari de construcció d’un perfil, començant per ell mateix, que ja en vida, a la seva arribada a Viena, va crear una imatge pròpia que després, al llarg dels últims dos-cents anys, s’ha anat modificant i ampliant. D’entrada Beethoven era una persona enormement pragmàtica, que possiblement no va escriure en tota la vida un compàs amb el qual no tingués garantits uns ingressos. Tenim constància de casos en què, quan sabia que no li pagarien allò que estava component, ho desava en un calaix. Era un professional que componia per obtenir uns ingressos econòmics que li permetessin viure dignament. En conseqüència, també va ser una persona que va arriscar molt poc i que, a més, va aconseguir una cosa que llavors era molt important: en comptes d’apostar per ser funcionari com ho havien estat Haydn i Mozart –fins a la seva marxa de Salzburg–, va voler ser simplement l’artista de l’aristocràcia. abans que ell escrivís la música –perquè tenim llistes d’uns 200 subscriptors i calculem que les tirades mitjanes de l’època devien ser d’uns 250 exemplars–; era un negoci segur, per això va poder publicar tan ràpidament la música de cambra i la de piano. En el cas de les grans obres simfòniques, cal tenir en compte que llavors les simfonies eren un gènere de música lleugera, no seriosa com la de cambra. Beethoven tenia el projecte d’estrenar, cada any, un Concert per a piano i una Simfonia en audicions que organitzava ell mateix per al seu propi benefici. Però a Viena no hi havia orquestres i ell havia de formar, a partir de músics de l’òpera i d’altres teatres, una orquestra d’uns cinquanta-cinc músics –ho sabem amb certesa perquè disposem dels rebuts que cobraven els intèrprets. A causa d’aquestes dificultats, i també pel canvi dels gustos del públic, la idea va fracassar, però la va compensar amb la possibilitat de vendre les obres a editors que treballaven en altres ciutats on sí que hi havia orquestres estables i concerts simfònics, com Londres o Leipzig. Així, mentre que a Viena, en vida de Beethoven, totes les Simfonies s’hi van interpretar una vintena de vegades, a Leipzig –seu de l’editorial Breitkopf, entre d’altres– s’hi van poder sentir, en el mateix període, unes 120 vegades. Això és vital per entendre per què la projecció pública de Beethoven com a músic va ser molt petita. “BEETHOVEN ERA UNA PERSONA ENORMEMENT PRAGMÀTICA” OVEN AT: Per tant, ¿la imatge d’ell com a primer artista romàntic pertanyeria a la realitat i no al mite? XC: Sí, és la viva imatge d’un artista romàntic que s’ha de guanyar la vida fora de la funció pública. Aquest és un dels canvis radicals: ell era un pianista limitat, que no podia fer carrera com a solista internacional, i es va instal·lar en una ciutat on no hi havia cap pianista brillant, de manera que va poder arribar a ser el millor de Viena. Però cap a final del segle XVIII –sobretot entre el 1799 i el 1803–, van canviar les tornes i, fruit de la situació política internacional, van començar a arribar a la capital austríaca pianistes d’autèntica qualitat. Llavors, davant d’aquesta competència a la qual ja no podia fer front, es va retirar i es va concentrar a ser el compositor de la noblesa. Els editors de Beethoven tenien les despeses cobertes fins i tot AT: Com es justifica, des del seu punt de vista, el canvi radical d’ideari que va experimentar Beethoven a propòsit de la Revolució Francesa? XC: És una qüestió professional i d’oportunitat. Als primers moments, a Viena, ell era com qualsevol altre vienès: un antirevolucionari, perquè els francesos eren l’enemic. Fins que, fruit de les crisis econòmiques i l’enorme inflació [vegeu requadre], ell mateix va començar a pensar seriosament a ser funcionari. A Viena, però, no en tenia la menor possibilitat, i va considerar arribar a ser mestre de capella de Napoleó, primer, i del seu germà Lluís, que era a Amsterdam, després. I Beethoven mai no va esborrar la dedicatòria a Napoleó de la partitura de la Tercera Simfonia, sinó que ho va fer l’editor per sentit comú, perquè no podia publicar allò dedicat a l’emperador que estava en guerra amb Àustria. Una altra qüestió és que el 1816, quan van acabar les guerres napoleòniques i es va iniciar la Restauració, Beethoven es va convertir en el gran compositor de la monarquia europea. Aprofitant el Congrés de Viena, es va fer riquíssim, però no va ser capaç d’adaptar-se al nou paper de l’artista al servei del públic burgès i va canviar de vida: va compondre menys i, sobretot, molta música lleugera –destinada a comèdies teatrals–, una quantitat enorme de cançons –entre les quals, les espanyoles i portugueses– per 45 “LES SEVES OBRES EREN UN NEGOCI SEGUR PER ALS EDITORS” ser publicades a Anglaterra i també força música institucional, encarregada per ciutats com Budapest. Els seus últims grans projectes van ser la Missa Solemnis i la Novena Simfonia, que és un projecte polític al servei de l’aliança angloprussiana, així com la Gran fuga, que és l’última obra per a quartet, fruit de l’interès que va despertar a França pels volts del 1823-1824, en què es va publicar separadament i va ser un autèntic èxit de vendes. AT: Com va influir en tot això el progressiu deteriorament del seu estat de salut? XC: Beethoven era alcohòlic. Li venia de família: la seva àvia materna –que, per cert, no era espanyola, com s’ha dit, sinó de la zona fronterera entre França i Alemanya– ja era alcohòlica, i el fill –pare de Beethoven–, també. Tenim la sort que la seva és una de les primeres autòpsies científiques de la història. El metge que la va fer és un dels creadors de la ciència forense moderna i, conscient de la seva importància, va redactar unes informacions molt precises sobre la qüestió en alemany i en llatí. I demostra que Beethoven no tenia cap problema de contaminació per plom, que llavors ja era una malaltia coneguda que qualsevol metge hauria pogut identificar. I és cert que, a banda de l’alcoholisme, tenia un problema físic i una personalitat límit: era un narcisista extrem, autoreferencial, amb molt pocs escrúpols i va tenir diversos episodis psicòtics en l’última etapa de la seva vida. Durant una època, ni tan sols no va tenir domicili i dormia al carrer. Hi ha registres que expliquen que, quan va abordar grans obres com la Missa Solemnis, hi havia gent que se sorprenia perquè creien que ja havia mort. També sabem que, en aquella època, el seixanta per cent de les seves despeses anaven destinades a vi i alcohol. Això pel que fa a la salut. El cas de la sordesa és mèdicament fascinant perquè augmenta després de la seva mort i es va incrementant amb cada aniversari. Ara resulta que el 1870 era més sord que el 1820, i el 1920 encara més que el 1870. En vida va tenir serioses limitacions d’oïda que es van anar agreujant, però cal tenir en compte que els metges, d’una banda, i ell mateix, de l’altra, havien fet disbarats que li havien perjudicat encara més l’audició. Però això no té res a veure amb el mite de la sordesa que se n’ha difós. Segurament, era força menys sord que Smetana, per exemple, que sí que patia acúfens molt molestos. AT: Què hi ha de cert sobre les relacions de Beethoven amb els artistes contemporanis? XC: A diferència d’altres figures mítiques del Classicisme vienès, com Haydn o Mozart, Beethoven no parlava idiomes. Sabem que tenia un francès de certa qualitat, que és la llengua que feia servir per comunicar-se amb francesos i anglesos, però no tenia el domini de gran quantitat de llengües que tenien els altres, que s’expressaven amb absoluta 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA facilitat en italià, francès o anglès. Al contrari d’ells, Beethoven no era un home culte en absolut. Mozart va ser una persona molt curiosa no només en qüestió d’humanitats, sinó també de ciència, i Haydn, els últims anys, va deixar d’interessar-se per la música com a tema intel·lectual i estava preocupat sobretot per qüestions d’economia o geopolítica. I finalment, a Beethoven també li mancava l’enorme cultura i sensibilitat poètica de Schubert. La seva comprensió de la política i de qüestions de la vida quotidiana era molt limitada perquè no era empàtic i no 1 Caricatura de Beethoven tenia els instruments realitzada per Eduard Klosson el 1823. 2 La primera pàgina necessaris per entende la partitura de la Sonata dre aquests conceptes. per a piano núm. 30, en Mi major, op. 109 composta el 1820. 3 Retrat de Beethoven fet per Joseph Willibrord Mähler el 1815. 4 Un rebut de les accions que Beethoven va comprar el 1819. 5 Una participació de Beethoven i document de l’exposició “Beethoven i els diners”. 1 2 AT: Què opina de les diverses atribucions que s’han fet a Beethoven al llarg del segle XX? XC: Aquestes visions són absolutament falses. Al marge dels anacronismes que diuen que Beethoven era demòcrata –al seu temps no existia la democràcia i, per tant, no podia serho–, hem de pensar que va falsificar la documentació per fer creure que era aristòcrata. L’evolució dels últims anys és, si més no, interessant: de ser un tità i un heroi que respon a les conseqüències de l’època revolucionària, a ser el geni romàntic. Després, a la belle époque, passa a ser una espècie de Moisès que recull el missatge de la divinitat i el comunica als homes; i a la Segona Guerra Mundial, és el gran heroi de la raça germànica o el model de la lluita contra l’autoritarisme. En el cas d’Espanya, és molt interessant la reivindicació que 3 en fan els grups polítics anarquistes, que el consideren el gran cantor de la llibertat. Durant la Guerra Freda, la instrumentació política és de nivell, ja que s’encarrega a un antic simpatitzant nazi com Karajan que faci una versió de la Novena Simfonia com a himne europeu, que servirà d’emblema quan caigui el mur de Berlín. És imperatiu revisar les successives narracions per entendre, d’una banda, com es va construir el mite Beethoven i, de l’altra, qui era com a persona real, amb les seves limitacions i les seves misèries, com tenim tots. “BEETHOVEN ERA ALCOHÒLIC. LI VENIA DE FAMÍLIA” 5 + “LES MEVES ESTIMADES ACCIONS” EL PLAER DELS DINERS 4 A banda d’abundants ingressos per la venda de les obres pròpies, Beethoven tenia una pensió estable que, en un primer moment –fins a l’increment de la inflació a nivells estratosfèrics–, va ser considerable. Així ho explica Xoán M. Carreira, que afegeix l’anècdota següent: “Quan, gràcies al Congrés de Viena, va refer la seva fortuna, estava molt preocupat pel canvi de valor del diner i un dels seus grans amics, que era banquer, li va aconsellar que invertís en accions del Banc Nacional d’Àustria. Ens ha arribat un comentari de l’any 1822 en què deia: “No hi ha cap nota musical que m’hagi donat tantes satisfaccions com les meves estimades accions”. A partir d’aquest moment, va tenir molts diners i, com que estava obsessionat, va guardar aquesta quantitat amb molta cura. D’aquí deriva l’enorme capital que va llegar al seu nebot”. 47 BEETHO AL SEGLE XXI E ELS NOMBROSOS ACTES DE COMMEMORACIÓ QUE COMPORTARÀ EL 250È ANIVERSARI DEL NAIXEMENT DE BEETHOVEN DONEN FE DE LA RELLEVÀNCIA MUSICAL, CULTURAL I SOCIAL DE LA SEVA FIGURA. COM EL SENTIM I LLEGIM AL SEGLE XXI? EN REFLEXIONEM AMB L’AJUDA DE QUATRE VEUS AUTORITZADES. l dilluns 26 de març de 1827 queia sobre Viena una terrible tempesta de neu. Aquell mateix dia i a la mateixa ciutat tancava els ulls per sempre Ludwig van Beethoven. Tres dies més tard desenes de milers de persones assistiren a un dels enterraments més multitudinaris de l’època. Entre elles hi havia personalitats destacades de l’àmbit musical i cultural, com és el cas de Franz Schubert. L’obra de Beethoven marca un abans i un després en l’esdevenir de la música i de l’art. La seva influència s’estén en la generació de músics immediatament posterior a ell, com Schumann, Brahms, Liszt o Wagner, cadascun dels quals reivindicarà el mestre com a punt de partida de corrents musicals suposadament antagònics. Una influència que es projectarà no només cap al futur, sinó que també es convertirà en la vara de mesura segons la qual valorar la música dels seus predecessors. La popularitat i l’alta estima que Beethoven ha assolit, tant entre el públic general com entre les opinions més exigents, el converteixen en un cas extraordinari. ¿Quines són les característiques de la seva música, del seu caràcter i de les interpretacions que n’hem fet que l’han elevat fins a aquest pedestal? EL PIANO COM A VEU totes les convencions socials, es manifesta en les nombroses indicacions d’interpretació, inusuals per a l’època, que incorporava a les partitures: “És la manera com ell demana que es toquin les seves obres, amb silencis desproporcionats i canvis de dinàmica forçats i abruptes, amb accentuacions i frasejos anticonvencionals i fins i tot antinaturals i que semblen buscar qualsevol cosa menys tranquil·litzar i entretenir”. Sense la música de Beethoven, continua explicant-nos, gran part de les obres que el seguiren no s’haurien produït: “Sense les Sonates per a piano no s’entén la Fantasia Wanderer de Schubert ni la Sonata de Liszt. Sense les seves Simfonies no s’entenen les de Berlioz, Schumann i Brahms, ni les obertures de Wagner. Sense la Novena no hi hauria el mateix Wagner o Mahler. I sense els últims Quartets, ¿hi hauria hagut els de Schönberg o Bartók?” “LA CONTRADICCIÓ EN LA MÚSICA DE BEETHOVEN ES TROBA EN EL DESIG DE TRENCAR AMB TOT I D’UNIR LA HUMANITAT” Beethoven s’establí a Viena, ciutat on desenvolupà la seva carrera i fama, com a virtuós del piano. Estan ben documentades les competicions en les quals desplegava les capacitats tècniques i uns destacats dots com a improvisador. Josep Colom ens introdueix al Beethoven pianista: “El piano era la seva veu i el cicle de les Sonates per a piano, amb els seus alts i baixos, és el seu diari íntim”. Colom interpreta darrerament les tres últimes Sonates de Beethoven, una de les quals l’ha acompanyat durant tota una vida de descoberta: “El punt d’inflexió en la meva relació amb la música de Beethoven va ser quan, als 13 anys, em vaig enamorar de la Sonata op. 110. Ja als 13 anys sentia que estava descobrint alguna cosa molt gran i misteriosa que encara ara continuo descobrint”. Per a Colom, el temperament inconformista, rebel i insubornable de Beethoven, amb el qual va fer front a OVEN text Miquel Gené ELS QUARTETS DE CORDA Els Quartets de corda mostren, com cap altre dels gèneres en els quals va treballar Beethoven, l’enorme evolució del seu llenguatge. La composició dels Quartets abasta un període de gairebé trenta anys, des dels seus sis Quartets, op. 18, iniciats el 1798, fins als darrers opus, 130, 131, 132 i 135, compostos durant els darrers mesos de vida: “Jo no conec cap altre cas d’un compositor que hagi evolucionat tant en tan poc temps. Cada Quartet és un món en si mateix, és increïble la varietat d’emocions i d’experiències que transmeten. Però tot i això, tenen el seu segell personal: la capacitat de construir un món d’emocions contraposades a partir d’un sol motiu i el sentit de l’humor”. Qui ens en parla és Jonathan Brown, violista del Quartet Casals, formació que va celebrar el vintè aniversari durant la temporada 2017-18 amb la interpretació i l’enregistrament de la integral dels Quartets de Beethoven. “La integral ha estat sens dubte el repte màxim de la nostra carrera. Crec que tocar els Quartets requereix un domini 49 may zircus Benet Casablancas 1 “EN LA MÚSICA I L’OBRA DE BEETHOVEN TROBEM UNA FORMA DE CONEIXEMENT DEL MÓN EXTRAORDINÀRIA” tècnic sense falles, una gran comprensió estructural de les obres i molta maduresa emocional”. Una exigència que es fa palesa especialment en els darrers, en els quals portà fins a les últimes conseqüències l’evolució del seu llenguatge: “No és una música fàcil d’entendre. Hi ha moviments molt densos, complicats i profunds. Requereixen concentració i compromís de l’oient”. I aquí es produeix el miracle, ja que trobem un compositor capaç de deixar enrere fins i tot els seus seguidors més fervorosos, però que alhora vol connectar amb tota la humanitat: “Als darrers Quartets els temps lents són cants humans i l’humor hi és present de manera molt directa. És aquesta contradicció humana en la música de Beethoven, entre el desig de trencar amb tot i alhora d’unir a la humanitat amb tots els valors de la Il·lustració. Crec que aquesta humanitat, a banda 3 de totes les seves característiques musicals, és la clau per entendre la importància i la rellevància que Beethoven té al segle XXI”. LA MÚSICA CORAL 2 + L’HEROI AMB EL DO DE CREAR El Beethoven heroic és el del seu període mitjà, el de les Simfonies 3 i 5, els Concerts per a piano 4 i 5, les Sonates Waldstein i Appasionata, les Obertures Egmont, Coriolà, les tres Leonore i l’òpera Fidelio. Amb ell es forja el mite del “geni” en música, aquell que és afavorit pels déus amb el do de la creativitat espontània i condem- nat, alhora, als més terribles patiments. Un mite que no només forjarà ell, sinó també, i sobretot, aquells que el segueixen i que estableix aquest estil heroic com la mesura de referència amb la qual s’hauran d’enfrontar, i perdent-hi gairebé sempre, tant els qui el seguiran com els qui l’han precedit. 50 • REVISTA MUSICAL CATALANA Cap obra de Beethoven expressa millor l’ideal d’unió de la Humanitat que la Novena Simfonia i, especialment, el darrer moviment, que conté l’Oda a l’alegria, un himne que ha traspassat l’àmbit de la música clàssica i s’ha convertit en una melodia popular. “Molta gent del carrer, si li cantes la melodia que canta el cor, potser no et sabrà dir que és Beethoven, però et dirà que és l’Himne de l’alegria. És una melodia que s’ha fet mediàtica fora de l’àmbit de la música clàssica”. Ens ho explica la directora coral Mireia Barrera, que els darrers anys s’ha hagut d’enfrontar a les dificultats tècniques d’aquesta obra: “És una obra que és molt difícil de fer bé. La potència del missatge humà d’aquesta música s’ha de produir, però s’hi ha d’arribar a partir de la superació de les dificultats humanes. Només superant-les es pot assolir l’abstracció i la comunicació de la transcendència humana que té aquesta música”. La forta difusió que ha tingut aquesta melodia –que a través del seu lema d’agermanament dels pobles ha esdevingut l’himne oficial de la Unió Europea– no explica per si sola la popularització i l’impacte que té sobre les persones quan l’escoltem. “En l’essència d’aquesta música hi ha alguna cosa que ens trasbalsa, i per això perdura i es fa popular. Aquest càntic a la humanitat, tant pel que diu el text com per la manera com està posat, fa que quan entra el cor final sigui molt difícil que no se’t posin els pèls de punta. Hi ha alguna cosa d’aquest missatge profund, artístic i humà que t’arriba a l’estómac”. 4 EL COMPOSITOR rafa martín Com apunta Mireia Barrera, la rellevància de Beethoven no es pot explicar de manera simple, sinó que es produeix per una suma d’elements. El compositor Benet Casablancas aprofundeix en aquesta apreciació: “En Beethoven hi ha una potència arquitectònica extraordinària, un sentit de la lògica discursiva que probablement ha arribat al seu punt més àlgid i una voluntat de doblegar el material i portar-lo a les seves últimes conseqüències, i al mateix temps un poder emocional no menys extraordinari”. A aquests elements musicals, i amb això Casablancas també coincideix amb els seus col·legues, cal afegir-hi la dimensió humanística: “Beethoven és un personatge que viu en el seu temps: té les seves preocupacions espirituals, segueix alguns dels escriptors més importants de la Il·lustració i veu de seguida que darrere d’aquest moviment hi ha les ombres de la tirania i hi reacciona en conseqüència”. Tots aquests elements són els que porten la música de Beethoven més enllà d’un art estrictament sonor: “En la música i l’obra de Beethoven trobem Mireia Barrera una forma de coneixement del món extraordinària. Jonathan Brown 5 El capítol final de les seves Sonates i sobretot dels seus últims Quartets és un dels punts més alts no només de la cultura musical, sinó de la cultura humanística universal”. A més a més, el llegat que representa l’obra de Beethoven i que, al seu temps, recull l’herència dels mestres anteriors, esdevé determinant per als creadors que el segueixen: “Beethoven, com els grans creadors, no s’avança als nous temps, sinó que inventa els nous temps que després d’altres aniran desenvolupant. Hi ha molts noms en aquesta cadena, però Beethoven segurament és un dels més grans”. “A mi m’agrada molt repetir una idea de Calvino, l’escriptor italià, quan diu que l’obra clàssica, que s’hauria d’entendre com l’obra mestra, és aquella que no acaba de dir mai allò que ha de dir”. Així passa amb l’obra de Beethoven, que es manté oberta a contínues reinterpretacions i que continua funcionant com a precursora de noves obres. Widmung (Dedicatòria) és la composició que Benet Casablancas dedicà al Quartet Casals en ocasió de la seva integral dels Quartets de Ludwig van Beethoven: “El record de Beethoven ha comportat la composició directa de molta música, fet que vol dir que, inclús des d’aquesta perspectiva més pràctica, la implicació directa de molts compositors amb aquesta figura i el que representa ha estat molt intensa els darrers temps”. 1 El compositor Benet Casablancas. 2 La partitura manuscrita de la Sonata per a piano núm. 21, op. 53 de Beethoven, coneguda com a “Waldstein”, es troba a la Beethoven-Haus de Bonn. 3 Mireia Barrera, directora coral. 4 Jonathan Brown, violista del Quartet Casals. 5 El pianista Josep Colom. 6 Partitures de Beethoven conservades a la Beethoven-Haus de Bonn. 6 1 Josep Colom + EL VIDENT paz fernández igor cortadella QUE MANIFESTA LA VIDA EN EL SO El tercer i darrer període compositiu de Beethoven es caracteritza pel que sembla un salt anys endavant del seu temps. Molts coincideixen que la sordesa va tenir un paper clau en aquest procés com a catalitzadora d’una escolta interior sense concessions. En aquest darrer període Beethoven dinamità la seva vara de mesura heroica i desconcertà fins i tot els seus seguidors. El filòsof hongarès Béla Hamvas ho expressa amb aquestes paraules: “Beethoven no va crear una música nova ni un llenguatge sonor nou, sinó que va donar un nou significat al so. Va crear la possibilitat perquè la vida superior a la vida es manifestés en el món sonor […]. La ingenuïtat de la música es va perdre per sempre”. 51 LA PEDRE REPORTATGE L’EDIFICI EMBLEMÀTIC D’ANTONI GAUDÍ AL PASSEIG DE GRÀCIA AMB EL CARRER DE PROVENÇA, LA CASA MILÀ, MÉS CONEGUDA COM LA PEDRERA, ACULL UN ANY MÉS LA RESIDÈNCIA DE QUATRE MÚSICS QUE TENEN L’OPORTUNITAT DE MOSTRAR EL SEU TALENT I FER TEMPORADA A BARCELONA AMB DIVERSOS CONCERTS. DELS text Mònica Pagès i Santacana · fotografies Fundació Catalunya-La Pedrera J a fa vuit anys que la Fundació Catalunya-La Pedrera impulsa el talent del país amb la programació d’un cicle de concerts que encarrega a tres intèrprets de música clàssica que presentin tres propostes diferents i que estrenin una obra composta expressament per a l’ocasió. Aquest any els tres intèrprets escollits per protagonitzar les Residències Musicals a La Pedrera són el pianista Albert Cano, el clarinetista Miquel Ramos i el contratenor Víctor Jiménez. Al seu costat, la compositora Raquel García-Tomás esdevé el quart nom convidat a “residir” amb ells en aquesta “pedrera” o planter de talent que es vol mostrar des de l’auditori d’aquest edifici modernista tan singular, un dels més visitats de Barcelona. Aquesta residència musical té lloc el tercer diumenge de cada mes entre setembre i maig, i tots tres intèrprets confessen que els va fer molta il·lusió rebre la proposta, sobretot per poder tocar a casa, cosa que no els passa prou sovint. El moment en què els arriba l’oportunitat és decisiu per a la seva carrera, que, al voltant dels trenta anys, ja està prou definida. “Sempre és complicat saber com està un mateix, perquè s’ha de fer de manera retrospectiva. En el punt que estic ara sí que em puc plantejar una residència més rica que la que hauria pogut fer fa deu anys”, diu Miquel Ramos. En canvi, per a Albert Cano, que encara està en la vintena, “arriba bastant al principi de la meva carrera i em permet aprendre a gestionar els meus programes de concert i a tenir contacte amb altres músics de la meva generació”. 52 • REVISTA MUSICAL CATALANA 16 DE FEBRER ALBERT CANO, PIANISTA. OBRES DE STRAVINSKY i PROKÓFIEV A LA PEDRERA Albert Cano RERA 12 DE GENER. VÍCTOR JIMÉNEZ, CONTRATENOR. OBRA DE RAQUEL GARCÍA-TOMÁS A LA PEDRERA S MÚSICS DEL 15 DE SETEMBRE AL 17 DE MAIG RESIDÈNCIES MUSICALS A LA PEDRERA Víctor Jiménez Raquel García-Tomás Miquel Ramos 15 DE MARÇ. MIQUEL RAMOS, CLARINET. OBRA DE RAQUEL GARCÍATOMÁS A LA PEDRERA 53 Albert Cano CREAR UNES OBRES A MIDA Aquestes Residències Musicals representen una mena de retrat artístic, la possibilitat de mostrar-se des de molts angles diferents, amb una gran varietat de repertori. En aquest sentit, Raquel García-Tomás, la compositora que ha fet una obra pensant en cadascun d’ells, declara que “si ho comparo amb l’any passat, és molt més propici per poder compondre obres de cambra. Fins ara havia fet òpera, concert i instal·lació, i he de tornar a un format més petit en escena, que em fa anar a la síntesi i, en tenir més recursos, surt de manera més fluida”. Raquel García-Tomás comenta que “amb el piano, que és l’obra que ja tinc feta, he pogut jugar amb la repetició, amb els loops dins d’un discurs més regular amb reminiscències impressionistes. Ara escoltaré el Miquel i el Víctor, i m’ajustaré a la personalitat de cadascun i al format de concert que presenten. Potser també podrem jugar amb el llenguatge verbal…”. Per a Aquests quatre Albert Cano, acostumat a músics de talent tocar el repertori per a piano representen una més clàssic, “poder conèixer generació que s’ha una compositora contemporàperfeccionat a l’estranger després nia com la Raquel i treballar de graduar-se aquí. una obra seva i poder-la tocar al costat d’un Estudi de Ligeti, és molt interessant”. Aquests quatre intèrprets representen una generació que s’ha perfeccionat a l’estranger després de graduar-se aquí. “Potser ens hem acabat de fer a fora, però no som de fora. Els d’allà tenen un suport i una estructura que els sustenta i que aquí no existeix, almenys no de la mateixa manera. Nosaltres hi hem anat sense padrins, però per inquietud hem saltat a un món acadèmic més meritocràtic. Aquí potser pensen que has de ser la pròxima Caballé, i a fora et diuen que ja n’ha existit una i que ara cal que tu hi diguis la teva. Fora m’han vist venir i m’han donat una oportunitat sense necessitat d’un currículum”, afirma Víctor Jiménez. COM APROPAR-SE AL PÚBLIC? Una de les condicions de les Residències Musicals és que toquin algunes obres que no hagin tocat mai. “¿Fins a quin punt a nivell individual s’està disposat a canviar la dinàmica dels concerts?”, es qüestiona el clarinetista Miquel Ramos. “Nosaltres interpretem música de segles enrere i pretenem que la gent vagi a escoltar i ho entengui com passava a l’època en què es feia. Per començar, sense voler convertir el concert en un concert pedagògic, vull apropar una mica més el llenguatge musical de cadascun dels estils al públic i per això no m’importa explicar el que sentiran abans de tocar. Al primer concert, amb el Quartet Lassus, vam fer els 54 • REVISTA MUSICAL CATALANA Miquel Ramos Víctor Jiménez TRES PECES PENSADES PER ALS TRES INTÈRPRETS Raquel García-Tomás ha concebut un tríptic, o un cicle de tres peces, pensades per als tres intèrprets i que tenen en comú la presència d’un gramòfon, amb la seva textura sonora i la sensació que dona l’audició d’un disc de pedra resseguit per una agulla, les sonoritats que s’afegeixen a l’enregistrament i que ens evoquen una altra època. El piano, el clarinet i la veu interactuaran amb aquest objecte musical d’un altre temps i amb els efectes que García-Tomás aconsegueix amb l’elaboració de la seva música –que sovint utilitza l’electrònica– i amb la imatge, i que juga amb moltes sorpreses sonores. Més informació: www.lapedrera.com/es ROSA MARIA PLANS, RESPONSABLE DE CREACIÓ I PENSAMENT DE LA FUNDACIÓ CATALUNYA-LA PEDRERA Tot i que L’Auditori i el Palau de la Música, i algun altre equipament del nostre país, o de la seva veu que n’ajudin a consolidar més la personalitat i trajectòria al nostre entorn musical. Mostrar la diversitat de recorreguts formatius i professionals és un dels objectius d’aquestes Residències Musicals a La Pedrera, que, segons Rosa Maria Plans, responsable de Creació i Pensament de la Fundació Catalunya-La Pedrera, “no pretén avalar un estàndard ni crear-ne un de propi. Tots són “BUSQUEM QUE EL PÚBLIC VALORI I CONEGUI AQUESTS MÚSICS” ja hagin incorporat un artista resident a les seves temporades, és cert que La Pedrera ha estat capdavantera en la creació d’aquesta figura musical que s’integra en la programació cultural de l’espai per oferir punts de vista diferents del seu instrument Raquel García-Tomás vàlids i la riquesa és que siguin diferents. Busquem que el públic valori i conegui aquests músics, perquè el públic és la millor mostra d’èxit. Sabem que no hi ha cap altra proposta com aquesta a Catalunya, quant a intèrprets, i per això fa uns anys que les institucions musicals ens reconeixen, tant les programadores com les formatives, i mantenim un bon contacte amb tots. Treballar conjuntament amb aquests músics i amb altres projectes ens ha permès que veiessin el nostre dia a dia i l’activitat que fem des de la Fundació”. Quintets de Mozart i de Brahms, perquè vam voler rellegir aquestes obres. El Quintet de Mozart està ple de referències teatrals, per exemple, i els vaig parlar d’això. El segon AQUESTES RESIDÈNCIES MUSICALS REPRESENTEN UNA MENA DE RETRAT ARTÍSTIC concert estarà una mica escenificat, compto amb la col·laboració de l’actor Jaume Sangrà. A través de compositors del segle XX i amb l’estrena de l’obra de la Raquel vull fer una reflexió al voltant del temps viscut des de diferents perspectives, des de dues referències literàries: Rudi Safranski i el mite de Sísif. I el darrer serà el duo amb el pianista Àlex Ramírez, amb Schumann i Brahms i Clara Wieck, amb referències literàries entre els dos”. En el cas de Víctor Jiménez, que va presentar la primera proposta al costat de l’arpista José Antonio Domené amb un repertori de música francesa, “per al segon concert, en el qual interpretaré l’obra de la Raquel, he volgut aprofitar el programa per dedicar-lo als compositors actuals de Barcelona. Comencem també amb Aquesta una dona, Mariona Vila, i passem per compositora multidisciplinària les cançons de Miquel Ortega, Albert ha creat una peça Guinovart i Alberto García Demesper a cada intèrpret tres. També he volgut fer un projecte amb un element musicològic, que recrea el moment de comú: el gramòfon. l’arribada de l’òpera a Barcelona”. 55 L’ÀNIMA DEL SO RAMON ELIAS text Josep Barcons · fotografies Quim Roser més enllà de l’Stradiroures TOT I TENIR EL TALLER A ALTET, UN PETIT POBLE DE L’URGELL, AQUEST HOME FRANC, D’ULLS BLAUS I BARBA EMBULLADA, ÉS TAMBÉ EL LUTIER DE SANT ESTEVE DE LES ROURES. DES D’AQUEST MUNICIPI FICTICI SORGIT DE LA NEGLIGÈNCIA D’UN INFORME POLICIAL, HA FET REALITAT UN INSTRUMENT AMB LA FORMA DE CATALUNYA. L ’ Stradiroures es va presentar en públic ara fa un any, el gener del 2019, i ja té unes quantes marques d’ús tant a la zona de la Sénia i Ulldecona, a la barbada, com al Maresme i el delta del Llobregat, on l’arc frega en alguns atacs la corda aguda. A Ramon Elias, això li fa il·lusió, perquè indica que aquest instrument ja ha fet “un bon munt de quilòmetres i d’actuacions”. I és que no sols el toca en actes reivindicatius en defensa de la llibertat dels presos polítics i del dret a l’autodeterminació de Catalunya, sinó que el pallasso Jordi Pessarrodona –amb qui va coincidir a les trobades de Músics per la Llibertat al Pla de Lledoners– l’ha incorporat a l’espectacle Per nassos, on es repassen els fets del 20 de setembre i l’1 d’octubre en clau humorística. 1-O: UN ABANS I UN DESPRÉS “UN INSTRUMENT MAL AJUSTAT ÉS UN MÚSIC PERDUT” Fou precisament l’1 d’octubre de 2017 el que marcà un punt d’inflexió en la vida de Ramon Elias. Aquell dia, tot i no estar especialment significat a nivell polític, va decidir “anar a tocar quatre cançonetes amb la viola per animar una mica la gent”. Va 56 • REVISTA MUSICAL CATALANA córrer la veu i, sense haver-s’ho plantejat, va acabar passant per tots els col·legis electorals de Tàrrega. A la tarda –davant les notícies de la brutalitat de les actuacions de la Policia Nacional– se li va oferir de pujar al campanar de l’església, on va interpretar El cant dels ocells davant de la gentada congregada a la plaça. Allò va significar “un abans i un després a la meva vida, perquè si tres mil persones en silenci no et canvien, és que ets insensible. I aquí és quan vaig dir-me: m’haig d’implicar, perquè això que faig serveix d’alguna cosa”. Mig any després, l’abril del 2018, va venir-li al cap la idea de construir l’Stradiroures, un violí amb la forma de Catalunya i amb la silueta d’un home forçut al pont, que ve a dir: “Hem d’aixecar el país; aquest violí respon a la veu d’un poble i la veu l’aguantem la gent”. La pensada ve de quan Elias estudiava a Cremona, on un company japonès va regalar un violí amb la forma d’Itàlia al seu mestre en senyal de gratitud, la qual cosa “em va semblar una demostració tant d’estima com de virtuosisme tècnic”. El procés de construcció va durar mig any, en una experiència retransmesa setmanalment a Twitter a través d’un perfil que –com LA CONSTRUCCIÓ a lutier de Sant Esteve de les Roures i amb deu vegades més seguidors que al seu perfil personal– li permetia mantenir-se en l’anonimat. A banda de certa notorietat, la boutade de l’Stradiroures li ha permès crear una xarxa d’amics reals amb els principals activistes d’aquest poble imaginari (el dibuixant, la regidora de Cultura, la cabaretera, l’alcalde…), amb qui queden de tant en tant en algun poble físic per compartir inquietuds. Nascut a Tàrrega el 1976, Ramon Elias va començar a estudiar violí de ben petit, fins que un canvi de pla d’estudis va fer-li canviar els plans de vida. Des de llavors, tot i no desvincular-se mai completament del món de la interpretació gràcies a col·laborar en diversos projectes de folk, va orientar-se cap a la luteria. Havia estudiat fins a setè de violí amb Josep Lluís Puig, “Vaig proposar-me que l’espai que hi ha entre els dos talls de les efes fos idèntic d’alçades, de corbes i de formes que les d’un violí normal. Aquesta és la part més rígida de la tapa, feta d’avet del nord d’Itàlia, i ha de fer que el seu voltant es mogui d’una determinada manera. I això és el que vaig estar buscant molt, fins a tenir el perfil de Catalunya: si no, podien sortir problemes”. Així i tot, el seu so és particular, perquè “la zona que hauria de ser gran, que és la de sota el pont, és estreta. Això em va obligar a canviar la inclinació de la barra harmònica, que en comptes de ser oberta de baix i tancada de dalt com de costum, va al revés, perquè vull que em mogui més la part de dalt, que és la gran. A més, el fons el vaig fer més tou del normal, amb fusta d’arç, com és propi dels violins. Hi va haver molta conya a Twitter, dient que el fes de roure, però és que a banda de pesar el doble, llavors no sonaria. No hi ha fusta menys acústica que el roure: té uns porus molt grans; és com si tinguessis una fibra de fusta plena de forats”. Les dotze cordes simpàtiques (agrupades en quatre grups de tres talment una senyera) li donen una reverberació natural “que torna bojos tots els tècnics”, però que el fan un instrument molt adient per tocar a l’aire lliure. Tot plegat va fer que Primo Pistoni, el mestre d’Elias i l’únic lutier que ha guanyat en dues ocasions la Triennale de Cremona, el felicités per la feina feta. “EL LUTIER ÉS NOMÉS L’ARTESÀ QUE FA LES EINES PERQUÈ L’ARTISTA FACI MÚSICA” “un molt bon professor que em va ensenyar a utilitzar el cos amb intel·ligència aprofitant les inèrcies i el moviment suau de les articulacions. Això m’ha estat molt útil no sols per tocar, sinó, per exemple, a l’hora de passar el ribot, perquè et canses molt menys”. En sortir-li l’oportunitat de fer de tècnic de pianos va deixar el violí, fins que l’any 2000 va fer el salt cap a Itàlia, tot esdevenint un de la desena de lutiers del Principat que tenen el títol oficial de l’Scuola di Liuteria Cremona, cosa que reivindica amb orgull: “Un ofici de cinc-cents anys bé l’has d’aprendre en una escola, i tot i així et perds coses”. Després de diplomar-se i de treballar com a aprenent durant dos anys, el 2005 va instal·lar-se a Altet, en un taller del qual han sortit una seixantena d’instruments entre violins, violes, cellos, violes de roda, llaüts i altres invents. EL RABELÍ, EL VIOLÍ-ARPA I… LA XINA Un d’aquests invents és el rabelí (barreja de rabec i violí) “que és la meva opinió del violí de pastor o del violí medieval”. Elias l’ha adaptat per a violinistes posant-hi quatre cordes en lloc de tres i afegint-hi cordes simpàtiques per amplificar-ne el so: “Per 700 euros espero que aquesta merdeta sigui el millor instrument del món. Tens un violí ideal per al carrer, que et pots penjar amb un llacet al coll”. La idea va agradar al violinista Pep Massana, que li va demanar de posar cordes simpàtiques a un violí normal; i així va néixer el violí-arpa, amb una costella lateral d’on neixen dotze cordes simpàtiques que li proporcionen un interessant efecte de reverberació. Viu “sobretot de les reparacions i dels enredos petits”, on posa tota la cura, conscient de les implicacions del treball ben fet: “Quan venc un instrument xinès per catàleg, dedico una hora a posar-lo a punt. Perquè un instrument mal ajustat és un músic perdut. Tu què saps si aquell nen de 6 anys pot ser un futur virtuós? Per això vull veure’l tocar, per adaptar l’instrument a la seva manera de fer”. TOSSUDAMENT SENZILL AMB ELS PEUS A TERRA I EL CAP ALS NÚVOLS Elias té el taller en un caos aparent, amb tota mena d’objectes escampats per aquí i per allà. Entre ells, una rentadora empaquetada que dona la benvinguda a qui travessa el rètol de forja reaprofitat de la merceria de l’àvia. Aquest desordre extern no pot ser pas reflex d’un tarannà dispers i vague, perquè Elias té una profunditat i una potència de pensament indiscutibles, de les quals emergeixen aforismes contundents. El desor- dre més aviat sembla la conseqüència d’un desinterès manifest a fer res de cara a la galeria o en benefici d’un suposat atractiu comercial. Tot i saber on té les coses, Elias no gasta temps a crear un entorn endreçat, perquè surt corrents a perseguir els projectes que el criden (tant d’activisme com d’invents de luteria), amb el cap als núvols però tocant de peus a terra. Potser per això du botes de muntanyenc, que li mantenen calents els peus en un taller on les boires urgellenques mantenen la temperatura a ratlla. El terra de fusta, posat per ell mateix, té una doble dimensió tèrmica i pràctica: “Si em cau un ganivet a terra, no se m’espunta”. Potser per això, el seu taller (almenys el de Sant Esteve de les Roures) és ideal perquè hi visquin remolls fusters, unes bestioles dibuixades per Sergi Llorens al Bestiari rourenc, inspirades en ell. Aquesta dimensió d’ajustar l’instrument a l’intèrpret és allò que guia Ramon Elias en la manera d’entendre la professió, que allunya de tota mena de glamur: “A mi m’agrada anar brut de pols: no concebo un taller folrat de marbre”. I ho aplica amb convicció, vivint amb senzillesa, practicitat i sense grans afanys econòmics: “Amb l’ajuda d’una fresa de control numèric que em fa la feina que faria un aprenent, puc ajustar el preu. Jo em sento ben pagat amb 7.000 euros per violí, que em cobreixen les quasi 400 hores de feina i els quatre impostos que he de pagar. Contents hauríem d’estar de poder vendre violins bons! És un ofici que es fa amb les mans, sí, però tampoc no és cap virgueria”. Malgrat aquesta aparent trivialització del seu ofici, en parla amb passió: “Oh, coi! És que és la meva feina, aquesta, i me l’estimo! Però em sembla prepotent la visió del lutier com un artista. L’artista és el músic; el lutier és només l’artesà que fa les eines perquè l’artista faci música”. I és que Elias creu que “el músic hauria d’anar a veure el lutier com qui va a cal sastre. Per això m’agrada deixar els mànecs gruixuts i acabar-los de llimar quan el músic prova l’instrument, fins que es trobi còmode. Més enllà d’això, l’únic secret que té l’ofici és descobrir quina és l’elasticitat adient de la tapa, per la qual cosa cal saber llegir bé el material, que és diferent si és de la cara nord o la cara sud de l’arbre. Al final, es tracta que la tapa tingui el moviment que t’interessa. I si això funciona, per molts anys, has fet un gran violí”. I això és així tant a Altet com a Sant Esteve de les Roures! Informació a les oficines de l’Associació d’Amics de l’Òpera de Sabadell, Plaça Sant Roc, 22, 2n 1a - 08201 Sabadell Tel. 93 725 67 34 - aaos@aaos.info - www.aaos.info - https://sabadellcultura.kobin.com/index.php 59 Igor EL COMPOSITOR STRAVINSKY LA CONTRADICCIÓ FETA ART VA SER UN DELS COMPOSITORS I DIRECTORS D’ORQUESTRA MÉS ADMIRATS I INFLUENTS DEL SEGLE XX. ELS SEUS TALENT, RECERCA I RENOVACIÓ CONSTANT EL VAN PORTAR A DESENVOLUPAR DIFERENTS ESTILS I ÉS CONSIDERAT LA BAULA DEFINITIVA CAP A L’AVANTGUARDA ARTÍSTICA. LA TRAVESSIA DEL DESERT: EL NEOCLASSICISME Acabada la Primera Guerra, apàtrida al cim de popularitat, desposseït per la Revolució Russa de tot lligam patrimonial amb la seva terra, Stravinsky esdevé un artista “itinerant” que se suma al neoclassicisme d’entreguerres. Tot i que l’eslavisme cuejarà encara en obres prou significatives com Les noces (1919), el seu estil es despulla, però sense abandonar el segell personal, i s’emmiralla en la música de passats remots. Alguns consideren el text Sergi Moreno-Lasalle • il·lustració Roger Pibernat seu pas per la moda neoclàssica com una traïció o una travessia del desert que no afegeix res d’interessant al repertori. En efecte, molt preocupat per esulta difícil glossar en aquest espai reduït la vida i obra d’una de les temes pecuniaris, el compositor es dedica a encàrpersonalitats més importants de la música i sobre la qual s’ha escrit recs de poca consistència, a reversionar fragments gran quantitat de literatura, però amb tot, per tenir una visió general de de les seves obres, a facilitar-ne l’escriptura i poder l’obra d’Igor Stravinsky (1882-1971), la musicologia li ha atribuït una ell mateix interpretar i gravar les divisió clara en períodes estilístics que sovint es posa en paral·lel amb l’evolució d’un altre dels grans artisEN QUATRE ANYS seves obres (tot plegat per cobrar més i més drets). Amb tot, la trates del segle XX: Pablo Picasso (1881-1973). A banda COMPONGUÉ vessia del desert no està exempta de ser estrictes contemporanis, ambdós representen el mateix en les TRES OBRES d’oasis ufanosos, de joies veritadisciplines respectives: la baula definitiva cap a l’avantguarda artística i l’evolució constant d’aquesta a la recerca de nous llenguatges. MESTRES: L’OCELL bles: quanta bellesa mediterràa Perséphone! (1934). QuanDE FOC, PETRUIXKA nia ta majestuositat a la Simfonia dels ESLAVISME (I PRIMITIVISME): ELS TRES GRANS BALLETS I LA CONSAGRACIÓ salms! (1930). Si aquestes obres Stravinsky fou el darrer deixeble de Rimski-Kórsakov. Les seves primepertanyen al període francès res obres, deutores del mestre, atragueren l’atenció, per la seva brillant DE LA PRIMAVERA d’aquest “desert”, és el període orquestració i la seva inventiva formal, de Serguei Diaghilev, director americà el que dona major originalitat i frescor: dels Ballets Russos que, instal·lats a París, advocaven per una renovació del repertori amb les dues Simfonies (l’esplèndida Simfonia en Do, els compositors més joves. En encàrrecs successius i en només quatre anys Stravinsky 1940), començada a Europa, i l’estranya Simfonia compongué tres obres mestres: L’ocell de foc (1910), Petruixka (1911) i La consagració de en tres moviments (1945), tan plena d’ecos de La la primavera (1913). L’evolució musical des d’aquelles primeres obres fins aquí només és consagració, la Missa (1948) i, sobretot, l’òpera The a l’abast de molt pocs genis. Si L’ocell ja sorprèn per la seva original barreja d’impressiorake’s progress (1951), un divertiment sorprenent nisme i nacionalisme rus, Petruixka fa un pas de gegant cap a l’estudi i la superposició de que culmina i clou l’estil. ritmes i harmonies, obsessió que esdevé un segell personal i que l’autor culminarà en la brutalitat de La consagració, una de les estrenes musicals més escandaloses de què es té RELIGIOSITAT I AVANTGUARDA: EL RELLEU constància. Si es considera una de les partitures més importants de la història, és perquè DEL SERIALISME amb aquesta la música occidental es veu abocada definitivament a la modernitat. Amb I després de plantar en ple segle XX una òpera tot, tal com passa amb Les senyoretes del carrer Avinyó de Picasso, és també un punt de no del XVIII, Stravinsky fa un nou gir. Artista en retorn. Ambdues obres representen el final d’un camí que els seus autors ja no seguiran, contradicció constant, adopta el dodecafonisel pintor decantant-se per l’abstracció cubista, el músic per un retorn als orígens. R 60 • REVISTA MUSICAL CATALANA DISCOGRAFIA COMENTADA La discografia d’Stravinsky és ingent i inesgotable. Sony edità fa anys una recopilació en 22 cedés dels enregistraments complets, del propi compositor; són enregistraments molt interessants, aptes per a col·leccionistes, però honestament s’ha de dir que Stravinsky no era gaire bon intèrpret. Cadascú que ho jutgi a la seva manera... Molt millor és el cofre de 8 cedés del segell Decca amb les interpretacions del director suís Ernest Ansermet, amic i col·laborador d’Stravinsky. També valen molt la pena els enregistraments de Pierre Boulez per al segell Deutsche Grammophon. Com també les versions dels grans ballets de Claudio Abbado o Colin Davis. 20 D’ABRIL LA CONSAGRACIÓ DE LA PRIMAVERA AMB ROTH AL PALAU me com a llenguatge. I ho fa com a neòfit, havent mort ja els tres grans compositors de l’Escola de Viena. Ho fa, certament, d’una manera molt personal, però pren el relleu amb seguretat i assegura el pas a la generació de serialistes integrals. És l’època certament més desconeguda de l’autor, menys a l’abast, si més no, del gran públic. Gairebé totes les obres d’aquest període són de rellevància, en què cal destacar la tríada composta per Threni (1958), Monumentum (1960) i els Moviments (1959) per a piano i orquestra. És també una època quasi mística: ja d’edat avançada, l’autor veu proper el final i impregna la seva música d’una certa religiositat, a més d’oferir homenatges a amics ja morts. La darrera obra considerable, no en va, és Requiem canticles (1966). I The rake’s progress dirigida per Chailly per al segell Decca. Chailly també ha estat l’afortunat que ha enregistrat per primer cop, en un bonic disc que inclou altres obres primerenques i La consagració, el Chant funèbre dedicat a Rimski, una obra que es creia perduda i que recentment s’ha recuperat. Una perla per a col·leccionistes freaks és el cofre de 20 discs amb les 37 versions de La consagració dels arxius de Philips, Deutsche Grammophon i Decca que edità aquest segell amb motiu del centenari de l’estrena del ballet. 61 DELS LA CASA CANTS ACTUALITAT DE LA FUNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA MÚSICA LA FESTA DE LA MUSICA CORAL EL 23 DE FEBRER EL PALAU CELEBRA EL GRAN DIA DE LA FAMÍLIA CORAL UNA TROBADA D’ENTITATS I PLATAFORMA DE DIFUSIÓ DE COMPOSITORS JOAN FONTCUBERTA PROTAGONISTA DE L’EXPOSICIÓ “TRAUMA” “TOTA ACTIVITAT ARTÍSTICA TÉ UN COMPONENT POLÍTIC I TRANSFORMA LA CONSCIÈNCIA DEL PÚBLIC” 63 LA FESTA DE LA MUSICA CORAL TOT A PUNT PER CELEBRAR EL GRAN DIA DE LA FAMÍLIA CORAL CATALANA 64 EL 23 DE FEBRER, EL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA CELEBRARÀ LA TERCERA EDICIÓ DEL GRAN DIA DE LA FAMÍLIA CORAL CATALANA, UN PUNT DE TROBADA D’ENTITATS I UNA PLATAFORMA DE DIFUSIÓ DELS COMPOSITORS I D’ACTUALITZACIÓ DELS SONS D’ÈPOQUES ANTERIORS. E l que converteix l’arquitectura en un art fascinant és que et permet viure dins d’una idea feta espai. Escollim envoltar-nos d’una fórmula perfecta de buit i matèria la combinació de la qual correspon en perfecta harmonia –terme musical per excel·lència– amb la visió del món pròpia d’unes persones, d’una cultura o d’una època. ¿Hi ha un exemple més perfecte d’això que el Palau de la Música Catalana? En aquest espai el Modernisme cristal·litza en ceràmica i vitrall la seva fórmula irrepetible, aquell moment meravellós en què, no sense certa ingenuïtat, vam mirar el món de tu a tu carregats d’una poètica en la qual la manca de tot utilitarisme no contradeia una ambició desacomplexada pel progrés. 23 DE FEBRER La Casa dels Cants, com a símbol d’aquest FESTA DE esperit, esdevé molt més que l’aixopluc de l’Orfeó LA MÚSICA Català; és l’autèntic epicentre d’un impuls artístic CORAL AL PALAU col·lectiu, la finestra mundial de la força de l’associacionisme, la protecció de la creació contempo- text Martí Marimon 65 rània i la salvaguarda d’un ric patrimoni no sempre ben tractat pel poder electe. El fet que això continuï viu (i no com a nostàlgia folklòrica) ho veiem en el moment dolç que viuen els cors de la casa o la recent celebració del concurs Let the Peoples Sing, retransmès a tot el món. UNA HISTÒRIA MOLT VIVA Un pas importantíssim en aquest camí va ser la recuperació de la Festa de la Música Coral l’any 2016. Va representar una meravellosa manera de caminar endavant amb una cadència de pas que rescatava el perfum d’aquella efervescència musical i poètica tan pròpia de la Belle Époque. Altra vegada tradició i modernitat, atracció de mirades internacionals, mostra palpable, com ho fou llavors, d’un potencial ben assumit. La consolidació d’aquest certamen després d’una interrupció de més de noranta anys ens ha de fer molt feliços a tots els que estimem la música coral. El proper 23 de febrer el Palau de la Música Catalana celebrarà la tercera edició d’aquesta nova etapa, de caràcter biennal, en la qual la Festa de la Música Coral comptarà amb l’estrena de les obres premiades al III Concurs Internacional de Composició Coral de l’Orfeó Català (Ave Maris Stella de Josep Ollé i Sabaté, per a cor mixt, i CXLVI de Laura Gustovska, per a veus iguals, entre altres finalistes). Paral·lelament la Festa tornarà a acollir els Premis Catalunya de Composició Coral, promoguts per la Federació Catalana d’Entitats Corals (FCEC), que enguany arribaran a la vuitena edició. En aquest cas s’han guardonat composicions sobre text català S’HI ESTRENARAN LES OBRES PREMIADES DELS CONCURSOS CONVOCATS PER L’ORFEÓ CATALÀ I LA FCEC RECUPERANT L’ESPERIT DELS ORÍGENS (1904-1922) a. bofill Edició del 2018 66 • REVISTA MUSICAL CATALANA Ara fa quatre anys, una part de l’antic tron de la reina dels Jocs Florals (dissenyat per Josep Puig i Cadafalch i oblidat als magatzems del Palau des de la Guerra Civil) es presentà restaurat com a emblema de la nova Festa de la Música Coral. Era el símbol palpable del lligam i la continuïtat amb una herència que es remuntava més d’un segle enrere. En plena Renaixença, l’estret i etern vincle entre música i poesia feu que ni la música fos aliena als Jocs Florals (alguns poemes tenien acompanyament musical) ni que l’esperit d’aquesta lloança de la poesia fos indiferent a personatges tan inquiets com Lluís Millet i Francesc Pujols. Així, la van seguir com a model per traslladar-la a l’àmbit musical, tot creant la Festa de la Música Catalana el 1904. L’objectiu de l’Or- feó Català era incentivar la creació musical d’autoria catalana i ampliar el catàleg disponible per als cors del país. Ràpidament aquesta festa d’idiosincràsia plenament modernista amplià les dimensions originals amb premis molt variats, també en música instrumental. Se’n van celebrar nou edicions, que van seduir públic i col·lectius involucrats activament en els guardons, com foren l’Ajuntament de Barcelona, l’Ateneu Barcelonès, el Centre Excursionista de Catalunya o l’Associació d’Amics de la Música, entre d’altres. Una mostra més de la importància social de la Festa fou la presència al jurat de personatges tan il·lustres com eren Felip Pedrell, Antoni Nicolau, Enric Granados, Joan Manén o Enric Morera, i que es premiessin les composicions d’autors com ara Juli Garreta, Joan Gibert o Joaquim Zamacois. (Unes flors que s’esfullen de Bernat Giribet Sellart i Boira de Jordi Sansa Llovich) i harmonitzacions de cançons tradicionals catalanes (Mare vull casar-me de Sergi Bosch Alcaina), totes editades en la “Col·lecció Coral” de la FCEC. El fet que un concurs preexistent i organitzat per una entitat aliena al Palau hi consolidi la seva presència constitueix una mostra palpable més de l’esmentat esforç conjunt de la societat civil envers la difusió cultural, i de l’activitat coral com a característica identificativa de l’associacionisme català, que veu en la sala modernista el seu espai natural. De la mateixa manera que els Jocs Florals del tombant de segle passaren a celebrar-se al Palau, aquest continua avui atiant el foc del nostre ecosistema artístic i atraient el talent creador. Com deia, un entorn arquitectònic perfecte que et diu on ets, però que també et parla d’on vens i cap a on vas a través de cada un dels seus racons. Aviat hi podrem sentir el present i futur de la nostra música coral en les veus del Cor Anton Bruckner (dirigit per Júlia Sesé), el Cor Femení Voxalba (dirigit per Elisenda Carrasco), el Cor Infantil de l’Orfeó Català (dirigit per Glòria Coma i Pedrals) i el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana (en aquesta ocasió dirigit per Julia Sesé), que interpretaran les obres premiades, una de les quals serà una estrena pòstuma del compositor Carles Guinovart, traspassat el mes d’octubre. En gaudirem no només pel fet musical en si mateix, sinó per comprovar, un cop més, que dir-ne La Casa dels Cants no és un epítet arbitrari, sinó que la cosa fa el nom i la cosa és ben viva. LA FESTA DEDICARÀ UN RECORD A LA MEMÒRIA DEL COMPOSITOR CARLES GUINOVART Cor Infantil de l’Orfeó Català a. bofill Una imatge de la primera Festa de la Música Catalana, celebrada el 1904. Enguany la Festa acollirà també els Premis Catalunya de Composició Coral, promoguts per la Federació Catalana d’Entitats Corals (FCEC). 67 ESCOLA CORAL L’ORFEÓ TORNA ricardo rios AL GRAN TEATRE DEL LICEU RATTLE I DUDAMEL COMPTEN AMB L’ORFEÓ L’ORFEÓ CATALÀ ES SUMA A LA CELEBRACIÓ DEL 250È ANIVERSARI DE BEETHOVEN AMB DOS DELS MILLORS DIRECTORS DEL MÓN, SIR SIMON RATTLE I GUSTAVO DUDAMEL. AL LLARG DE LA SEVA HIScomptaran amb el cor per a la seva partiTÒRIA L’ORFEÓ CATALÀ cular celebració del 250è aniversari del ha tingut l’oportunitat naixement de Beethoven. 21 DE GENER de treballar amb les El titular de la London Symphony SIMFONIA NÚM. 7, millors batutes del Orchestra retrà homenatge al EN LA MAJOR, OP. 92 segle XX, però el fet compositor de Bonn el 21 de gener I CRIST EN EL MONT DE LES OLIVERES, que darrerament en un concert al Palau on, a més de OP. 85 AMB SIR aquests grans noms la Setena Simfonia, dirigirà l’únic SIMON RATTLE I LA vulguin repetir oratori escrit per l’autor. Crist en LONDON SYMPHONY ORCHESTRA l’experiència ens el Mont de les Oliveres és una obra AL PALAU il·lustra el moment escrita el 1803 i de tarannà clàssic; especialment àlgid les seves ressonàncies haydnique està vivint. Sense anar anes es posen al servei d’un 14 D’ABRIL més lluny, que dos tòtems de la llibret que veié diferents FIDELIO, OP. 72 AMB GUSTAVO direcció com són Sir Simon Rattle versions i on tenen un paper DUDAMEL I LA i Gustavo Dudamel hagin dirigit especialment preponderant MAHLER CHAMBER el cor ja és de per si un autèntic les veus masculines. ORCHESTRA AL luxe, però que ambdós acumulin Dudamel continuarà el PALAU produccions amb els cantaires és el seu “idil·li internacional” senyal més inequívoc d’aquest moment amb l’Orfeó tot repetint excepcional. gira i portant la seva versió de Així, si l’any passat Dudamel portà l’Orfeó Fidelio amb la Mahler Chamber Orfins a Madrid i Munic, i Rattle els tornà a chestra de Barcelona fins a Madrid, obrir les portes dels BBC Proms, enguany Dortmund i Luxemburg. 68 • REVISTA MUSICAL CATALANA HA TREPITJAT ELS 1 DE MARÇ DARRERS ANYS “RESURRECCIÓ”, SIMFONIA NÚM. 2 alguns dels escenaDE MAHLER ris més prestigiosos AL LICEU d’Europa, però fa més de vint anys que l’Orfeó Català no visita el coliseu operístic barceloní. La darrera vegada fou el 2003, amb motiu de l’aniversari de Catalunya Ràdio. L’1 de març l’Orfeó tornarà al Gran Teatre del Liceu i hi portarà tota la llum de l’obra que el va acompanyar el final de la temporada passada: la Simfonia Resurrecció de Mahler, juntament amb l’Orquestra i el Cor del Teatre, dirigits per Josep Pons. MÉS HAYDN AMB EL COR JOVE I L’ONCA 8 DE MARÇ L’ANOMENAT PARE EL REQUIEM DE DURUFLÉ DE LES SIMFONIES AL PALAU i del quartet de corda serà sens dubte el gran leitmotiv de la temporada del Cor Jove, que, a més de sumar forces amb els altres cors de la casa, demostrarà un cop més la seva solvència i gran maduresa defensant programes en solitari. Concretament els joves del Palau tindran l’oportunitat de participar en el cicle de l’Orquestra Nacional Clàssica d’Andorra amb dues misses del compositor austríac: la Missa in Angustiis, “Nelson” i la de Sant Joan de Déu, “Kleine Orgelmesse”. text Martí Marimon EL COR JOVE EL COR PETITS I EL COR JOVE CANTEN CARMINA BURANA AMB PAUL McCREESH I EL GABRIELI CONSORT LA IMPLICACIÓ DELS CORS EN PRODUCCIONS destacades de la temporada és una de les mostres més palpables del gran impuls de l’Escola Coral els darrers anys i representa un reconeixement públic a l’excel·lència dels joves cantaires i un estímul en forma d’experiència 2 D’ABRIL LES ESTACIONS DE vital i formativa per HAYDN AMB ELS a la seva continuïtat GABRIELI CONSORT & PLAYERS I PAUL dins la casa. McCREESH AL PALAU Aquest esperit tornarà a brillar el proper 2 d’abril amb els Gabrieli Consort & Players i el prestigiós director Paul McCreesh. Vinti-vuit cantaires del Cor Jove tindran l’oportunitat de participar en un programa de tutela en què compartiran assajos i escenari amb ells i amb els cantants professionals del Cor de Cambra del Palau de la Música, amb l’objectiu de defensar una de les creacions més excelses del repertori clàssic, Les estacions de Joseph Haydn. SOTA LA DIRECCIÓ D’ESTEVE NABONA I AMB LA PRESÈNCIA DE LA SOPRANO SERENA SAENZ I DEL CONTRATENOR TONI GUBAU, el Cor Petits i el Cor Jove de l’Orféo Català, el Cor Jove Amics de la Unió i els cors del projecte Clavé 2 DE FEBRER XXI interpretaran CarCARMINA mina Burana de Carl BURANA Orff. Els infants i joves AL PALAU en risc d’exclusió social del projecte Clavé XXI participaran per primera vegada en un concert de gran format amb solistes professionals, tot compartint l’escenari del Palau amb els cantaires de l’Escola Coral. ricardo rios ricardo rios Esteve Nabona EL DIA MÉS GRAN DELS CORS INFANTILS Això està canviant. Aquest any els cors Petits, Mitjans i Infantil seran els encarregats de liderar sols tot un concert del Cicle Coral. Acompanyats 29 DE MARÇ d’escenografia i d’un ensemble EL CAPITÀ NOÈ instrumental, interpretaran I EL SEU ZOO FLOTANT AL la cantata El capità Noè i el PALAU seu zoo flotant de Joseph Horovitz, una història eclèctica escrita el 1970 que ha esdevingut un clàssic del repertori infantil i escolar. COR DE NOIES RECORDS ENCARA A FLOR DE PELL i un títol evocador del moment dolç que viu el Cor de Noies. La vie en rose és una proposta intimista i poètica del Cicle Coral que ens conduirà a través de les diferents etapes de la vida, amb el per17 D’ABRIL cussionista corporal LA VIE EN Santi Serratosa i els ROSE AL PALAU versos de Blanca Llum Vidal. Blanca Llum Vidal jordi parra a. bofill EL CONJUNT DE CORS INFANTILS DE L’ESCOLA CORAL representa un espai importantíssim d’educació musical que estén els beneficis de la pràctica del cant coral entre les noves generacions i, alhora, posa els fonaments del que algun dia potser serà el futur Orfeó Català. Tanmateix, fins fa poc no sempre era fàcil veure’ls en concerts destacats fora del tradicional dia de Sant Esteve, sobretot els més menuts. UN ABRIL ROSA PEL 69 JOAN FONTCUB LA POÈTICA DEL TRAUMA “ T reballo en arxius fotogràfics històrics buscant imatges que estan deteriorades. És una situació interessant i poètica. La fotografia és un dispositiu de memòria; què passa llavors quan la pròpia fotografia es torna amnèsica? Perd el seu vincle amb la realitat i entra en un camp d’abstracció que es pot interpretar musicalment, ja que la música és un art abstracte per naturalesa. Quan m’ho van proposar, doncs, em va semblar un tipus de projecte molt adequat”, explica Joan Fontcuberta respecte de la proposta de ser l’artista convidat del Palau de la Música Catalana. 70 • REVISTA MUSICAL CATALANA MM: Però en la música hi ha un component emocional molt important. ¿Prefereix centrar-se en l’objecte? JF: La meva obra és sobretot conceptual i obeeix a horitzons teòrics d’indagació sobre la pròpia naturalesa de la fotografia, que és precisament un llenguatge molt proteic: la seva forma s’adapta sempre a les demandes d’un determinat escenari –parlo sempre “d’habitacions de la imatge”. Per tant, és cert que hi ha un aspecte estètic o emotiu, però sí, per a mi no és el fil conductor, sinó la conseqüència d’una proposta conceptual potent. “ELS CICLES DEL PALAU I LES MEVES IMATGES VOLEN SER UNA METÀFORA DE LA BIOLOGIA” La idea de transformació és fonamental en les seves creacions. JOAN FONTCUBERTA: Sí, i les imatges que vaig seleccionar evocaven aquesta mateixa idea. Permetien pensar que la imatge és un ens viu i subjecte a un metabolisme: hi veiem un naixement, un creixement i després una degeneració; neix i mor en un cicle vital que es reinicia. És, per tant, un procés de transformació constant, molt semblant a la idea amb què es van pensar els actuals cicles del Palau de la Música Catalana: els cicles del Palau i les meves imatges volen ser una metàfora de la biologia. MARTÍ MARIMON: DE L’1 D’ABRIL AL 3 DE MAIG EXPOSICIÓ “TRAUMA” AL PALAU MM: Per tant, generar nou sentit a través d’una fotografia “malalta” no és només un procés estètic, sinó també social. JF: Clar, tota activitat artística té un component polític i transforma la consciència del públic més enllà de l’expressió individual. Jo m’adscric al que en diem “estètica de la recepció”: sense la mirada de l’espectador el sentit de l’obra i el cicle de creació no estan culminats. De la mateixa manera, el context és determinant. Jo parteixo de fragments de fotografies per reivindicar la seva força en tant que objecte físic. Mirar-la independentment del seu contingut descriptiu és quelcom que fins ara podíem fer i que avui s’està perdent amb el canvi actual cap al que en dic postfotografia, FOTÒGRAF I ASSAGISTA DE PRESTIGI INTERNACIONAL, ÉS L’ARTISTA PLÀSTIC CONVIDAT DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA AQUESTA TEMPORADA 2019-20. TAMBÉ ÉS L’AUTOR DE LES IMATGES AMB LES QUALS L’ENTITAT PRESENTA ELS CICLES DE CONCERTS D’ENGUANY. EVOCADORES I INQUIETANTS, REPRESENTEN UN PROCÉS DE TRANSFORMACIÓ. BERTA que és immaterial i necessita dispositius de lectura, com les pantalles dels telèfons. Som, per tant, la darrera generació que ha conviscut amb aquells objectes i això canvia molt la teva aproximació a temes com són la memòria, el temps o la comunitat. L’apropiació, doncs, s’ha institucionalitzat com a camí per a l’art contemporani, tot i que jo prefereixo el terme “adopció”, perquè etimològicament li és inherent el fet de prendre decisions. Per què escullo una determinada imatge i la presento d’una determinada manera? El més important és el procés; ni l’autor, que és agent, ni tan sols l’obra, que és una mediació. “L’OBRA ÉS UNA MEDIACIÓ; EL MÉS IMPORTANT ÉS EL PROCÉS” MM: ¿I com treballa aquest objecte? JF: Alguns dels meus companys manipulen les imatges, per exemple enterrant-les i controlant el procés de deteriorament a través dels processos químics del terreny. Jo prefereixo respectar la pròpia evolució natural dels materials, no hi vull intervenir. Vull ser testimoni, un observador de l’objecte. Així es dona més valor a les forces de la casualitat, l’accident i el trauma. MM: Així doncs, ¿l’obertura de sentit s’escapa de la voluntat de l’autor? JF: Abans l’autor produïa objectes estètics, mentre que ara pensa i assigna sentit a objectes que poden ser preexistents. MM: ¿Creu que això té alguna relació amb la interpretació musical? ¿Cada concert és un procés de mediació únic? JF: Efectivament! Sempre es generarà alguna cosa, es vulgui o no; no hi ha res que sigui reproduïble al cent per cent. Sí que hi podem mesurar el grau d’originalitat i redundància, que seran les aportacions dels grans intèrprets. Ells hi aboquen la seva sensibilitat, cultura, estat d’ànim, etc. Tot plegat forma un conjunt que converteix cada concert en un moment únic i irrepetible. text Martí Marimon L’AUTOR COM UN MEDIADOR DEL PROCÉS ARTÍSTIC Artista plàstic convidat de la temporada 201920 del Palau de la Música Catalana i figura cabdal de la fotografia artística contemporània (ha estat el primer català a guanyar el prestigiós Premi Internacional de Fotografia Hasselblad), l’obra de Joan Fontcuberta apareix com a correlat pictòric perfecte d’una programació articulada al voltant de la transformació. Les seves fotografies esdevenen organismes vius que, després d’haver patit algun tipus de trauma, són rescatades i elevades a una categoria poètica novament generadora. És un cicle vital de mort i renaixement, una profunda reflexió al voltant de la imatge i la seva capacitat generadora de sentit, en què l’autor es converteix en un mer mediador de la potència del procés artístic, cada cop únic, talment com la interpretació musical. Llegiu la versió completa d’aquesta entrevista al web www.revistamusical.cat 71 ACTUALITAT DIA DEL SOCI UNA JORNADA PER ENFORTIR LLIGAMS I GAUDIR DE DIFERENTS ACTIVITATS EL 29 DE MARÇ L’ASSOCIACIÓ ORFEÓ CATALÀ celebrarà, per tercer any consecutiu, el Dia del Soci, una iniciativa concebuda el 2018 per enfortir els lligams amb els socis i sòcies i agrair-los el compromís amb la institució. Les dues primeres edicions van congregar una xifra propera als dos-cents socis, que van gaudir d’un dinar al Foyer del Palau presidit per Mariona Carulla, seguit d’activitats com ara una visita virtual al CEDOC, una visita guiada al Palau i una presentació del projecte Clavé XXI. Així mateix, la jornada sempre s’ha completat amb un concert coral i el sorteig d’un viatge per a dues persones per poder acompanyar 72 • REVISTA MUSICAL CATALANA un dels cors de l’Escola Coral en les seves sortides a l’estranger. En aquesta ocasió es proposa d’assistir al concert dels cors Petits, Mitjans i Infantil de l’Orfeó Català (12 h) abans del dinar de germanor, mentre que el viatge que s’oferirà consistirà a acompanyar el Cor Jove a Birmingham a final de maig. Els socis de l’Orfeó Català tenen avantatges i atencions especials en l’assistència a concerts corals al Palau de la Música i a assaigs generals, i descomptes en la subscripció a la «Revista Musical Catalana», productes de la Botiga del Palau i consumicions al Cafè del Palau, així com un espai reservat al Foyer. text Martí Marimon DIA DE L’ANTIC CANTAIRE DINAR I CONCERT AMB LA CORAL QUÒDLIBET I L’ORFEÓ NOVA SOLSONA NOVA VISITA GUIADA AL CEDOC PER CONÈIXER LA HISTÒRIA DE LA MÚSICA CATALANA Orfeó Nova Solsona EL 8 DE MARÇ TINDRÀ LLOC la sisena edició del Dia de l’Antic Cantaire de l’Orfeó Català. Cada any, després d’un dinar amb excantaires, el cor els convida a sumar-se a la cantada final del concert de l’Orfeó i dels cors que s’escaiguin –en aquesta ocasió, la Coral Quòdlibet i l’Orfeó Nova Solsona– en el concert del Cicle Coral Orfeó Català, que correspon al projecte Xarxa Coral. Amb aquesta iniciativa es vol fer partícips de l’entitat els antics cantaires que n’han format part al llarg dels anys i que mantinguin el vincle amb l’Orfeó, tot reconeixent-los la tasca i el compromís. El projecte Xarxa Coral és una iniciativa impulsada per l’Orfeó Català que cerca establir relacions, vincles i sinergies amb altres cors de Catalunya i així obrir l’escenari del Palau de la Música Catalana a les agrupacions corals del país. L’actuació al Palau és el colofó d’aquesta iniciativa després que l’Orfeó hagi actuat a les poblacions dels cors que hi participen. EL CENTRE DE DOCUMENTACIÓ DE L’ORFEÓ CATALÀ (CEDOC) ofereix una nova modalitat de visita guiada a les seves instal·lacions per a tots els públics interessats a conèixer la història de la música catalana a través dels tresors documentals de l’arxiu i la biblioteca de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música. Així, serà possible accedir a un espai arquitectònic singular on es podran veure documents originals únics que testimonien més de cinc-cents anys de patrimoni musical a Catalunya: manuscrits musicals que es remunten de l’edat mitjana fins al Modernisme, documents fundacionals de l’Orfeó Català, fotografies, obres d’art i programes de mà, entre d’altres. Les visites es poden concertar trucant al telèfon 93 295 72 52 o per correu electrònic a centredocumentacio@palaumusica.cat, amb un preu de 8 euros, però són gratuïtes per als socis de l’Associació Orfeó Català. MOR CARLES GUINOVART COMPOSITOR I PEDAGOG CATALÀ L’1 D’OCTUBRE PASSAT VA MORIR el compositor i pedagog Carles Guinovart. A banda de la seva activitat de més de quaranta anys al Conservatori Municipal de Música de Barcelona i d’impulsar el Curs Internacional de Música de Girona, també va estar implicat en la fundació de l’Associació Catalana de Compositors (en va ser vicepresident en el període 1982-1984) i va estar especialment vinculat a aquesta Revista, de la qual va ser membre actiu del Consell Editorial durant molts anys i col·laborador en continguts. El proper 23 de febrer, a la Festa de la Música Coral, en serà estrenada pòstumament la seva obra Parets de llum. 73 rob moore (roh) 74 • REVISTA MUSICAL CATALANA ESCENARIS DEL MÓN TEATRO SOLÍS EL TEATRE MÉS ANTIC DE L’AMÈRICA DEL SUD L’URUGUAI AMAGA EL DEGÀ DELS TEATRES SUD-AMERICANS. UNA SALA QUE ÉS UN DELS EMBLEMES CULTURALS DEL CONTINENT I QUE DESPRÉS DE 163 ANYS D’HISTÒRIA CONTINUA BATEGANT AMB IL·LUSIÓ I AMB LA TECNOLOGIA DEL SEGLE XXI. text Aleix Palau · fotografies Teatro Solís C 1 au el teló. Som el dia 23 NASCUT PER VEURE I SER VIST d’agost de 1914. La Gran El Teatro Solís es va inaugurar el 25 d’agost de Companyia Lírica Italiana, 1856 després de setze anys de canvis, d’aturadirigida per Walter Mocchi des en la construcció i d’adequacions del proi amb Edoardo Vitale al jecte original. La seva història es remunta al 25 capdavant de l’orquestra, de juny de 1840, quan una societat d’accionissaluda el públic. Tothom tes de Montevideo va decidir construir un teaespera que els grans divos de la vetllada surtre. Com passava a Europa, les classes benestin a l’escenari a saludar. Són Matilde de tants de la ciutat necessitaven un espai on Lerma, Elvira de Hidalgo (que més endavant poder exhibir-se i tenir protagonisme social. A seria la mestra de Maria Camés, aquesta era la fórmula llas) i el tenor Josep Palet. per dotar la ciutat d’un teatre BARRIENTOS, XIRGU Després d’unes quantes hoamb unes dimensions proporI PALET SÓN ALGUNS res d’Els hugonots de Meyercionals al seu nombre d’habiDELS CATALANS QUE beer comencen els bisos. El tants. VAN SER AUTÈNTIQUES teatre embogeix. El primer projecte el va sigESTRELLES AL COLISEU Aquest era l’ambient que nar l’arquitecte italià Carlo DE MONTEVIDEO es respirava al principi del Zucchi, que va plantejar diversegle XX al Teatro Solís de ses localitzacions per a l’edifiMontevideo, la magnífica sala que l’arquici. Finalment es va triar la ubicació actual i tecte Carlo Zucchi va projectar seguint el l’arquitecte va dissenyar un teatre amb capacimodel d’alguns teatres italians, com La Scatat per a 1.584 espectadors. la, el Carlo Felice de Gènova o el Metastasio El projecte de l’italià era molt detallat i comde Prato. plet. S’hi preveia clavegueram, sortides d’emer75 2 gència, il·luminació i tota classe de detalls, D’aquesta manera, el mes de setembre del però el preu de tot plegat superava el pres1841 s’aprovava definitivament el projecte. supost de la Comissió DirectiPer aquella època va, per la qual cosa va ser el país continuaL’ANY 2004 EL SOLÍS ES VA descartat. Això va enfurisva immers en la REOBRIR DESPRÉS D’UNA mar Zucchi, que va reclamar Guerra Grande, REFORMA QUE EL VA el pagament pels seus seruna guerra civil CONVERTIR EN UNA DE veis. La Comissió va denegar originada a causa LES SALES MÉS MODERNES el pagament perquè va endel derrocament DEL CONTINENT tendre que l’arquitecte de del president MaMòdena no s’havia ajustat ni nuel Oribe. La sial pressupost ni a les directrius dels que li tuació era tan insòlita que l’any 1842 hi havia feren l’encàrrec. dos governs paral·lels que es proclamaven legítims. Tot plegat va fer que les obres que GARMENDIA I LA GUERRA GRANDE acabaven de començar s’haguessin d’aturar, Un cop descartat el projecte de Zucchi, es va entre altres motius, perquè els obrers del teafer un concurs que va tenir com a guanyatre van ser cridats a l’exèrcit. D’altra banda, dor l’arquitecte Francisco Javier de Garalguns accionistes van marxar del país i hi va mendia. Garmendia es va basar en el prohaver saquejos de la fusta i el marbre que jecte anterior, que va modificar per s’havia portat d’Europa per a la construcció. ajustar-se al pressupost de 125.000 pesos L’arrendament de l’espai a diverses famíque va establir la comissió. lies va permetre que els materials es prote- SEU DE LES GRANS FIGURES DE TOTS ELS TEMPS El Teatro Solís manté l’essència dels teatres del segle XIX, la de sales que acollien tot tipus d’espectacles i que estructuraven la seva programació en temporades concentrades. És l’exemple de l’òpera, que es representa els mesos en què a Europa és estiu, seguint l’antiga tradició de les companyies que durant els mesos de calor 76 • REVISTA MUSICAL CATALANA europeus viatjaven a l’Amèrica del Sud per seguir fent temporada. El mateix s’esdevé amb el teatre. El Solís ha rebut algunes de les grans figures de l’escena de tots els temps, des de cantants d’òpera, com les sopranos Luisa Tetrazzini, Adelina Patti i Maria Barrientos, als tenors Josep Palet i Enrico Caruso, a més d’actrius de la categoria de Sarah Bernhardt, María Guerrero, Vivien Leigh o Margarida Xirgu. A més, com a seu de l’Orquesta Filarmónica de Montevideo, acull una brillant temporada simfònica i compta amb solistes convidats, com la pianista Yuja Wang, Katia & Marielle Labèque o la mezzo espanyola Nancy Fabiola Herrera. 1 El teatre d’estil neoclàssic situat a la plaça de la Independència de Montevideo vist des de l’exterior. 2 La flauta màgica, una producció del Teatro Solís amb direcció escènica de Zamira Pasceri. 3 La sala del Teatro Solís que, tal com va voler el seu primer arquitecte, Carlo Zucchi, recorda La Scala i altres teatres italians. 4 Margarida Xirgu, actriu nascuda a Molins de Rei, va marxar a l’Uruguai, on va tenir un gran èxit. 5 L’aspecte del Teatro Solís el 1860, quatre anys després d’haver-se inaugurat. Va ser reconstruït el 1998 i reinaugurat novament el 2004. gissin i quan el conflicte va acabar, l’any 1851, es va reprendre la construcció del teatre. Els arquitectes César i Penaud van readaptar el projecte de Garmendia incloent-hi algunes novetats, com la construcció en ferro, la millora acústica, l’augment del fossat orquestral o l’increment de l’aforament en 350 espectadors. Finalment, el 20 de gener de 1853 es van reprendre les obres de construcció del teatre després d’onze anys. INAUGURACIÓ VERDIANA El juny del 1854 la construcció estructural del Teatro Solís va quedar totalment enllestida. Aleshores només mancava decorar la sala. Les diferències entre Garmendia i la Comissió Directiva van acabar amb una demanda de l’arquitecte, que no estava d’acord amb la manera com s’estava decorant la sala. LA CASA DE LA XIRGU El mateix any que l’actriu Margarida Xirgu arribava a Montevideo, el 1937, el Teatre Solís va ser adquirit per l’Ajuntament de la ciutat i es va convertir en un teatre públic. La Xirgu, tristament exiliada a l’Amèrica del Sud, esdevindria una de les grans impulsores del teatre i la cultura a Montevideo. Al Solís, hi va actuar, i en aquest mateix teatre –a partir del 1949– va ser nomenada directora de l’Escuela Municipal de Arte Dramático i directora de la Comedia Nacional de Uruguai, companyia que avui continua sent la primera del país. 4 3 ¿TEATRE SOLÍS O SOLIS? Després de tants anys de construcció interrompuda, el 1854 el teatre encara no tenia nom. Es va debatre entre Teatre del Progrés, Teatre de Montevideo, Teatre de l’Harmonia, Teatre de la Llibertat, Teatre Oriental, Teatre de l’Òpera, Teatre de la Constància, Teatre de la Pau, Teatre del Sol i Teatre de Solís, entre d’altres. Al final, es va votar per aquesta darrera opció en homenatge a Juan Díaz de Solís, primer 5 europeu que va arribar al Río de la Plata. Però la designació del nom encara avui desperta dubtes pel fet de si la tria de Solís no tenia més a veure amb el jeroglífic (el sol) al seu frontispici i, per tant, la possible influència maçònica. De fet, el primer arquitecte del teatre, Zucchi, era maçó i a ell corresponen alguns dels elements que podem veure-hi. Per exemple, per arribar al hall principal cal travessar vuit columnes corínties amb una base en cercle (nexe entre el cel i la terra), que poden ser llegides com “ferms suports” dels principis i fins de la maçoneria. Representen les tres dignitats de la Lògia i estan emplaçades en un escaquer blanc i negre (joc de contraris). Segurament, però, l’element més destacat és el sol que ocupa el gran frontispici triangular de la façana, símbol maçó per excel·lència. Finalment, el Solís es va inaugurar el 25 d’agost de 1856 amb una gran gala i la representació de l’òpera Ernani de Giuseppe Verdi. AMPLIACIONS POSTERIORS El Teatro Solís que coneixem avui dia està format pel cos central i dues ales laterals. Aquestes ales van ser projectades i construïdes entre els anys 1868 i 1887 i van quedar coronades per unes cúpules metàl·liques fins que una es va ensorrar als anys quaranta i van ser suprimides. Sota aquestes ales, avui part del teatre, s’hi van projectar vuit locals perquè generessin ingressos al teatre. Hi havia restaurants, museus, farmàcies, habitatges i fins i tot un centre d’estudis. La culminació com a edifici arribaria l’any 1875 amb la pintura del teló per part de Juan Manuel Blanes i l’any 1887 amb la inauguració de la il·luminació elèctrica i la presentació de la gran actriu Sarah Bernardt. DEL SEGLE XX AL SEGLE XXI Durant el segle XX el Solís va tenir diverses reformes. A nivell institucional cal dir que l’any 1937 va ser adquirit pel govern municipal, amb la qual cosa va passar a ser un equipament públic. Després de tres petits incendis, l’any 1998 es va tancar per remodelar-lo i equipar-lo amb la màxima tecnologia i sistemes de seguretat. El 2004 va obrir novament les portes per continuar sent un dels grans pilars de la cultura llatinoamericana. 77 CATALUNYA MÚSICA LES NOVETATS DELS PROGRAMES TOTS ELS MATINS DEL MÓN I ASSAIG GENERAL Els equips dels espais insígnia de l’emissora, que ha renovat la seva graella, expliquen com s’ha fet aquesta transformació i com treballen per atreure cada dia més oients amb els seus continguts. text i fotografies · Sílvia Díez T ots els matins del món s’emet de dilluns a divendres, de Joan Vives. Aquesta declaració d’intencions queda recollida a la care7 a 10 h. Els conductors són Ester Pinart i Joan Vives, ta del programa, trobada i recreada per Pau Blasi, el tècnic de so del però darrere d’ells hi ha un equip que fa possible aquest programa –va estudiar música, violí i guitarra moderna i sonologia nou magazín. Olga Cardús n’és la redactora, Pau Blasi, a l’ESMUC. “La careta del programa és de Max Richter, que fa una el responsable de so, i Alba Quinquillà és la productora relectura electrònica de La primavera de Vivaldi”, recorda Blasi. “És d’aquest espai. Tots tenen una carrera vinculada a la múuna careta que fa un temps no s’hauria plantejat; amb la feina que ha sica. Ester Pinart va estudiar orgue fet el Pau dona un missatge semiòtic del prograi piano. “Formo part de l’equip de Catalunya ma de música clàssica que som, però més oberts i Música des del 2006 i n’estic molt contenta”, frescos”, conclou Joan Vives. explica. Joan Vives també és un veterà: porta a Catalunya Música des de l’inici de les emisA LA TARDA, ASSAIG GENERAL sions, l’any 1987. “Soc flautista de bec, donava De dilluns a divendres, de 18 a 19 h, en directe, classes de flauta i d’història de la música, a més la programació de Catalunya Música és a càrrec de ser concertista professional de música barrod’Albert Torrens i Marta Lanau, conductors del ca. Presentava un programa de música clàssica programa d’actualitat musical Assaig general, a Ràdio Mataró quan vaig entrar a Catalunya que també ha obert continguts més enllà de Música”, recorda. la música clàssica. “Abans parlàvem només de En aquest equip intergeneracional que música clàssica i ara també abordem altres gènetreballa colze a colze, Olga Cardús –que ha res musicals, com el jazz i les músiques del món. estudiat flauta travessera i piano– fa cada dia També tenim més temes que abans. Cada dia una síntesi de l’actualitat musical a Catalunya tractem entre quatre i cinc continguts diferents, i a la resta del món i hi aporta notícies musinotícies en format breu, entrevistes i alguna roda cals curioses. de premsa”, explica Albert Torrens, que fa tretze Alba Quinquillà ha estudiat musicologia i anys que és realitzador de programes a Catalucant a l’ESMUC, manté vives les xarxes socials nya Música i és l’especialista en música clàssica del programa i porta a Tots els matins del món a Assaig general. Va començar a l'emissora amb A dalt, l'equip de Tots els matins del món. convidats que estimen la música; amb noms un programa dedicat a la música coral perquè D'esquerra a dreta, Joan Vives, Pau Blasi, Alba com ara l’oncòleg Pere Gascón, la trompesempre ha estat vinculat al món coral català. Quinquillà, Ester Pinart i Olga Cardús. A sota, l'equip d'Assaig general, la productora Elena tista de l’OBC Mireia Farrés o l’actriu Àngels “Tinc estudis de solfeig i en la infància vaig Busto, Marta Lanau, Albert Torrens i el tècnic Gonyalons, entre d’altres. iniciar estudis de piano clàssic, i posteriorment de so Oriol Pinart. Però una de les noves seccions de bateria al Taller de Músics. Als que ha tingut més bona acollida anys noranta vaig col·laborar en ha estat “El meu moment”, on, diverses publicacions de premsa arran d’una pregunta com per musical i a la desapareguda exemple: “Quina música et poses Catalunya Cultura vaig conduir per cuinar?” o “Què cantes a la diversos programes musicals”, dutxa?”, els oients fan propostes explica Marta Lanau, que s’ocupa i s’escolten al programa. “Abans dels continguts relacionats amb el programa era sobretot un gran les músiques del món i el jazz. prescriptor de música i oferia moElla és també la responsable del nogràfics o seleccions variades als programa Les cordes de l’ukelele seus oients. Ara volem seduir gent de Catalunya Música. La careta sensible a la cultura i a la música d’Assaig general també reflecteix i no només el melòman convençut, aquesta obertura de l’espai, que per això ens estem obrint a ser vol arribar a fer programes fora un magazín, sempre sense perdre del plató habitual i comptar amb la nostra identitat musical”, diu continguts d’investigació pròpia. 78 • REVISTA MUSICAL CATALANA I GAUDEIX DE LA MILLOR INFORMACIÓ MUSICAL I DE DESCOMPTES EN CONCERTS 16€ PER UN ANY (PAPER) 8,99€ PER UN ANY (DIGITAL) Els subscriptors de la «Revista Musical Catalana» tenen dret a un 20 % de descompte en la compra de dues entrades per concert a les taquilles del Palau de la Música Catalana, per als següents cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música de la temporada 2019-20: Palau Grans Veus, Bach, Piano, Cambra, Simfònics, Tardes, Cantates de Bach, Cicle Coral, Cicle Cor de Cambra del Palau, Concert de Sant Esteve, Intèrprets Catalans, Concerts Familiars, El Primer Palau, Orgue al Palau, Estiu al Palau, ECHO Rising Stars i ONCA. Més informació: www.revistamusical.cat/subscriu-te 79 ACCENTS ANTIGA ¡VIDA BONA! Luis de Briceño, sus sones y sus canciones La Sonorosa. Edwin García, guitarra i direcció. La Mà de Guido, 2019 La Sonorosa –grup especialista en les noves maneres de reconstruir i interpretar el repertori ibèric dels segles XVII i XVIII–, dirigit per Edwin García, ens presenta un disc que és un homenatge a Luis de Briceño, a la guitarra i als tañedores que han transmès, de generació en generació, l’art d’acompanyar el cant i la dansa. Briceño fou guitarrista i teòric, del qual es desconeix la procedència i la data de naixement, tot i que s’especula que fou gallec i podria haver viscut a París. El cert és que el 1626 publica a la capital francesa Metodo mui facilissimo para aprender a tañer la guitarra a lo espanyol. És el primer tractat de guitarra de cinc ordres publicat a França i suposa una font important de coneixement de l’estil espanyol. García va intensificar l’estudi d’aquest mètode després de trobar-hi una cançó que la seva mare li havia cantat de petit. En ser un llibre, els intèrprets han tingut una feina de reconstrucció de la música a partir de diferents metodologies i professionals. Des de la Dança o entrada del Sarao Español, passant per folías, pavanes i seguidilles, fins a la xacona final Vida, vida. A Vida Bona, que dona nom al disc, la formació ens revela una obra d’un marcat caràcter popular que evidencia el bon moment que vivia la guitarra, tant a Espanya com a l’Europa occidental. La Sonorosa ens sorprèn amb un projecte innovador, de rítmica trepidant, fresc i que us atraparà des de l’inici. Santi Riu PER REDESCOBRIR LA GUITARRA DE LUIS DE BRICEÑO EN UNES INTERPRETACIONS TAN SORPRENENTS COM CAPTIVADORES. 80 • REVISTA MUSICAL CATALANA “UNA PROPOSTA INNOVADORA I FRESCA, UNA INTERPRETACIÓ BRILLANT” PIANO BEETHOVEN THE LATE PIANO SONATAS & BAGATELLES Josep Colom, piano. Obres de Ludwig van Beethoven. Eudora, 2019 Diuen les cròniques que l’eclecticisme formal de les darreres Sonates de Beethoven provocà en els seus nombrosíssims admiradors sentiments enfrontats. Els uns, decebuts, criticaren la frivolitat amb què es prenia de cop les estructures musicals. D’altres hi intuïren sense comprendre-la alguna nova genialitat, fins al punt de mitificar encara més la seva figura de geni. I de fet, això provocà que durant generacions el pas de gegant que Beethoven fa al final de la seva vida en el camp del desenvolupament formal, no fos ni entès ni igualat, i la interpretació d’aquestes obres seguí un curs cada cop més conceptual i quasi místic. No és aquest el moment de prendre partit sobre si aquesta divinització fou encertada o no. Beethoven és, al seu darrer període, incommensurable; tant elevat com terrenal, tant senzill com enrevessat, és simptomàtic que el material del qual sovint parteix una tan elaborada filigrana sigui senzillíssim. ¿És, per tant, lícit reinterpretar aquell visionari Beethoven des d’un punt de vista més humà i menys diví? Definitivament, sí. El veterà Josep Colom, que viu un dels millors moments de la seva carrera, ens proposa en aquest disc revisar el darrer Beethoven per donar-li un caire més humà, més planer, però no menys conceptual ni brillant; donant senzillesa i naturalitat als tempi (algú els trobarà massa ràpids, especialment els lents) aconsegueix uns cantabile realment expressius i clars, i fent dialogar els moviments de les tres darreres Sonates amb les sis darreres Bagatel·les (el nom és equívoc, no són peces gens frívoles) n’humanitza les unes per elevar-ne les altres. Una proposta innovadora i fresca, una interpretació brillant, un plaer sense pal·liatius. Sergi Moreno-Lasalle PER GAUDIR DE MÚSICA DE GRAN SUBTILESA EN LES MILLORS CONDICIONS POSSIBLES. IMPROVISACIÓ MARIGÓ I MEZQUIDA Les set fulles del faig Carles Marigó i Marco Mezquida. Seed, 2019 Miquel Gené ADIENT PER DESCOBRIR DOS PIANISTES IMPRESCINDIBLES. “GIMENO ÉS UN DELS DIRECTORS QUE HA TINGUT UN ASCENS MÉS FULGURANT LA DARRERA DÈCADA” marco borggreve Era qüestió de temps que aquesta trobada es produís. Membres d’una primera generació formada a les escoles superiors de música que està sacsejant el panorama musical estatal, Carles Marigó i Marco Mezquida van aprofitar les sessions de gravació del disc del primer i, amb dos pianos a l’estudi, es van llançar a una sessió d’improvisació a partir del poema de Josep Carner Les set fulles del faig i d’Es Jardí de ses Ànimes, un tema que Mezquida havia compost poc abans. El disc, batejat amb el mateix títol que el poema, recull els millors moments d’aquella tarda de gravació. Mezquida i Marigó utilitzen temes, textures, ritmes i timbres per conversar musicalment. És inevitable, doncs, sentir aparèixer el seu bagatge musical, fonamentat en els clàssics, el jazz, la música popular i l’experimentació. La base rítmica sosté l’estructura del seu discurs, que es desplega verticalment a partir d’una gran riquesa harmònica i melòdica. Els dos pianistes es llancen a la seva conversa amb esperit obert i juganer, del qual sorgeix Mig aire, una rapsòdia d’estructura fluida que ens endinsa en una enorme inventiva i capacitat expressiva. Com de foc intercala els versos del poema amb una aproximació més programàtica, en la qual la música vol representar les imatges i les sensacions dels versos. Persecucions, ambients tètrics, espais diàfans, distorsions d’una pau suposada, ansietat, expansió del timbre del piano i textures denses ens mostren la capacitat d’escolta i de reacció dels dos músics. El Jardí de ses Ànimes rebaixa la càrrega dramàtica i ens situa en un context de romança romàntica en la qual els dos músics, alliberats del pes formal, ens captiven amb la seva profunditat melòdica i llibertat mètrica. ORQUESTRA GUSTAVO GIMENO Bruckner: Symphony no. 1 Orchestre Philharmonique de Luxemburg. Dir.: Gustavo Gimeno. Obres de: Bruckner. Pentatone, 2017 Fruit del feliç acord entre el segell Pentatone i l’Orquestra Filharmònica de Luxemburg, amb el valencià Gustavo Gimeno al capdavant, ens arriba aquest disc excel·lent amb la poc coneguda versió vienesa de la Primera Simfonia que Bruckner enllestí cap al 1890 per dedicar-la a la Universitat de Viena amb motiu del seu nomenament com a doctor honoris causa. La primera versió de la Simfonia data del 1866, durant els anys de reaprenentatge del compositor de Linz, i, malgrat ser més abrupta, espontània i tanmateix menys “acabada”, és molt més coneguda i, també, més sovint enregistrada. La grandesa del Bruckner simfonista, de magnífics paisatges sonors, ja és palesa en aquesta primera obra, amb un caràcter indubtablement enèrgic. L’interès evident per aquest nou enregistrament es veu reforçat, a més, perquè inclou dues obres d’estudi molt poc conegudes, la Marxa en Re menor i les Tres peces per a orquestra del 1862, que són en definitiva les primeres obres que va escriure per a orquestra. Un moment crucial en l’evolució musical de Bruckner, que, ja madur, reaprèn a compondre sota el mestratge d’Otto Kitzler i la influència tímbrica de Wagner. La interpretació de Gimeno és brillant, amb un so impecable i un bon control dels contrasts d’una partitura amb reputació d’execució difícil i molt exigent; no debades és un dels directors que ha tingut un ascens més fulgurant la darrera dècada i que l’ha portat al capdavant de les millors orquestres del món. Responsable de la de Luxemburg des del 2015, plegats van camí de convertir-se en un binomi de referència per als propers anys. Sergi Moreno-Lasalle PER A BRUCKNERIANS COMPULSIUS, APTE TAMBÉ PER A DESCONEIXEDORS QUE VULGUIN INICIAR-SE EN LA MÚSICA DE BRUCKNER. 81 ACCENTS ORATORI “RIBERA PRESENTA OBRES BREUS DEL GUITARRISTA LLEIDATÀ ENTRONCANT AMB UN ESTIL INTERPRETATIU I UN CONCEPTE SONOR QUE EL MESTRE SEGUR QUE APLAUDIRIA” GUITARRA MARIA RIBERA GIBAL La guitarrista interpreta Emili Pujol Audiovisuals de Sarrià, 2018 Emili Pujol ha estat un dels més grans guitarristes i pedagogs del segle XX. Tant les seves composicions com la seva enciclopèdica Escuela razonada de la guitarra són de referència obligada al món guitarrístic. Però el que no queda a l’abast de tothom és el seu llegat humà, que ha continuat viu a través dels seus deixebles en els cursos que ell mateix va iniciar a Lleida i posteriorment a Cervera, ben a prop de la seva Granadella natal. El 1980, data de la mort de Pujol, faltaven vuit anys perquè a Guissona (també a les terres de Lleida) nasqués la guitarrista Maria Ribera Gibal. Per raons òbvies, tot i no rebre els consells directes del mestre, de petita sí que va assistir a diversos cursos on Armando Marrosu (deixeble de Pujol) feia perviure la figura del mestre. Potser fou l’empremta de Pujol transmesa pels seus deixebles directes allò que feu que Maria Ribera decidís dedicar-li un documental i una tesi doctoral, i que ara li dediqui –amb sensibilitat interpretativa, un treball tímbric acurat i bon gust a parts iguals– el seu primer CD. Coneixedora com pocs de la vida i de l’obra de Pujol, Ribera presenta obres breus del guitarrista lleidatà entroncant amb un estil interpretatiu i un concepte sonor que el mestre segur que aplaudiria. Tal com propugnava el mateix Pujol –al seu torn deixeble de Tàrrega–, la tècnica és un pressupòsit perquè la musicalitat aparegui en primer terme; i això és el que passa en aquest CD, on el caràcter de les diverses peces és presentat amb mestratge: un Schottisch madrileny ple de picades d’ullet i romanceigs, un Tango sensual, una Salve solemne, una Berceuse alhora dolça i somnolent, un romàntic Estudi núm. 6, El cant dels ocells amb ocells refilant-hi… En definitiva, un gust d’enregistrament, fet amb el cor i el cap, que alhora que reivindica la figura de Pujol, permet reivindicar Ribera com una de les seves fidels hereves. Josep Barcons PER ESCOLTAR PUJOL EN UNES MANS SÀVIES I DELICADES, DIGNES HEREVES DEL MESTRE. 82 • REVISTA MUSICAL CATALANA MESSA PER ROSSINI Riccardo Chailly Cor i Orquestra del Teatro alla Scala, Milà. Obres de Verdi, Buzzolla, Bazzini, Pedrotti, Cagnoni, Ricci, Nini, Boucheron, Coccia, Gaspari, Platania, Rossi i Mabellini. Decca, 2018 L’any 1869, per iniciativa de Verdi, l’editor Ricordi i una comissió de savis del Conservatori de Milà convocà una sèrie de compositors seleccionats entre el bo i millor dels autors italians vius per a la composició conjunta i desinteressada d’una Missa de rèquiem en honor a Rossini, mort l’any abans; una obra que s’havia d’estrenar per l’aniversari del traspàs del mestre de Pesaro i guardar posteriorment en un arxiu, a fi de recuperar-la només en determinades celebracions rossinianes. La selecció, controvertida des d’un començament, incloïa Mercadante, que declinà l’oferta, i bandejava la fornada més jove de compositors, entre els quals hi havia Ponchielli i Boito, relacionats amb el moviment musical de l’Scapigliatura, moviment reticent i crític amb l’estil verdià. El projecte, per bé que completat, no es portà mai a terme. Verdi, que s’havia ocupat de compondre’n el “Libera me”, reaprofità i reelaborà aquest com a germen de la seva Messa da Requiem uns anys més tard. La resta quedà ben oblidada en un calaix fins que cent vint anys després fou recuperat, revisat i interpretat amb èxit per Alemanya, Itàlia, França i el Regne Unit. D’aquesta estrena, n’existeix una versió discogràfica. El segell discogràfic Decca en treu aquesta nova versió excel·lent, íntegrament interpretada per músics italians, tal com fou el desig inicial de Verdi. A desgrat de l’evident desigualtat qualitativa dels diferents fragments, l’interès, sobretot musicològic, rau en el redescobriment d’autors, la majoria dels quals són desconeguts fora d’Itàlia i que ofereix un complet panorama de la composició sacra italiana del moment. Unes magnífiques notes de programa ajuden a entendre tant el projecte com el context musical. Sergi Moreno-Lasalle RECOMANAT PER A MUSICÒLEGS I COL·LECCIONISTES DE CURIOSITATS. “ALFONSO CALDERÓN FA PALESA LA INTERIORITZACIÓ D’AQUEST UNIVERS GUINJOAN” ANTIGA CONJUNT ATRIA El viatge de Caldara Obres de Caldara, Corelli, Legrenzi, Fux, Richter i anònim. Conjunt Atria. Columna Música. 2019 Format el 2012 a Barcelona, el Conjunt Atria és un grup especialitzat en música antiga integrat per Júlia Santos (traverso), Isabel Soteras (violí), Guillem Cabré (violí), Carla Rovirosa (violoncel) i Eva del Campo (clavecí). El seu primer enregistrament traça un itinerari sonor a partir del recorregut que va fer el compositor venecià al llarg dels seus viatges per les diferents corts europees. Antonio Caldara (1671-1736) fou violoncel·lista i un compositor prolífic –amb un corpus de més de tres mil obres que inclouen des d’òperes o cantates fins a música instrumental. Amb ell s’inicia i es clou aquest CD –la Trio Sonata, op. 1 núm. 2 i la Ciaccona op. 2 núm. 12, imbuïdes d’elegància, riquesa d’idees i virtuosisme instrumental. És seguit per una tràgica i alhora apassionada Sonata Terza, op. 10 de qui fou el seu mestre: Giovanni Legrenzi. El trasllat a Roma el posà en contacte amb grans compositors de l’època, com Corelli –de qui sentim el Trio Sonata, op. 3 núm. 8. L’antífona anònima Surge, surge!, en la qual participa la soprano Aina Martín –de bell timbre i bona dicció–, fou conservada a l’arxiu de Santa Maria del Pi de Barcelona, on s’especula que pogué passar Caldara, i sorgeix com un homenatge a la música vocal italiana. I finalment el seu pas per Viena ens el recorda la Nürnberger Partita de Johann Joseph Fux i el Trio per a clave, flauta i violoncel núm. 3 de Franz Xaver Richter. El Conjunt Atria en realitza lectures ben desgranades, tan elegants i expressives com equilibrades, servides amb criteris històrics. Bona presa de so d’un disc que no arriba als seixanta minuts. I notes de mà concises en els tres idiomes habituals que informen bàsicament de la biografia de Caldara, però que no descriuen ni ressenyen les obres interpretades. Santi Riu PER DESCOBRIR CALDARA I LA INTERPRETACIÓ D’UN NOU GRUP CATALÀ. CONTEMPORÀNIA FUNDAMENTAL WORKS Obra per a piano de Joan Guinjoan Vol. 1. Alfonso Calderón de Castro, piano. IBS Classical, 2019 Joan Guinjoan (1931-2019) ha estat sens dubte una de les veus més importants i personals del panorama compositiu del país. Nascut a Riudoms, acabà els estudis superiors de piano i començà a oferir nombrosos recitals abans de dedicar-se a la composició. I aquest fet no pot passar per alt en el domini que exhibeix en l’escriptura per a aquest instrument. Trenta anys separen les obres que conté aquesta primera entrega del que es preveu com l’enregistrament de la seva obra completa per a piano. Des d’una època de llibertat creativa, amb Dígraf (1976), Jondo (1979) –una de les obres més interpretades– o la contrastant i percussiva Divagant (1978), passant per Tempo breve –escrita per al Concurs de Piano de Jaén el 2006–, resulta evident l’eclecticisme de Guinjoan. Au revoir Barroco –de complexa concepció formal– i Verbum –obra encarregada per la Residència d’Investigadors del CSIC– són obres veritablement imbuïdes de virtuosisme. Alfonso Calderón de Castro, que va treballar directament amb el compositor, mostra un gran treball d’exploració tímbrica i de cerca de colors i n’assoleix una lectura alhora analítica i visceral. L’escriptura de Guinjoan no és gens fàcil, porta sovint l’intèrpret al límit i arrossega l’oient des d’unes primeres cèl·lules que evolucionen de manera irremeiable per un discurs tan propi com imaginatiu. Alfonso Calderón fa palesa la interiorització d’aquest univers Guinjoan en l’enregistrament dut a terme a l’Auditori Manuel de Falla, en què n’aconsegueix unes lectures brillants, carregades de tensió i en general sensiblement més ràpides que la integral de José Menor per a Columna Música. Diego Civilotti signa unes interessants notes de mà en els tres idiomes habituals. Santi Riu IMPRESCINDIBLE PER CONÈIXER L’OBRA PER A PIANO D’UN DELS GRANS COMPOSITORS CONTEMPORANIS EN VERSIONS IMBUÏDES DE TENSIÓ I RECERCA TÍMBRICA. 83 marco borggreve /naãve ambroisie “TOTA UNA DECLARACIÓ D’INTENCIONS DE LUGANSKY EN SUBMERGIR-SE A L’ONÍRIC MÓN HARMÒNIC DE DEBUSSY” PIANO DEBUSSY Suite bergamasque Nikolai Lugansky, piano. Obres de Debussy. Harmonia Mundi, 2018 L’edició del centenari que Harmonia Mundi ha dedicat en commemoració de Debussy ens presenta una nova entrega amb aquest enregistrament en solitari de Nikolai Lugansky interpretant celebèrrimes obres del compositor francès. Un recull que des de L’isle joyeuse, Arabesques o La suite bergamasque ens acosta també a les sublims La plus que lente o Jardins sous la pluge, per coronar l’enregistrament amb tres Images del llibre segon i l’Hommage à Haydn. Tota una declaració d’intencions de Lugansky en submergir-se a l’oníric món harmònic de Debussy recreant unes atmosferes de màgica sonoritat en què subtilitat i la laxitud d’un temps plàcid ens recreen l’inconfusible mar de sensacions que transmet aquesta música excepcional. Lugansky, com en les llegendàries recreacions de Perlemuter, Arrau o Ciccolini, o com les propostes de Planès o Thibaudet, cerca l’essència de la sonoritat per transportar-nos fins a l’idíl·lic Clar de Lluna, les brillants sonoritats de Poisons d’or o tota la sensualitat que traspua el ritme de vals de La plus que lente. Del pianisme d’aquest intèrpret sempre s’han aplaudit les recreacions majestuoses del piano de Rakhmàninov i ara ha convertit la subtilesa de la pulsació, el bon gust per al fraseig, en un mitjà per assolir un mar de colors i sensacions d’acord amb les grans versions dedicades a Debussy. Aquest pianisme necessitat de màxima claredat, de sonoritats sempre a mitja veu, de calidesa i, per sobre de tot, de la capacitat per recrear unes sensacions sonores i tímbriques suggestives, queden del tot assolides en aquesta hora de música dedicada al piano del que ha estat considerat com el pare de la música moderna. Lluís Trullén INSPIRADÍSSIM. PER ALS QUI VULGUIN VIATJAR PEL PIANO DE DEBUSSY ACOMPANYATS D’UN LUGANSKY 84 • REVISTA MUSICAL CATALANA CAMBRA ARRELS Trio Pedrell Trio Pedrell i Juan de la Rubia. Ficta, 2018 Guardonat amb el Premi Enderrock al millor disc de música clàssica 2018, el primer disc del Trio Pedrell, Arrels, ve a corroborar diverses certeses. Primer, que el patrimoni musical català és ple de tresors que cal reivindicar i redescobrir i que no desmereixen l’esforç de revisió, edició i enregistrament. Segon, que casa nostra ha estat i és (i ho seguirà essent per molts anys) un planter de músics amb molt de talent i molt bon ofici, alguns dels quals han assolit fites internacionals de molt alt nivell. Tercer, finalment, que el Trio Pedrell, una jove formació sorgida de les primeres promocions de l’ESMUC, es postula com un futur grup de referència del panorama cambrístic nacional i internacional, al tenor de les exitoses fites que va assolint. Per tot això, Arrels és un disc imprescindible, l’audició del qual és un pur plaer. Plaer d’escoltar músiques que parlen el nostre mateix llenguatge, des d’un pregon substrat ben nostre i que reclamen millor atenció i difusió. Cert és que el Trio (núm. 2) en La bemoll és una de les obres més interpretades i conegudes de Gerhard, però no és el cas de la resta: el Trio núm. 1 en Si ha restat inèdit fins avui; els inaudits Nocturns de Pedrell, obra de joventut d’una figura cabdal en la història de la música i la musicologia hispàniques, apareixen amb un curiós acompanyament d’harmònium, molt de moda a l’època (interpretat amb una discreció excel·lent per Juan de la Rubia). Plaer, també, pel so impecable del Trio Pedrell, que demostra una formació sòlida, un gust refinat i n’augura un futur exitós. Plaer, en definitiva, pel valor i l’empenta d’aquest grup emergent rescatant obres de l’oblit. Santi Riu PER ALS AMANTS DE LA MÚSICA DE CAMBRA QUE VOLEN AMPLIAR EL REPERTORI HABITUAL. ANTIGA BAILAR CANTANDO Fiesta mestiza en el Perú Hespèrion XXI, La Capella Reial de Catalunya, Tembembe Ensamble Continuo. Dir.: Jordi Savall. Obres de: Còdex Trujillo. En aquest viatge per les pàgines del Còdex Trujillo del Perú, datat a final del segle XVIII, Jordi Savall s’acompanya de les seves dues formacions deganes, Hèsperion XXI en la part instrumental i La Capella Reial de Catalunya en la vocal. I –en el seu desig de traçar ponts entre cultures i territoris, i amb el seu bon ull per trobar els millors col·laboradors– hi uneix també els membres de l’excel·lent Tembembe Ensamble Continuo, amb el qual ja havia treballat en ocasions anteriors. En les notes del llibret, el musicòleg Rui Vieria Nery repassa la figura cabdal del navarrès Baltasar Jaime Martínez Compañón y Bujanda (1738-1797), que fou bisbe de Trujillo i arquebisbe de Santa Fe de Bogotà. Amb sensibilitat envers la població local, Martínez Compañón aplicà els principis del despotisme il·lustrat a la seva diòcesi, essent artífex d’un còdex de nou volums amb un miler i mig d’il·lustracions, el segon dels quals conserva les vint tonades que serveixen de base a aquest enregistrament, que Savall ha versionat i instrumentat per a l’ocasió. Aquesta gravació és una bona manera de donar a conèixer un patrimoni musical que –allunyat de les modes europees– permet imaginar com era la música de les classes populars del Perú del XVIII. Però la manera de fer-ho, amb l’acurada tècnica europea dels músics savallians, fa que el resultat soni –si se’ns permet el paral·lelisme– “despòticament il·lustrat”, sobretot en la part vocal, allunyada de la vivacitat i espontaneïtat natives. Per això, més enllà del resultat musical de la trobada, el més rellevant de l’enregistrament és el passaport que els Tembembe poden obtenir al Vell Continent (encara colonialista), pel fet de presentar-se al costat d’un ambaixador de la categoria de Savall. Josep Barcons PER DESCOBRIR EL CÒDEX TRUJILLO I OBRIR LES GANES D’ESCOLTAR APROXIMACIONS MENYS IL·LUSTRADES. igor studio Alia Vox, 2018 “L’INTERÈS DE L’ENREGISTRAMENT RAU EN L’ORIGINALITAT DEL REPERTORI ESCOLLIT, DINÀMIC COLORISTA, EFECTISTA” FLAUTA ORIGEN Estela Córcoles. Alejandra Villalobos. Anna Pujol. Raquel Díaz. Obres de Rozman, Rubstov, Girard. Neuma 4, 2018 Quatre flautistes a la recerca d’un projecte innovador, suggestiu i que aposta, mitjançant la creativitat, per crear proximitat amb el públic. Neuma ens apareix com un enregistrament que té com a propòsit oferir, a més, una música de cambra marcada per l’originalitat, pel rigor de l’exigència tècnica i una línia expressiva curosament traçada en totes les obres per les intèrprets. Aquestes quatre flautistes –Estela Córcoles, Alejandra Villalobos, Anna Pujol i Raquel Díaz– ens ofereixen el seu primer enregistrament, Origen. Una aposta per la innovació, l’originalitat i cercar la màxima intensitat mitjançant una aparent simplicitat. Quatre artistes afrontant quatre obres, totes vinculades a la naturalesa i pertanyents a Rubstov, Girard i Rozman –per partida doble– en què títols evocadors com Printemps des rivières, Flowers of the sun o Aqua et ventus ens apropen a uns conceptes com el valor, la vitalitat, la connexió i l’energia que són pilars interpretatius del conjunt d’Origen. Cal gaudir d’una música que fluctua entre un llenguatge a moments experimental i d’altres, com l’“Andante elegíaco” amb què s’obren Flowers of the sun, vers unes melodies oníriques de caire evocador escrites sota uns cànons més tradicionals. L’interès de l’enregistrament rau en l’originalitat del repertori escollit, dinàmic, colorista, efectista, en el qual les quatre solistes despleguen una energia interpretativa i un curós gust per les sonoritats més arriscades. Les seves versions transmeten magnetisme, dolçor –com la bellíssima Printemps des rivières de Girard– o un ritme suggestiu –com la “Dance of the little dragon” amb què clou la Little suite of mythological beings de Rozman. Versions en què la plena connexió estilística entre les artistes resulta evident, amb unes interpretacions que ens transporten mitjançant unes sonoritats suggestives i màgiques. Evocar la puresa que emana d’aquesta música inspirada en la naturalesa ha estat un repte aconseguit per aquestes quatre esplèndides flautistes. Lluís Trullén RECOMANAT PER A TOTS ELS QUI VULGUIN APROPAR-SE A UNA MÚSICA SUGGERIDORA EN LA DELICIOSA SONORITAT DE LES FLAUTES. 85 ACCENTS LLIBRE ELS HOMES CLÀSSICS La passió i la carn i altres històries de la música Autors: Albert Galceran, Pedro Pardo. 190 pàgines. Penguin Random House. Barcelona, 2019 El grup Penguin Random House ha comercialitzat en català un títol elemental quant a estructuració i contingut que, escrit des de la humilitat i l’entusiasme, vol ser una eina de primeríssim contacte amb el món musical. El periodista musical Albert Galceran i el compositor Pedro Pardo comenten en quinze capítols episodis i obres significatives combinant història, anècdotes i alguna pinzellada musical. Aquest darrer bloc resulta estèril i desequilibrat en l’única pàgina dedicada a La llegenda de la ciutat invisible de Kitège de Rimski-Kórsakov i a la Suite Lulu de Berg davant les millors presentades Simfonia italiana de Mendelssohn, obertura de Le nozze di Figaro de Mozart i Concert Emperador de Beethoven. D’altra banda, afirmar que les famoses pintades de “Viva VERDI” a Milà tenen a veure amb l’estrena de Nabucco (pàg 101) és mantenir una fal·làcia desmentida per especialistes com Budden i altres biògrafs. Amb suggeridores dades històriques, els capítols més agraïts són el de l’aproximació als minimalistes; el dedicat a Ravel i Ricard Viñes, “Un basc i un català a París” i el de la Segona Escola de Viena. La resta recreen fets sovint tractats en llibres semblants com el de la recuperació promoguda per Mendelssohn de la Passió segons sant Mateu de Bach, l’operació d’ulls de John Taylor a Bach i Händel o el vincle familiar entre Wagner i Liszt. Tot plegat es llegeix amb agilitat, en part pel tarannà planer d’una redacció que segueix la línia de la divulgació light i que està amanida amb els tocs de l’efectisme enunciatiu que domina el mateix títol del llibre, així com girs humorístics i algunes opinions. Recomanat per a neòfits, tot i la migradesa gràfica i l’absència d’il·lustracions. Albert Ferrer Flamarich IDEAL PER ACOSTAR-SE A LA MÚSICA I APRENDRE’N A TRAVÉS D’ANÈCDOTES I HISTÒRIES. 86 • REVISTA MUSICAL CATALANA “OFEREIX UNA BEN DOCUMENTADA VISIÓ HISTÒRICA I CLAUS D’ANÀLISI PER VALORAR EN LA SEVA JUSTA MESURA LA VIGÈNCIA DE L’ÒPERA EN UNA ÈPOCA DE RENOVACIÓ TECNOLÒGICA CONSTANT” LLIBRE ÒPERA EN PANTALLA Del cine al streaming Autor: Jaume Radigales i Isabel Villanueva Benito. 331 pàgines. Ediciones Cátedra (Signo e Imagen). Madrid, 2019. Més de quatre-cents anys després del naixement a la Venècia de finals del Renaixement, l’òpera continua conquistant públics a tot el món. Els teatres són, sens dubte, el motor artístic del gènere, però als nostres dies la relació de l’òpera amb el cinema i les pantalles no cinematogràfiques –la televisió, el vídeo, el DVD, el Blu-ray– ha canviat radicalment els hàbits de consum dels afeccionats a l’art líric i, també, s’han convertit en mitjans de difusió extraordinaris per acostar la màgia de l’òpera a nous públics. Sobre aquest tema apassionant reflexionen, amb claredat en l’anàlisi i profusió de dades, Jaume Radigales i Isabel Villanueva Benito en Ópera en pantalla. Del cine al streaming, llibre útil i revelador editat en castellà per Ediciones Cátedra que ofereix una ben documentada visió històrica i el que és millor: claus d’anàlisi per valorar en la mesura justa la vigència de l’òpera en una època de renovació tecnològica constant que ha canviat els hàbits de consum. Existeixen molts llibres sobre l’òpera i el Setè Art, però aquest treball va més lluny en el plantejament, amb una introducció molt didàctica que analitza la naturalesa audiovisual de l’òpera, l’arrel dramàtica, la posada en escena i la producció, en un relat dividit en dues grans parts –“La ópera en el cine” i “La ópera en las otras pantallas”–, que inclou les transmissions en directe en sales de cinema, als ordinadors o per les xarxes socials, que multipliquen les possibilitats de consum de l’espectacle operístic. Editat amb cura, el llibre s’enriqueix amb multitud de fotogrames extrets d’òperes filmades –hi estan tots els clàssics de la gran pantalla, des de la genial Una nit a l’òpera dels germans Marx que il·lustra la portada– i de pel·lícules en les quals l’òpera té un paper argumental rellevant, a més de cartells, caràtules de discos, imatges de suports publicitaris i fotos que mostren el paper cada vegada més rellevant que té l’òpera a les plataformes de continguts online dels grans coliseus, Facebook i Youtube. Dos índexs (òperes i pel·lícules) de gran ajuda i una completa bibliografia arrodoneixen un llibre divulgatiu imprescindible, fruit del rigor i la passió per l’òpera dels seus autors. Javier Pérez Senz PER ALS AMANTS DE L’ÒPERA I DEL CINEMA I NOSTÀLGICS DE LA FOTOGRAFIA EN BLANC I NEGRE. Núm. 370 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 1 2 Horitzontals 1. És molt possible que un d’aquests acabi convertit en pel·lícula, com Grease o West Side story. Entre Fa i La. | 2. Una timbala vista des de l’orgue. L’extraterrestre amb música de John Williams. Do major. Pútrid. Escuat i escapçat. | 3. Compositor i pedagog musical (la Z del famós LAZ). Armand, Artur o Areta. | 4. Buscar la mateixa quantitat d’hertz. Òpera egípcia de Verdi. | 5. Frenant a la partitura. | 6.Teclistes Novells Organitzats. Intèrpret d’instrument asturià, present a l’etiqueta de la famosa sidra (femení). | 7. La major. Conjunt de veus humanes cantant alhora (plural). Albinoni, Arrieta o Albéniz. Corelli, Czerny o Casellas. | 8. La soprano, en més d’una òpera, acaba així: boja, tocada del bolet (del revés). Tonalitat de la Simfonia de Bizet. | 9. Animaló que va seguir el so de la flauta allà a Hamelin. Canta un fado vocàlicament. Batega com un conjunt de veus. | 10. Palestrina, Puccini o Pedrell. Aquest no pot ser cantant d’òpera. Una blanca dura això respecte d’una negra (del revés). | 11. Od, er, im... Aquesta ve de l’11 vertical. Verticals 1. Compositor de Salzburg. Instrument angelical. | 2. Pont de violí cap per avall. Acordada, temperada. Fa major. | 3. Mig to. Associació de Tenors Muts. | 4. Gitana decapitada. En l’escriptura musical tenim la de Sol, la de Fa i la de Do. | 5. Do major. Treu banya i, si és marí, sona. Tenor, tenora o testosterona. | 6. Faria acords o arribaria a una entesa. Faristol desplegat. | 7. Entre aquesta i la següent fan 51 romans. Airoses i una mica desordenades. | 8. Fent servir. Sol major. I aquí, 51 romans més. | 9. Sergi Torres. Inici de qualsevol creació artística. Cabana avocàlica. | 10. El que parla i no canta. El famós Do de pit ben llarg. | 11. Un altre instrument angelical, però més petit. Segueixi portant a bon port les negociacions basant-se a fer sonar notes simultàniament. 3 4 5 6 7 8 9 10 11 Solucions Núm.369 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 1 2 3 L I T A N E I E N A M O R A T V A M P I R R A O T E C MU S 8 9 10 11 A R E A C A B A D B O R I A I D I A A C A D A I R A T S O I T O N S N N O E S L A T I C A L 4 5 6 7 R A C O T I A S O S T A E S L S L I O N A R T E S F T U M per Eduard V. Patsi Les Passions de Bach amb Philippe Herreweghe Dos monuments espirituals de la música barroca amb el Collegium Vocale Gent Passió segons sant Joan Dijous, 19 de març de 2020 – 20 h Passió segons sant Mateu Dilluns, 30 de març de 2020 – 20 h Pack de 2 concerts a partir de 56 euros. Entrades individuals a partir de 35 i 40 euros. Descomptes per a menors de 35 anys, grups i packs a mida d’entrades. www.palaumusica.cat | 93 295 72 07 | taquilles@palaumusica.cat Amb la col·laboració de: 87 FONS MUSICALS DE CATALUNYA (17) EL FONS HIGINI ANGLÈS DE LA BIBLIOTECA DE CATALUNYA Text Montse Molina i Rosa Montalt (Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya) · Fotografies IFMuC 1 El treball ingent de l’eclesiàstic i musicòleg Higini Anglès i Pàmies (Maspujols, 1888-Roma, 1969), conegut popularment com mossèn Anglès, es troba recollit en bona part dins el seu fons personal. Tot i que alguns dels seus documents van romandre a la Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya, on treballà com a bibliotecari des del 1918 i com a responsable des del 1939, la majoria dels papers van viatjar amb ell a Roma, on presidí el Pontificio Istituto di Musica Sacra entre els anys 1948 i 1966. Els papers retornaren a Barcelona el 1970 amb motiu del seu decés. Mossèn Josep M. Llorens, que malauradament ens va deixar fa poc, en tant que deixeble i successor al capdavant de la Secció de Música, fou l’encarregat de tramitar, rebre i descriure el fons del mestre. Els documents, però, van restar pendents de classificar durant anys, fins que a la dècada dels vuitanta se’n va elaborar un inventari, per bé que succint, que va permetre’n la consulta. La complexitat del contingut i el volum documental ha requerit una classificació i descripció del fons per 88 • REVISTA MUSICAL CATALANA 2 1 Exposició “Higini Anglès, musicologia en estat pur” a l’Espai Zero de la Biblioteca de Catalunya. Fotografia: BC, Oriol Miralles. 2 Signatura d’Higini Anglès. Fotografia: BC, Oriol Miralles. blocs temàtics i s’ha evitat disgregar-lo per tal de facilitar-hi recerques i investigacions futures. D’aquesta manera s’ha aconseguit donar una visió global del fons, no desvirtuar-ne ni eliminar-ne les fonts, visibilitzar una manera de treballar de l’època, detectar-hi possibles projectes entre mans i posar en valor els documents que restaren sota la custodia del musicòleg al llarg dels anys. Així doncs, el Fons Higini Anglès està format per cinc blocs. El primer és el nucli central, el fons estrictament personal, que inclou la documentació familiar i professional, la correspondència, l’obra de creació, les transcripcions i la biblioteca particular. En aquest bloc podem trobar documentació relacionada amb diverses institucions i entitats, entre les quals la produïda des de la direcció de l’Instituto Español de Musicología (CSIC), del qual fou l’artífex de la fundació a Barcelona el 1943. El segon i tercer blocs corresponen respectivament a la documentació generada al voltant de la celebració del 3r Congrés de la Societat Internacional de Musicologia (SIM) i del 14è Festival de la Societat Internacional per a la Música Contemporània (SIMC) celebrats a Barcelona l’abril del 1936. Recordem que la Secretaria tingué la seu a la Secció de Música i estigué a càrrec dels llavors bibliotecaris Higini Anglès i Robert Gerhard, que jugaren un paper fonamental en la celebració d’ambdós esdeveniments. Segueix el quart bloc, dedicat a la documentació relacionada amb la presidència del Pontificio Istituto di Musica Sacra a Roma, i, finalment, el cinquè bloc, la col·lecció MF, que correspon a la col·lecció de microfilms i fotografies de manuscrits musicals conservats en biblioteques i arxius d’arreu del món que Higini Anglès començà a encarregar i recopilar l’any 1918 per a salvaguarda, estudi i difusió. La quantificació global i estimativa del nombre de documents estaria al voltant d’unes catorze mil unitats. La documentació s’ha inventariat amb quatre ajudes de cerca, i els exemplars de la seva biblioteca s’han descrit individualment al catàleg general: https://cataleg.bnc.cat/. Aprofitant la revisió del Fons i la coincidència amb el cinquantenari de la seva mort, es va preparar l’exposició “Higini Anglès, musicologia en estat pur”. Des del web de la Biblioteca es pot recuperar el tríptic, la relació de documents exposats i un fragment d’una entrevista realitzada a Ràdio Barcelona el 1965: http://www.bnc. cat/Visita-ns/Exposicions/Higini-Angles-musicologia-en-estat-pur. El Fons us espera. INVESTIGADORS Text Aurèlia Pessarrodona JOAN GAY L’ORQUESTRA SIMFÒNICA DE GIRONA (1929-1937) Un projecte de regeneració cultural a través de la música Dir. Jaume Ayats, Universitat Autònoma de Barcelona, Departament d’Art i de Musicologia, 2018 Aquesta tesi doctoral és fonamental per conèixer l’activitat de l’Orquestra Simfònica de Girona des del seu origen el 1929 fins a la desaparició el 1937, exemple excel·lent de l’interès de l’època per enfortir les estructures musicals catalanes. Aquesta tesi aconsegueix omplir un buit que existia dins de les investigacions musicològiques: l’estudi de les activitats de l’Orquestra L’objectiu inicial Simfònica de Girona. de l’entitat fou Per a aquest propòsit, ajudar a formar Joan Gay parteix de documentació molt dis- l’educació del gust musical del persa que inclou, entre d’altres, programes de públic gironí concert, premsa, fons personals i fins i tot testimonis que la van viure. Amb aquest material Gay porta a terme una visió molt àmplia i completa de les activitats de l’orquestra, tot estudiant els músics que la componien, les actuacions i les característiques del repertori escollit. Gràcies a això sabem que l’Orquestra Simfònica de Girona va viure dues etapes principals: una dirigida pel músic militar d’origen valencià Ismael Granero, i una segona, a partir del 1932, sota la direcció de Ricard Lamote de Grignon, que es desplaçava des de Barcelona. Gay també vincula l’orquestra amb el seu context social i cultural, i observa que la seva Joan Gay activitat formava part d’un programa més ampli de regeneració de la vida col·lectiva. De fet, entroncava amb altres fenòmens similars que es donaren paral·lelament a Catalunya fruit d’un interès general a normalitzar les estructures musicals per equiparar-les als models europeus. Com diu Gay, en aquest període tan complex les orquestres es van convertir en institucions que projectaven una dimensió col·lectiva de la sociabilitat urbana. ISRAEL DAVID MARTÍNEZ ESPINOSA ANÁLISIS MUSICAL DE PARSIFAL La proporción áurea en la última ópera de Richard Wagner Dir. Xosé Aviñoa, Universitat de Barcelona, Facultat de Geografia i Història, 2019 L’autor es proposa un tema inèdit en els estudis wagnerians: analitzar fins a quin punt Wagner va poder tenir en compte la proporció àuria a l’hora de compondre Parsifal. Després de l’anàlisi exhaustiva de l’estructura harmònica i motívica de l’òpera, s’arriba a la conclusió que existeix un ús d’aquesta proporció ja des del “Preludi”. És, doncs, una tesi reveladora que té la capacitat d’aportar quelcom nou sobre un compositor ja molt estudiat. ANDREA PUENTES-BLANCO MÚSICA Y DEVOCIÓN EN BARCELONA (CA. 1550-1626) Estudio de libros de polifonía, contextos y prácticas musicales Dir. Emili Ros-Fábregas, Universitat de Barcelona, Departament d’Història i Arqueologia, 2018 Orquestra Simfònica de Girona, 1930 La tesi doctoral parteix de l’estudi de dos llibres manuscrits de polifonia sacra renaixentista copiats entre ca. 1550 i 1626, que es conserven a la Biblioteca de Catalunya i el Centre de Documentació de l’Orfeó Català. Aquest material permet a l’autora endinsar-se al món de la vida musical religiosa de la ciutat durant aquest període en aspectes com la projecció a l’espai urbà de la música interpretada en les cerimònies de la catedral o les pràctiques musicals en el context de les confraries de la Barcelona de l’època. 89 MELÒMANS XAVIER BOSCH ~ ESCRIPTOR “LOHENGRIN ÉS L’ÒPERA DE LA MEVA VIDA” En deu anys ha publicat sis novel·les d’èxit que s’han traduït a diverses llengües. Tant la seva darrera obra, Paraules que tu entendràs (Ed. Columna), com les altres meravelloses històries han estat escrites sota l’embruix de la música que l’acompanya sempre mentre treballa, per ajudar-lo a trobar el to que cal a cada pàgina. text Sílvia Díez • fotografia Toni Moreno “Quan escric sempre escolto música, música molt triada i pensada perquè em doni el to del capítol que he d’escriure. Hi ha vegades que busco el piano dels Nocturnes de Chopin o de Beethoven perquè que em marqui el ritme i el to sense que hi hagi lletra que em destaroti del que estic fent. En canvi, hi ha altres vegades que em va bé retrobar-me amb Il viaggio a Reims, una òpera molt desconeguda però amb una musicalitat i una alegria que m’ajuden molt; o bé opto per La flauta màgica o Faust de Gounod, que també són un bon aliat. En canvi hi ha altres òperes que em destorben, com Aida, Turandot i Madama Butterfly; quan treballo no les suporto. Bé, de fet tampoc m’agraden gaire en general”, explica Xavier Bosch, que ve d’una família unida per la música: “Els meus avis per banda de mare es van conèixer cantant sarsuela damunt d’un escenari. Eren membres d’un cor amateur al barri de Gràcia a la Barcelona d’abans de la Guerra Civil i cantaven La rosa del azafrán. A casa dels avis la música era sempre present i a la meva mare també li agradava molt l’òpera italiana. A casa hi havia elapés d’Alfredo Krauss cantant qualsevol òpera. D’aquí em ve la meva admiració per la música”. SÍLVIA DÍEZ: ¿Sap tocar algun instrument? XAVIER BOSCH: Quan era petit vaig estudiar piano. Però van expulsar-me perquè vaig insultar el professor i arrossego el trauma de no haver après a tocar-lo. Ara quan veig la meva filla al piano projecto en ella el que jo hauria volgut fer, una cosa que els pares hauríem d’evitar. Bé, de totes maneres, ella toca el piano perquè també li agrada molt. SD: És un enamorat de Schubert. XB: Sí, entre d’altres... De les sis-centes can- çons que Franz Schubert va compondre, la 90 • REVISTA MUSICAL CATALANA majoria parlen d’amor en començar i, a poc a poc, deriven cap al dolor. Per això m’agrada Schubert: em fa present el delicat equilibri que a la vida hi ha entre felicitat i tragèdia, entre amor i pena. Més enllà de la preciosa musicalitat, aquestes cançons et transmeten perfectament la situació que es viu, com per va descobrir. A casa hi havia òpera italiana o òpera francesa i així vaig començar a endinsar-me en Wagner. I, malgrat que hi ha unes òperes que m’agraden més que d’altres, Lohengrin és l’òpera de la meva vida. Sempre que la fan en algun teatre proper miro d’anar-hi. Tristany i Isolda està molt bé i amb el Parsifal m’ha passat una cosa ben curiosa: no m’havia agradat mai amb aquesta òpera i en fer 50 anys, de cop i volta, vaig entendre-la, em va fascinar i obsessionar tant que ara pràcticament només escolto Parsifal. En entrar a la maduresa de la vida vaig quedar completament seduït pels encants de l’última òpera que Wagner va compondre. SD: Quins moments entranyables ha viscut al voltant de la música? XB: Tinc una especial predilecció per la Carmen de Bizet cantada per Josep Carreras, perquè quan la Fundació Josep Carreras creada contra la lluita de la leucèmia va fer el seu vint-i-cinquè aniversari, em va encarregar un documental sobre la Fundació. Vaig agafar l’ària de "La fleur que tu m’avais jetée” de Carmen per il·lustrar el repte que la vida havia llançat al cantant en forma de malaltia i ell el retornava a la societat i a la ciència –que tant l’havia ajudat– en forma de flor. "La fleur que tu m’avais jetée” em va servir com a pretext i excusa d’aquest documental que es diu precisament així, La fleur. Es va estrenar al Gran Teatre del Liceu i es va projectar a totes les televisions del món. Estem molt contents de com va anar. A més, em va permetre conèixer el meu ídol, Josep Carreras, que encara ho és més després d’haver-lo conegut de prop. SD: Quina és la funció de la música? exemple a La bella molinera, que comença tot molt alegre quan el camperol la veu i s’enamora i després ja es percep musicalment com apareix la gelosia, la desesperació i, al final, la mort. Són unes cançons tristes, però delicadament precioses. SD: Tal com passa a les seves novel·les, en les quals l’amor també porta al dolor... XB: Sempre. És una constant en les meves novel·les precisament perquè Schubert em va ensenyar el camí, em va donar la pista. SD: I com descobreix Wagner? XB: Hi ha un moment que un poeta amic de la família, en Francesc Garriga, ens el XB: La música subratlla els nostres sentiments. El poder evocador de la música és tan gran i immediat que emociona més ràpidament que un llibre, un quadre, un edifici o una escultura. Alhora crec que és el llenguatge que ens serveix per entroncar-nos i connectar-nos amb aquells éssers estimats que ja no hi són. Aquesta connexió cadascú la fa amb la música que li agrada, l’un escoltant Schubert, Wagner o Haydn i un altre escoltant Frank Sinatra, The Beatles o Els Amics de les Arts. He arribat a la conclusió que la vida són dues coses: intentar que sigui el màxim de llarga possible i ser el màxim de feliços possible mentre som vius, i en aquesta felicitat, la cultura, la música i les emocions juguen un paper definitiu. Si ens blindem als sentiments, no vivim. Per viure de veritat, l’emoció i la cultura resulten vitals. Si tots escoltéssim la música amb el cor, hi hauria menys odi al món. 91 Palau de la Música Catalana On la música et transforma Philippe Jaroussky, contratenor —Lieder de Schubert i Schumann Dimarts, 14.01.20 Grigory Sokolov, piano Dimarts, 18.02.20 Sonya Yoncheva, soprano —Ad una stella Dimarts, 31.03.20 Cecilia Bartoli, mezzosoprano —El Barroc de Vivaldi Gustavo Dudamel & Mahler Chamber Orchestra —Fidelio de Beethoven Joyce DiDonato & Il Pomo d’Oro —My favorite things Dimecres, 13.05.20 Dimarts, 14.04.20 François-Xavier Roth & Les Siècles —La consagració de la primavera d’Stravinsky Dilluns, 20.04.20 Faust, Queyras Widmann & Aimard —Quartet per a la fi del temps de Messiaen Dimecres, 03.06.20 Anne-Sophie Mutter & friends —Beethoven i Widmann Dijous, 30.04.20 Divendres, 03.04.20 Descomptes per a menors de 35 anys, grups i packs a mida d’entrades. Consulta tota la programació a www.palaumusica.cat 93 295 72 07 | taquilles@palaumusica.cat Amb la col·laboració de: