Revista Musical Catalana. Núm. 372 Maig 2020- Agost 2020
Editorial, per Albert Torrens/ Passacaglia, per Pere Andreu Jariod/ Efemèrides/ Actualitat musical/ La màquina del temps/ els oficis de la música: Mireia Capdevila/ Celebrant els 100 anys de l'Orquestra Pau Casals/ De llunyanes terres: Un cementiri a Brooklyn, per Antoni Pizà/ A 4 bandes: Gravar CDs avui, per Pere Andreu Jariod/ Entrevista: Joyce diDonato: la veu més versàtil, per Albert Torrens/ Reportatge: Joan Brudieu: el músic de les muntanyes, per Francesc Xavier Alern/ Actualitat: Les perspectives del Palau, per Albert Torrens/ Reportatge: el Museu Isaac Albéniz de Camprodon, per Jorge de Persia/ L'aspecte solidari de l'orquestra/ La jove orquestra simfònica de Barcelona: 5 anys d'il.lusió, per Martí Sancliment/ L'actualitat: L'esperit del Festival de Torroella, per Lourdes Morgades/ Dossier: Robert Gerhard: 50 anys de la seva mort: Un compositor a l'avantguarda, per Carlos Duque. Gravant Gerhard, per Javier Pérez Senz. Gerhard: l'intel.lectual humanista, per Ana Maria Dávila./ Reflexió: l'el.loqüència del silenci i altres paradoxes del significat musical, per Jacobo Zabalo/ Ànima del so: Xavier Puertas: la corda fonamental, per Josep Barcons i Palau/ La casa dels cants: La família coral de l'Orfeó Català. Descobreix els projectes de la pròxima temporada 2020-21, per Martí Marimón/ Els nostres cors/ Susana Serrano: un nou impuls per al projecte Palau Vincles, per Martí Marimon/ Actualitat: l'etapa moderna de la Revista Musical Catalana disponible al CEDOC en format digital/ Alba G. Corral il.lustra el llibre de la temporada 2020-21/ El compositor: Johan Sebastian Bach, l'univers fet partitura, per Pep Gorgori/ Escenaris del món: Festival d'Ais de Provença: Paradís musical a la Provença, per Toni Colomer/ Catalunya música: el compositor de la setmana dedicarà cinc programes a Hèctor Parra, per Sílvia Díaz/ Catalunya música digital/ Accents/ Música encreuada/ Fons musicals de Catalunya (18): El fons de partitures de l'Orfeó Català conservat al CEDOC, per Marta Grassot/ Investigadors, per Aurèlia Pessarrodona/ Melòmans: Armand Puig ;La música restaura l'ànima, per Sílvia Díez.
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
REVISTA MUSICAL CATALANA NÚM. 372 372 598003 PALAU VINCLES 9 771887 CASA DELS CANTS MAIG - AGOST 2020 | 6€ 00372 LA + FESTIVAL DE TORROELLA 40 ANYS DE LA MILLOR MÚSICA JOYCE + MUSEU ALBÉNIZ UN SECRET DE CAMPRODON DiDONATO UNA MEZZOSOPRANO POLIFACÈTICA DOSSIER UN CINQUANTENARI PER REIVINDICAR ROBERT GERHARD EDITORIAL Albert Torrens Director AL TANCAMENT d’aquesta edició ens trobem immersos En aquests temps difícils, resulten inspiradores les paraules en unes circumstàncies extraordinàries, inimaginables fa que va escriure en la seva única col·laboració signada en aquestan sols unes poques setmanes i de conseqüències impreta Revista –va col·laborar més sovint a «Mirador»–, en un doble visibles, tant a curt com a llarg termini. Encara a cop canúmero especial (setembre-octubre del 1922) dedicat a Felip lent, però, ja resulta evident que seran globals i duradoPedrell, que acabava de morir: “L’artista no és sols un místic, res. La irrupció de la COVID-19 causa estralls en forma de visionari, de la bellesa, però encara i ademés un home de sentits crisi sanitària, econòmica i també d’una manera molt vivents i tremidors, i l’obra vista en somni encén al fons de l’esperit trasbalsadora en l’àmbit cultural, i un neguit que no s’apaga sinó quan ella, el sector de la música en viu, de naperfeta, esdevé magníficament present i turalesa sempre fràgil, ja ha rebut manifesta als sentits corporals”. un cop –com a mínim– molt greu. D’altra banda, l’estiu ja truca a la Malgrat que els equipaments s’han porta i els festivals, que podrien ser reinventat per fer arribar els seus dels primers a reprendre l’anhelada continguts a través de les xarxes i normalitat, s’enfronten segurament a Les informacions el col·lectiu de músics –amb conla seva edició més difícil. Per això cenpublicades en aquest trovèrsies– lluita per mantenir trem la nostra mirada en aniversaris número de la Revista l’ànim amb actuacions espontàrodons, com el quarantè del Festival eren correctes en fer el nies, l’anècdota no pot amagar la de Torroella i el desè que havia de celegravetat de la situació. Tampoc brar el Festival de Música Antiga dels tancament de l’edició. com a mitjà de comunicació que Pirineus (FEMAP) que, a més, celePerò a causa de les som, aquesta vegada no podem esbrava els cinc-cents anys del composicircumstàncies exceptar segurs d’arribar puntuals als tor Joan Brudieu. Així mateix, propocionals que travessem, nostres lectors i, en tot cas, la insem el Festival d’Ais de Provença a la som conscients del risc certesa plana sobre bona part del secció Escenaris del Món i dediquem que anunciem. Amb tot, creiem un reportatge al Museu Albéniz de que pateixin canvis. convenient oferir els continguts Camprodon. També destaquem la que havíem estat preparant fins programació del Palau de la Música avui i treballem intensament per entre les noves temporades que ja seguir i fer-vos seguir de prop els esdeveniments. Així, la s’han començat a presentar, conjurades entre totes que la culmezzosoprano americana Joyce DiDonato, malauradatura sigui l’únic virus que ens permetem d’incubar. ment, no protagonitzarà a Barcelona la doble cita –al LiPer a tothom són dies de males notícies, d’expectatives ceu i al Palau– que tenia prevista, i amb motiu de la qual frustrades i d’incerteses. Però davant la sensació d’apocavam parlar-hi fa unes setmanes. Però mantenim l’homelipsi tal vegada inevitable, ens cal mantenir més que mai la natge al compositor Robert Gerhard, que ens havíem commirada esperançada en el futur i evitar que la paràlisi del promès a reivindicar, i presentem un dossier que en recull país no ens impedeixi d’avançar ja des d’ara en la resolució dades biogràfiques, una selecció discogràfica i el testimodels problemes, convençuts de l’esforç col·lectiu i confiats ni dels qui el van conèixer. que tot anirà bé. NOTA INFORMATIVA LES SECCIONS DESTACADES DE L’RMC 1 CATALUNYA MÚSICA 2 LA CASA DELS CANTS 3 A partir d’aquest número ampliem la col·laboració amb Catalunya Música, l’emissora de música clàssica de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, a la qual dediquem dues pàgines que ens permetran conèixer més a fons les novetats d’una programació divulgativa i informativa que aposta, aquesta temporada, per una obertura musical i de continguts. Les pàgines dedicades a l’actualitat de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música ofereixen una mirada detallada a l’activitat dels cors de l’entitat al llarg de la propera temporada de concerts, així com una entrevista a Susana Serrano, gerent del projecte Palau Vincles que es troba en procés de renovació per agafar un nou impuls. D’acord amb l’alternança entre tres institucions –la Biblioteca de Catalunya, la Universitat Autònoma de Barcelona i el Centre de Documentació de l’Orfeó Català– iniciada al número anterior, el CEDOC s’estrena en aquest amb un article que presenta en línies generals el fons de partitures que l’Orfeó Català ha anat documentant d’ençà dels seus inicis. IFMuC EDITORIAL ................................................................... 3 PASSACAGLIA .......................................................... 6 WWW.REVISTAMUSICAL.CAT A 4 BANDES .............................................................. 10 Núm. 372 • Maig-Agost 2020 6a Època • Any XXXVI www.revistamusical.cat facebook.com/ revistamusicalcatalana EN PORTADA Edita: Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana twitter.com/RevistaMusCat REPORTATGE Instragram/revistamusicalcat Direcció: Albert Torrens direcciormc@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Redacció: Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 Col·laboren en aquest número: Francesc Xavier Alern, Josep Barcons, Antoni Colomer, Jaume Comellas, Ana María Dávila, Sílvia Díez, Carlos Duque, Albert Ferrer Flamarich, Miquel Gené, Pep Gorgori, Marta Grassot, Pere Andreu Jariod, Martí Marimon, Javier Pérez Senz, Jorge de Persia, Aurèlia Pessarrodona, Roger Pibernat, Santi Riu, Quim Roser, Martí Sancliment, Albert Torrens, Lluís Trullén, Eduard V. Patsi i Jacobo Zabalo. Publicitat: Albert Torrens direcciormc@palaumusica.ca Tel.: 93 295 72 26 JOYCE DIDONATO La veu més versàtil ............................................................. 12 JOAN BRUDIEU Mariona Carulla i Font, presidenta c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 932957200 Telèfon d’atenció al client: 902442882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat www.orfeocatala.cat Realització editorial: www.som.cat Coordinació: Sílvia Díez i Toni Quero Disseny editorial: Cristina Ristol Impressió: Novoprint El músic de les muntanyes ........................................ 18 ACTUALITAT LES PERSPECTIVES DEL PALAU La temporada 2020-21 ............................................... 22 REPORTATGE EL MUSEU ISAAC ALBÉNIZ DE CAMPRODON Un fons documental de gran interès ......................... 26 REPORTATGE LA JOVE ORQUESTRA SIMFÒNICA DE BARCELONA Distribució UDL Libros Cinc anys d’il·lusió ...................................................... 30 Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Membre de l’APPEC Membre de CEDRO Versió digital: iQuiosc.cat ACTUALITAT FESTIVAL DE TORROELLA L’espertit del Festival en la quarantena edició....... 34 DOSSIER ROBERT GERHARD (1896-1970) 50 ANYS DE LA SEVA MORT Portada: Joyce DiDonato Foto: Simon Pauly Un compositor a l’avantguarda ....................... 40 Gravant Gerhard................................................ 44 L’intel·lectual humanista..................................... 48 REFLEXIÓ L’ELOQÜÈNCIA DEL SILENCI Amb el suport de: i altres paradoxes del significat musical..................... 52 L’ÀNIMA DEL SO XAVIER PUERTAS Els articles publicats a la «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. La corda fonamental ................................................. 56 LA CASA DELS CANTS LA FAMÍLIA CORAL EN LA NOVA TEMPORADA DEL PALAU .................. 62 ELS NOSTRES CORS ........................... 66 SUSANA SERRANO ............................ 68 JOHANN SEBASTIAN BACH L’univers fet partitura .............................................. 72 38 getty EL COMPOSITOR ESCENARIS DEL MÓN FESTIVAL D’AIS DE PROVENÇA Paradís musical a la Provença ................................. 74 EL COMPOSITOR DE LA SETMANA dedicarà cinc programes a Hèctor Parra ............... 78 ACCENTS ......................................................... 80 26 joan castro CATALUNYA MÚSICA 30 MÚSICA ENCREUADA ............................ 87 FONS MUSICALS ........................................ 88 MELÒMANS ARMAND PUIG Teòleg i escriptor ...................................................... 90 La no té banstra Revist a da Escol sonora. t a la al nos tre we b 68 COL·LABOREN EN AQUEST NÚMERO Ana María Dàvila periodista especialitzada en l’àmbit cultural, i particularment en temes de música, ens descobreix la faceta més humana del compositor Robert Gerhard mitjançant els seus familiars i amics. Jorge de Persia s’ha especialitzat en l’estudi de la música en les cultures i les societats espanyola i catalana. És el responsable del Museu Isaac Albéniz de Camprodon i ens presenta aquest fons documental de gran interès. Lourdes Morgades periodista cultural i responsable de continguts del Festival de Torroella de Montgrí, s’endinsa en l’esperit musical de Torroella i el Festival, que celebra la 40a edició. Francesc Xavier Alern és doctor en musicologia. Combina la docència com a professor associat a la UAB amb la interpretació, la recerca i la crítica musical. Ens parla de Joan Brudieu, un dels compositors més importants del Renaixement Carlos Duque és compositor de música de cinema i televisió i doctor en composició musical per la Universitat de Huddersfield. Centra la seva investigació en la música per la imatge i en la vida i l’obra de Robert Gerhard. a . bofill INVESTIGADORS ....................................... 89 PASSACAGLIA text Pere Andreu Jariod QUE CURIÓS! LA FANTASIA DE WALT DISNEY EL TRAVEL SAX I EL POCKETPIANO NOUS INSTRUMENTS NASCUTS A CATALUNYA DOS PROJECTES TECNOLÒGICS, tots dos impulsats des de casa nostra, han revolucionat el món dels instruments musicals aquests últims temps, concretament en el món del saxo i el piano. Tots dos tenen com a objectiu principal facilitar l’estudi i la pràctica d’aquests instruments, en qualsevol lloc. Només cal un dispositiu electrònic associat, ja sigui un mòbil o un ordinador. No volen substituir, en cap cas, el piano ni el saxo originals, sinó esdevenir-ne un complement. A més, ambdós han buscat que l’experiència de tocar aquests nous instruments electrònics 6 • REVISTA MUSICAL CATALANA s’acosti al màxim possible als originals, tant pel que fa al tacte com al so. Ramon Mañas és l’impulsor del Travel Sax, mentre que Josep Bergadà va idear el PocketPiano. Ells en són els ideòlegs, però al darrere hi ha molta gent, molts assajos i prototips diversos, que finalment han donat com a fruit dos instruments electrònics que han generat interès en molts països i que aquest any es comencen a comercialitzar i distribuir arreu del món. Més informació: ja.cat/travelsax | pocketpiano.com. EL 13 DE NOVEMBRE DE 1940 S’ESTRENAVA aquest gran homenatge que Walt Disney va dedicar a la música clàssica. Una pel·lícula concert. Un projecte ambiciós... i arriscat. Sense diàlegs, només música, il·lustrada amb dibuixos animats. I Mickey Mouse, com a generador i motor del projecte, en el rol d’aprenent de bruixot. Amb les presentacions de Deems Taylor i la música interpretada per Leopold Stokowski al capdavant de l’Orquestra de Filadèlfia. Riquesa visual i també de so, enregistrat en diversos canals d’àudio. Un sistema innovador, batejat amb el nom de fantasound, que va obligar a condicionar els teatres on es va projectar la pel·lícula durant els primers mesos. EFEMÈRIDES 20 50 S’han complert de la mort del músic Xavier Turull. Deixeble de Joan Massià, Yehudi MeANYS nuhin i Antoni Brossa, Turull va destacar com a intèrpret de violí, compositor i pedagog musical. En aquest últim àmbit va ser catedràtic de violí i director del Conservatori Municipal de Música de Barcelona. Compleix la Federació Corals Joves de Catalunya, que va començar la seva activitat durant el ANYS curs 1969-70 sota el nom de Grups Intermedis de Catalunya format pels joves provinents de les corals infantils. Distingida amb el Premi Nacional de Cultura Popular, l’any 2000 va adoptar el nom actual i el 2015 es va refundar. De l’estrena del Concierto de Aranjuez de Joaquín Rodrigo. La primera audició va tenir lloc al Palau de la Música Catalana. El solista fou Regino Sainz de la Maza, acompanyat per l’Orquestra Filharmònica de Barcelona, dirigida per César de Mendoza ANYS Lasalle. Del naixement a Barcelona de Concepció Supervia i Pascual –més coneguda com a Conxita Supervia–, una de les més grans mezzosopranos del nostre país. Va dur a terme una carrera internacional molt important, que es va veure truncada per una mort prematura, ANYS amb només 40 anys. 80 125 EL TRESOR UN VIATGE DE 400 ANYS sara guastevi - museu de la música de barcelona El Museu de la Música de Barcelona disposa d’un conjunt de tres instruments de corda polsada únics al món. Els fa singulars que tots tres són del primer terç del segle XVII i provenir del mateix palau de la ciutat de València. Es tracta d’un llaüt i dos arxillaüts d’origen venecià en un estat de conservació excel·lent. Actualment s’exposen de manera conjunta en una de les vitrines del Museu. ACTUALITATMUSICAL ELS 24 CAPRICIS DE CERVELLÓ El compositor Jordi Cervelló ha enllestit no fa gaire els seus Capricis per a violí sol, un recull de peces que va iniciar cap a l’any 1996 i que ha anat completant en diferents etapes, sobretot aquests últims anys. L’editorial Boileau n’ha fet l’edició i el violinista Markus Placci els enregistrarà properament a la ciutat de Boston. VALLS TORNARÀ A TENIR ORGUE El taller del mestre orguener Gerhard Grenzing, al Papiol, està enllestint un nou orgue per a l’església de Sant Joan de Valls, que s’inaugurarà a final d’any. Aquest instrument, de 13 tones de pes i 14 metres d’alçària, tindrà 1.300 tubs i 22 registres –ampliables al doble–, i disposarà de tres teclats i un pedaler. El projecte es pot seguir a través del web orguevalls.cat. ADEU A JOSEP DOLCET El musicòleg va morir el 5 de març passat, als 58 anys. Dolcet, cofundador de l’editorial Tritò i col·laborador de diverses institucions musicals, entre les quals la «Revista Musical Catalana», va destacar especialment en la recuperació del patrimoni musical català del Barroc i el Classicisme descobrint i editant moltes partitures dels germans Pla, i de Terradellas, Carnicer o Sor, entre molts d’altres. SIDOKUS A LA XINA L’editorial People’s Music Publishing House ha adquirit la llicència per a l’edició i distribució a la Xina dels quatre volums editats fins ara de sidokus, els sudokus musicals ideats pels germans Bernat i David Puertas. Des que van aparèixer, l’any 2005, s’han venut més de 25.000 llibres d’aquests passatemps musicals, sobretot a Alemanya. 7 ELS OFICIS DE LA MÚSICA LA MÀQUINA DEL TEMPS “VEURE PER UN FORAT EL DIA A DIA DE BACH” 8 • REVISTA MUSICAL CATALANA MIREIA CAPDEVILA I CANDELL Girafulls NASCUDA A BARCELONA, VA ESTUDIAR flauta i piano i és llicenciada en història. La seva activitat principal és la recerca historiogràfica, tot i que no és la seva única ocupació. Des de l’any 2007 es dedica de manera professional a passar pàgines de partitures, en concerts amb presència de piano. En pot fer una vintena per temporada. S’autoanomena girafulls, a partir de l’adaptació al català del terme anglès page turner. La Mireia va començar al Palau substituint Montserrat Badal, la seva professora de flauta i qui des de feia més de vint anys es dedicava a aquesta funció al Palau. Més endavant la van anar cridant també d’altres escenaris, com L’Auditori, el Liceu i d’algun festival d’estiu. Descriu la feina com una activitat de molta responsabilitat, però amb poca visibilitat, i es considera una afortunada de poder viure la música des d’un lloc privilegiat. CELEBRANT ELS 100 ANYS DE L’ORQUESTRA PAU CASALS michal novak Conxita Garcia jordi borràs Per a la directora del Cor del Gran Teatre del Liceu, Conxita Garcia, Johann Sebastian Bach és un dels seus compositors de capçalera. “És un personatge que m’encurioseix molt. M’agradaria saber com gestionava el temps per compondre, com creava amb el poc temps que tenia, i a més amb la complexitat de la simbologia i la numerologia que s’amaguen al darrere de les seves obres. Com s’ho feia?” Aquest, però, no és l’únic dubte que voldria resoldre. També donaria el que fos per saber “com sonava la Passió segons sant Mateu a Leipzig, a la seva època, amb la utilització del gran orgue; en realitat com sonava tota la música antiga”. Per a Conxita Garcia, el compositor barroc alemany és present en la seva vida, tot i les seves obligacions dins l’àmbit operístic. “Quan necessito escoltar una cosa equilibrada, em poso Bach, i de seguida em centra. I m’atrau molt també el swing, el ritme que trobes en la seva música”. LA FUNDACIÓ PAU CASALS HA ORGANITZAT UNA SÈRIE D’ACTIVITATS i concerts per celebrar el centenari del primer concert de l’Orquestra Pau Casals. El tret de sortida serà un acte de presentació el 17 de juny al CaixaForum de Barcelona, amb la presència de Marta Casals Istomin. El dia 18 el violoncel·lista Steven Isserlis i la pianista Connie Shih actuaran en la Diada Pau Casals, que cada any té lloc al Palau de la Música Catalana. I els dies 19, 21 i 22 de juny l’Auditori de Barcelona acollirà els Concerts del Centenari. Hi actuaran, per aquest ordre, la Camerata Salzburg, amb el violoncel·lista Edgar Moreau com a solista; l’Orchestra of the Age of Enlightenment, amb la presència del pianista Stephen Hough i direcció de Sir Mark Elder, i l’Orchestre de París, amb 18 DE JUNY el violinista Christian STEVEN ISSERLIS Tetzlaff i Hanny Lintu I CONNIE SHIH AL PALAU DE LA com a director. El 10 de MÚSICA juliol l’Orquestra Camera Musicae, dirigida per Jordi Mora, oferirà un concert a l’aire lliure al Vendrell. I el mateix conjunt, dirigit per Salvador Mas, actuarà al Palau el 13 d’octubre, en el Concert del Centenari de l’Orquestra Pau Casals; serà el mateix dia, al mateix escenari i amb el mateix programa que fa cent anys. També a l’octubre s’inaugurarà una exposició simultània al Museu Pau Casals del Vendrell i al Museu de la Música de Barcelona. Més informació: 2020. paucasals.org. DE LLUNYANES TERRES ANTONI PIZÀ UN CEMENTIRI A BROOKLYN O QUI VA INVENTAR EL JAZZ CARTA OBERTA A FAVOR DE LA CULTURA Fins a 95 Premis Nacionals de Cultura, entre els quals hi ha músics catalans, com Jordi Savall, Antoni Ros Marbà, Benet Casablancas, Josep Colom o el Quartet Casals, entre d’altres, han signat una carta adreçada als responsables polítics de Cultura demanant-los que “prenguin mesures urgents, immediates i dotades de concreció pressupostària”, com a conseqüència de la crisi generada per la COVID-19. NITS DE JAZZ A LA PEDRERA El terrat de La Pedrera tornarà a acollir actuacions de jazz a l’estiu, gràcies a La Pedrera Jazz 2020. Seran catorze propostes, els divendres i dissabtes al vespre, entre el 12 de juny i el 12 de setembre. La iniciativa, impulsada per la Fundació Catalunya La Pedrera, vol donar protagonisme especialment als joves músics catalans. LA MÚSICA DE CLAUDI S. GRAFULLA (MENORCA, 1812-NOVA YORK, 1880), L’IMPROBABLE INVENTOR DEL JAZZ, CONTINUA ESSENT TAN POPULAR ARA COM AL SEGLE XIX. Com tantíssims altres turistes, fa uns anys a Viena vaig voler anar al Cementiri Central per veure les tombes de Schubert, Beethoven i la família Strauss. I fa temps, a París, també vaig visitar el Père Lachaise per veure els sepulcres de Chopin, Bizet i Jim Morrison. Possiblement els cementiris de Nova York no tenen les lluminàries musicals de Viena o París, però els qui visitin NY, ara que s’apropa el bon temps, es poden aventurar a anar al bellíssim Cementiri de Green-Wood, al barri de Brooklyn. Un dels grans que hi descansa és Leonard Bernstein. Un altre –menys conegut, però d’importància cabdal– és Claudi S. Grafulla. Nascut i format musicalment a Menorca, el 1838 va emigrar als EUA. Les seves facultats com a intèrpret, director, arranjador i compositor de música per a banda militar eren tals que, durant prop de quaranta anys, a més de participar professionalment en desfilades i maniobres, va organitzar uns popularíssims concerts i balls en què es tocava música seva, fragments d’òperes i sobretot tota mena de melodies ballables. La seva música, sorprenentment, no només es continua tocant tant o més que fa gairebé dos-cents anys, i a Youtube trobareu centenars –ho heu entès bé– d’enregistraments de les seves obres, sinó que ara fins i tot és considerat un predecessor del jazz. Alguns, hiperbòlicament i erròniament, han arribat a dir que Grafulla va ser “l’inventor” del jazz. No serà tant, francament. El que sí que va fer aquest menorquí és posar de moda el quick step: un arranjament sincopat, i per tant ballable, de melodies d’òpera. Escolteu, si no, la seva versió del Freischütz de Weber. És improbable que algú faci tot el camí fins al Cementiri Green-Wood a Brooklyn just per veure la modestíssima tomba d’aquest músic menorquí, però a pesar que avui dia ningú no en recorda el nom –és cert–, la seva música continua essent interpretada per pràcticament totes les bandes de música dels EUA. I això, crec jo, no és poc. Antoni Pizà (Felanitx, Mallorca, 1962) és professor al Centre de Postgrau de The City University of New York i director de la Foundation for Iberian Music, centre integrat a la mateixa universitat. Ha publicat nombrosos llibres i articles sobre la música de les Balears, entre molts altres temes, i diversos reculls d’assaigs periodístics. El seu darrer llibre és Música de jazz: conferències de 1935 de Baltasar Samper (2019). FESTIVAL PAU CASALS DEL VENDRELL Del 10 al 22 de juliol el Vendrell celebrarà la 40a edició del seu festival d’estiu amb un seguit de concerts i activitats. Enguany, a més, coincideix que la ciutat és la Capital Catalana de la Cultura i per això han titulat el festival Pau Casals al Vendrell, tot dedicant una atenció especial als aniversaris de l’Orquestra Pau Casals i de Beethoven. SCHUBERTÍADA Vilabertran acollirà del 14 al 30 d’agost una nova edició del festival que dedica a Schubert. Els dos eixos principals seran la cançó poètica i el quartet de corda. Hi destaca la presència d’artistes habituals, com Matthias Goerne o Juliane Banse, i quartets de corda com els Casals, Quiroga, Gerhard o Cosmos. Dos dels concerts es faran per primer cop a Castelló d’Empúries. 9 A 4 BANDES GRAVAR CED A LA INDÚSTRIA DISCOGRÀFICA HA VISCUT, I ENCARA VIU, EN TRANSFORMACIÓ CONSTANT. MOLTES BOTIGUES HAN TANCAT I LA MAJORIA DEL CONSUM MUSICAL ES FA ACTUALMENT A TRAVÉS D’INTERNET, ESPECIALMENT DES DELS DISPOSITIUS MÒBILS. Però... ¿té sentit avui dia continuar enreg ARNAU TOMÀS Violoncel·lista MARTÍ FERRER Cofundador de Ficta Edicions “Potser sí que el CD físic s’extingirà, però les gravacions s’han de poder seguir fent, perquè la interpretació està en evolució permanent” Defenso el disc, no només pel fet de gravar-ne. Com a consumidor de música clàssica, crec que és fonamental disposar a casa de gravacions, en el format que sigui. Considero ideal i molt saludable que tothom pugui tenir accés als enregistraments. També és cert que hi ha menys consumidors de CD físics. De fet, actualment els intèrprets venem els discos quasi exclusivament als concerts. Són “Fer enregistraments de qualitat, tant de recuperació patrimonial com de compositors emergents, és clau per a la promoció de l’obra i del creador” Quan parlem de recuperació patrimonial i de compositors emergents, que són dos pilars fonamentals del que fem a Ficta, fer enregistraments de qualitat d’aquesta música és clau per a la promoció de l’obra i del creador. Cal que sigui de qualitat, perquè especialment en la recuperació del patrimoni musical català és possible que siguin la versió de referència (i única) durant molt de temps. Aquests enregistraments haurien de desvetllar l’interès de programadors i intèrprets per 10 • REVISTA MUSICAL CATALANA com un souvenir, un record. A mi m’agrada molt més gravar que fer concerts. Si pogués, em dedicaria només a produir discos. A la sala de gravació aprens les obres com mai, la convivència amb la peça és molt més intensa que quan la toques en concert. També la figura del tècnic hi és molt important: ha de ser crític, però alhora tenir una sèrie de qualitats –com ara conèixer la psicologia dels intèrprets–, no només una bona oïda. Potser sí que el CD físic s’extingirà, però les gravacions s’han de poder seguir fent, perquè la interpretació està en evolució permanent. És bo que cada generació tingui l’oportunitat de gravar. Ara ens toca a nosaltres, però jo espero que generacions futures puguin dir-hi la seva, i deixar enregistrat també el que pensen de Beethoven o Haydn, igual que nosaltres hem pogut aprendre de les gravacions antigues. Això no pot morir i jo crec que no morirà. aquelles obres i alhora posar-les a disposició del gran públic. El disc compacte és un objecte que les plataformes de distribució digital per descàrrega o streaming no han aconseguit eliminar del tot, malgrat que cada cop és més difícil distribuir-los i comprar-los. El CD, moltes vegades, s’adquireix com a record tangible d’aquell moment inoblidable d’un directe i ens permet connectar una mica més amb l’intèrpret. De fet, s’ha convertit, en molts casos, en una eina de promoció d’aquest. La distribució digital és fantàstica perquè ens permet fer arribar la nostra música i els nostres intèrprets arreu, on no arribaria mai un CD físic. Es perd una part important de l’experiència de tocar, llegir, olorar l’objecte, però s’arriba molt més lluny. Text P. A. Jariod DÉS AVUI Quan pensem en el món de l’enregistrament de la música clàssica, de seguida ens venen al cap dues figures emblemàtiques, que exemplifiquen dues visions absolutament oposades. D’una banda, Glenn Gould, el pianista canadenc que va deixar de fer concerts per dedicar-se exclusivament a produir discos. Al costat contrari hi hauria Sergiu Celibidache, el gran director romanès, absolutament crític amb tot allò que no fos la música viscuda en directe. Actualment són pocs els músics professionals que no vulguin deixar testimoni per a la posteritat de les seves interpretacions. istrant discos? HUGO ROMANO “Crec que les grans aplicacions en streaming haurien d’oferir la mateixa qualitat de so que un CD i no música tan comprimida com fan ara” Productor musical El CD, malgrat la seva qualitat, ha anat perdent adeptes. La majoria de la gent s’ha rendit a la practicitat de les aplicacions en streaming (Spotify, iTunes, Tidal...), on tot sembla estar disponible, a qualsevol lloc i en qualsevol moment. Els propis fabricants han contribuït a l’extinció d’aquest format: cada vegada menys ordinadors disposen de reproductor de CD, DVD o Blu-ray. No veig cap problema en SALVADOR MAS Director d’orquestra l’evolució dels formats, però sí que crec que les grans aplicacions en streaming haurien d’oferir la mateixa qualitat de so que un CD i no música tan comprimida com fan ara. Sí que em preocupa, d’altra banda, que la majoria de la gent que conec, incloent-hi alguns músics, no tinguin un sistema d’alta fidelitat a casa, on poder gaudir de l’escolta d’un àlbum ben produït, i sí que disposin, en canvi, d’un altaveu mono bluetooth; o que utilitzin els altaveus de l’ordinador o del mòbil per “escoltar” música. Personalment, prefereixo produir música per a aquells que la valoren i l’escolten amb un bon sistema d’alta fidelitat o, com a mínim, amb uns bons auriculars. Vull pensar que el futur passarà per un llibre ben editat, amb un codi de descàrrega de fitxers d’àudio d’alta resolució. “Allò que escoltem en un disc no és música pròpiament dita. Sabem del cert que no hi ha cap micròfon que pugui captar tota la realitat musical” Per a mi no té sentit d’enregistrar discos, perquè aquesta no és una activitat musicalment genuïna. Allò que escoltem en un disc no és música pròpiament dita. Sabem del cert que no hi ha cap micròfon que pugui captar tota la realitat musical: no pot captar tots els harmònics que pot captar l’oïda humana i no pot reduir ni reproduir l’espai on la música s’esdevé; només pot captar una part de la realitat. Si el tempo és funció de l’espai i dels harmònics, a més d’altres paràmetres, l’audició de discos no pot ser una activitat pròpiament musical. Aquests, doncs, no són més que un producte industrial com qualsevol altre. Fins i tot en el cas de l’enregistrament d’un concert, no deixa de ser una fotografia sonora d’allò esdevingut en un moment determinat; o un document il·lustratiu d’una praxi concreta. Ara bé, l’audició de discos ha anat influint en la consciència passiva del públic, que progressivament va esdevenint menys musical, perquè va perdent el contacte i el sentit, amb l’oïda i la consciència desperts, amb i del fet musical, i s’ha anat acostumant passivament a aquesta ficció de la realitat. De fet, a causa de la mancança tècnica intrínseca de l’enregistrament, hom tendeix a executar la música més ràpidament que el que l’espai real demana; els músics (i els crítics) n’acaben donant per bo el resultat i l’incorporen acríticament; així és com es va creant una nova tradició... això sí, més brillant i “atlètica”, per dir-ho així, però menys musical. No només són sons o notes, allò que fem; la música, quan ho és de debò, és alguna cosa de molt més transcendent. 11 ENTREVISTA JOYCE DiDONATO LA VEU MÉS VERS “Cada vegada que poso els peus dalt d’un escenari suposa ÀTIL 13 simon pauly un privilegi” simon pauly Joyce DiDonato assegura que cantar Rossini és sempre un repte i un esport extrem per als cantants. EN L’ESPAI DE QUINZE DIES LA MEZZOSOPRANO NORD-AMERICANA HAVIA D’ACTUAR EN DOS DELS PRINCIPALS ESCENARIS CATALANS, EL GRAN TEATRE DEL LICEU I EL PALAU DE LA MÚSICA. TOT I ELS DUBTES SOBRE AQUESTA VISITA, US OFERIM L’ENTREVISTA QUE LI VAM PODER FER RECENTMENT. text Albert Torrens · fotografies S.Pauly, B. Cooper i C.Singer É s una de les veus més ben valorades de la lírica actual i, com a tal, fa anys que volta el món acompanyada pels millors músics i dirigida per les batutes més prestigioses. Guanyadora –entre d’altres– del segon premi Operalia l’any 1998, el protagonisme internacional li va arribar amb òperes de Händel, Mozart i bel canto, que no va trigar a deixar plasmades en una àmplia discografia que també inclou altres gèneres. Havia d’arribar a Barcelona procedent de Nova York, on ha passat una llarga temporada com a artista resident al Carnegie Hall i ha participat en produccions d’Agrippina i Werther, a banda d’oferir-hi un recital i diverses classes magistrals. En la seva última actuació a la capital catalana, ara fa tres anys, va presentar un projecte personal i multidisciplinari a l’entorn de la naturalesa del conflicte i la reconciliació nascut com a resposta als atacs terroristes de París el novembre del 2015. JD: Cada vegada que torno a un rol, hi aporto experiència nova, però també una veu i un cos diferents, de manera que bàsicament he de començar de zero. Tinc moltes ganes d’interpretar Semiramide després d’haver fet Agrippina (un altre repte fort) i fer-ho en versió de concert, en què el cant pot estar completament al servei de la música, que crec que en realitat subratllarà el dramatisme de l’obra. AT: Què opina de les versions de concert i com reacciona, en aquests casos, per treure el millor de la partitura i de vostè mateixa? JD: Són un luxe, perquè tot es redueix a la veu. Sovint les versions de concert són més apassionants perquè podem arribar a una intensitat estrictament a través de la música, que de vegades en versions escenificades pot quedar disminuïda. AT: Tan sols es preveien dues funcions d’aquesta producció. Quan això passa, ¿es queda amb ganes de més o ho agraeix, ja que es tracta d’un títol esgotador? JD: Hi ha una dita antiga al món de l’espectacle que afirma que sempre has de deixar el públic amb ganes de més! M’encanta profundament aquest rol i m’agradaria cantar-lo una vegada i una altra, però tot té el seu moment. “BARCELONA ÉS UN DELS MEUS LLOCS PREFERITS DEL PLANETA” AT: Què fa diferent cada vegada que interpreta una de les seves òperes, i especialment Semiramide? gapane i el director Paolo Arrivabeni? ¿Hi ha coincidit, abans? JD: No he treballat mai abans amb Levy Sekgapane, però sí que he fet algunes coses –sobretot obres de bel canto– amb el mestre Arrivabeni i sempre ha estat un gran plaer. Coneix amb detall aquesta música i té tant d’instint que els assajos resulten gairebé innecessaris. simon pauly ALBERT TORRENS: Comencem parlant de Rossini, que és una de les seves credencials des de fa uns quants anys. Què és el més difícil que requereix del cantant? JOYCE DIDONATO: Tot el que escriu és un repte, i no hi ha marge d’error: això és el més emocionant de cantar Rossini. És com un esport extrem, però per a cantants. Particularment, el rol de Semiramide demana un cant eteri, però alhora molt dramàtic i declamat, així com una línia vocal molt tendra i un legato sostingut. Cal excel·lir a parts iguals en tot això, d’una manera que no cridi l’atenció per si mateixa, sinó que la dramatúrgia quedi plenament servida. AT: Què esperava del treball al costat del tenor Levy Sek- 15 2 1 Joyce DiDonato a la Metropolitan Opera de Nova York l’any 2012, a la pell de Sycorax amb The Enchanted Island. 2 La cantant com a Adalgisa de Norma. 3 4 Dos moments de la seva actuació a l’Agrippina de Barrie Kosky al Covent Garden. AT: Com seria el company d’escenari ideal? I quines qualitats són essencials en un bon director? JD: El company d’escenari ideal és algú que reacciona amb instint, que escolta amb atenció, que interpreta plenament, que assumeix riscos calculats i que té una generositat inherent que li permet comprendre que quan tots tenim èxit, la funció pot ser llegendària. Pel que fa al director, espero algú que pugui ajudar-me a trobar coses en la música i en mi mateixa que no puc trobar tota sola. No necessito ningú que m’expli- 1 qui com va l’òpera o em mantingui a tempo, sinó que vull algú que m’inspiri a ser encara més gran que el que jo pugui haver somniat. AT: El concert del Palau de la Música l’havia de dur a interpretar My favorite things, que inclou obres de Monteverdi, Gluck, Händel i Purcell. Podria sorprendre que aquests siguin els seus compositors favorits, quan vostè ha estat especialment aclamada per les seves interpretacions de bel canto... UN ANIVERSARI PER CELEBRAR Considerada la cantant més poderosa de la seva generació, DiDonato va fer cinquanta anys a principi de l’any passat, però assegura no sentir-se impressionada per la xifra rodona. “Certament, és una xifra desconcertant, però és una edat que no sento per dins en absolut. Estic orgullosa de 16 • REVISTA MUSICAL CATALANA tot allò que he viscut i sens dubte aquests cinquanta anys m’han portat més màgia, aventura, fascinació, riure i amor del que mai no hauria pogut predir! O sigui que sento que he viscut cada dia d’aquest camí com un premi. El meu únic pla per al futur és no mirar enrere”, diu. 3 JD: Ah, en realitat jo no diferencio entre bel canto i barroc: per a mi són essencialment una mateixa cosa i faig poca diferència entre tots dos. Händel ha estat un punt fort de la meva carrera des de bon començament i hi torno sempre amb regularitat i gran alegria. També m’encanta la possibilitat de continuar amb el renaixement de la música barroca que s’ha produït al llarg de la meva carrera musical. Trobo que, per a molts públics, encara hi ha molt per descobrir d’aquest repertori, i aquesta sensació potser m’ha passat menys cantant Rosina i Cenerentola, que també són rols que adoro. AT: Ha actuat amb Il Pomo d’Oro i Maxim Emelyanychev arreu del món. Com descriuria la seva relació amb ells i què és el que més li agrada o aprecia del seu treball conjunt? JD: Són col·laboradors vívids, atrevits, sensibles i generosos que ara coneixen bastant íntimament la meva manera de cantar, o sigui que hem creat un fort lligam mutu. Això fa de la interpretació una autèntica joia, perquè tots confiem implícitament els uns en els altres, cosa bill cooper 4 bill cooper 6 5 “ROSSINI ÉS COM UN ESPORT EXTREM, PERÒ PER A CANTANTS” que permet una gran possibilitat de crear música extraordinària plegats. AT: Havia de debutar en una sala de concerts molt especial i estimada pel públic català. ¿Ha tingut ocasió d’informar-se’n? ¿Com se sent quan ha d’actuar per primera vegada en un nou indret? ¿Sempre és emocionant o pot arribar a ser decebedor? JD: Gairebé sempre és fascinant. L’única decepció es pot produir si, en el primer contacte, l’acústica sembla que no jugui a favor nostre. Però no tinc cap mena de preocupació pel que fa al Palau, estic segura que hauria estat una nit màgica. AT: La coincidència d’aquests dos compromisos l’havia de dur a passar força temps a Barcelona durant els mesos d’abril i maig. Quina relació té amb la nostra ciutat? JD: És un dels meus llocs preferits del planeta, i hi ha una part de mi que la pot anomenar “casa meva”. Admiro molt la cultura catalana, però trobo molt a faltar els artistes que s’instal·laven tot al llarg de La Rambla, amb els seus vestits i la seva música, alhora que cada vegada s’hi obren més i més parades de talls de pizza. D’altra banda, el sol, el suc de taronja acabat d’esprémer i el guitarrista de la cantonada de la catedral continuen sent màgics per a mi. AT: És considerada la successora, entre d’altres, de Frederica von Stade, que fa pocs mesos va venir a Barcelona a oferir un recital amb 74 anys i després de gai- 5 DiDonato com a Didon a l’òpera Les Troyens de Berlioz. 6 Al Met va interpretar, també l’any 2012, Maria Stuarda i va recollir bones crítiques. DiDonato busca sempre ampliar el seu repertori. rebé deu anys de la seva retirada dels escenaris. ¿Se sent còmoda amb aquesta comparació? Què les fa semblants i què les diferencia, l’una de l’altra? JD: Ella sempre ha estat el meu primer i més significatiu ídol en aquesta feina. Té una humanitat i generositat incomparables. I per això la seva veu i el seu cant han arribat sempre directament al cor, sense enrenous ni pretensions. L’admiro més del que puc expressar i m’honora poder considerar-la una amiga. AT: Sempre ha estat molt inquieta a l’hora d’ampliar el repertori, cosa que li ha merescut l’aplaudiment de la crítica i una xifra d’admiradors sempre creixent. Quin dels seus compromisos futurs espera amb més il·lusió i per què? JD: Tots i cadascun, perquè cada vegada que poso els peus dalt d’un escenari suposa un privilegi. UN PROGRAMA ESPECIAL, AL PALAU El programa que havia elaborat DiDonato per al concert del 13 de maig al Palau de la Música es pot interpretar com una declaració amb majúscules de la seva versatilitat, si bé tan sols abasta un segle llarg de música i tenint en compte que la mezzo americana també domina, evidentment, àmbits molt allunyats de la música barroca. Amb el títol d’“Els antics” i “Els moderns”, el programa aplegarà dues parts que inclouen des d’àries i madrigals italians –sobretot de Monteverdi, però també de contemporanis seus i el divulgat Come again de Dowland– fins a algunes de les pàgines més cèlebres i alhora compromeses de l’òpera del segle XVIII –Hasse, Gluck i Händel. 17 REPORTATGE JOAN BRUDIEU (LLEMOTGES, CA. 1520-LA SEU D’URGELL, 1591) EL MÚSIC DE LES MUNTANYES VA SER UN DELS COMPOSITORS MÉS IMPORTANTS DEL RENAIXEMENT ACTIUS A CATALUNYA. AQUEST ANY SE’N COMPLEIXEN CINC SEGLES DE LA NAIXENÇA. text Francesc Xavier Alern La façana de la Seu d’Urgell on Brudieu va arribar el 1538, procedent de la diòcesi de Llemotges i on va ser director de la capella musical. Al costat, una recreació de laMUSICAL seva figura. 18 • REVISTA CATALANA A ro ge rp ibe rn at la darreria del 1538 Joan Brudieu arribà a la principals maldecaps de Joan Brudieu devien ser sens dubSeu d’Urgell procedent de la diòcesi de Llete els cantaires infantils, anomenats preveners a la Seu d’Urmotges i ho feu amb quatre cantors més per gell. El llemosí no n’era només el responsable de l’educació participar en les funcions del culte de les fesmusical, sinó que els havia d’allotjar a casa seva i tenir-ne tes de Nadal. Encara que no coneixem el recura del vestit i la manutenció. També els havia d’ensenyar pertori que van interpretar-hi ni la identitat gramàtica i altres disciplines, mostrar-los les seves fundels qui l’acompanyaren, sí que sabem que el cions en la litúrgia i fer-los netejar la capella. Finalment, tenia Capítol de la catedral va quedar tan complagut de la seva actul’obligació de vetllar per la seva salut i sortir a passejar amb ació que oferí al jove llemosí el magisteri de ells cada dia. Les preocupacions relacionades amb els prevecant de la catedral romànica, ocupació ners no tindrien fi: sovint els infants provinque va exercir durant cinquanta-tres drien de pobles de muntanya i no estarien anys. “Mestre de cant” és com es avesats a la vida eclesiàstica; hi serien coneixia a Catalunya el càrrec freqüents les reprensions, els crits, o que a partir del segle XVII s’anofins i tot les fuetades. Però malgrat menà “mestre de capella”. tot això, si volguéssim completar el Quan Brudieu va ser-ne quadre imaginari de la vida diària escollit encara era laic, del nostre autor, no podríem pascircumstància que li fou sar per alt els riures, els jocs o desfavorable, perquè la les moltes complicitats que condició eclesiàstica era l’unirien amb els seus meun requisit indispensable nuts companys de taula. per a l’exercici del càrrec. Tots els musicòlegs que La “bona fama” i els coss’han interessat per la tums dels candidats eren vida de Brudieu coincirigorosament examinats deixen a assenyalar-ne pels capítols catedralicis, la bonhomia. Això, ateses les responsabilitats juntament amb la gran de la feina, que requerien un dedicació a la compocapteniment irreprotxable. No sició, explicarien les sabem si aquest fet va tenir cap amonestacions que relació amb la seva primera rebé per descurar les absència coneguda, però en obligacions amb els una reunió del 1543 el Capítol infants. acordà que Brudieu deixés les De la seva activitat seves prebendes a la Seu, tot i com a compositor ens que una part minoritària dels han arribat dues obres canonges defensà la llibertat transcendents: una Missa del nostre compositor de romandre, si ho volia, de difunts, manuscrita, i el seu cèlebre llibre de VA PUBLICAR a la capital de l’Alt Urgell. En tot cas, el 1546 Madrigals, imprès a Barcelona el 1585. Del voEL SEU LLIBRE hi tornava tonsurat i ja celebrava la lum de madrigals destaquen les seves composiDE MADRIGALS cions catalanes sobre textos d’Ausiàs March i els seva primera missa. Goigs de No[s]tra Dona, a part d’algunes peces ESPERONAT DOCENT A LA SEU D’URGELL castellanes. PER PERE Les obligacions de Brudieu a la Sens dubte Joan Brudieu s’inspirà en els maALBERCH VILA drigals publicats el 1560/1561 per Pere Alberch i Seu d’Urgell foren moltes i oneroses: era director de la capeFerrament, àlies Vila. Vila fou el primer composilla musical en coordinació amb l’organista, tor hispànic a publicar amb el títol explícit de “madrigal”, una havia de revisar els llibres de cor i escriure forma poeticomusical cultivada a Itàlia. La relació entre els tota la música que el Capítol li encarregués dos músics s’inicià el 1567, quan el Capítol urgellenc demanà per al funcionament de la litúrgia. El cant al mestre Vila un organista per a la catedral, fet que es torpla constituïa el gruix del repertori que s’hi nà a repetir el 1577. Aquell mateix any Brudieu va renunciar cantava, i en la interpretació participaven al magisteri de cant de la Seu per retirar-se al Sant Crucifix canonges i beneficiats, a qui Brudieu ensede Balaguer. ¿Foren la duresa dels esdeveniments del 1576, nyava música i que estaven obligats a supel’aspror de les muntanyes o un sincer anhel espiritual els que rar exàmens de cant per poder gaudir dels l’impulsaren a retirar-se al santuari de les Clarisses? No es beneficis. El cant polifònic es reservava per pot saber! En tot cas, si finalment va fer-hi via va ser per poc a les cerimònies que requerien una major sotemps, car l’any següent assumiria la plaça de mestre de cant lemnitat i embelliment, i hi participaven tots de la basílica de Santa Maria del Mar de Barcelona. els efectius de la capella. Cal imaginar que el nostre autor es devia introduir a l’amLes tasques més feixugues dels mestres de bient musical de la capital catalana i que va fer amistat, encant eren les derivades de la docència, i els tre d’altres, amb el propi Pere Alberch, que potser l’animà 19 LA MISSA DE DIFUNTS AL FEMAP bisbat d’urgell El Festival de Música Antiga dels Pirineus (FeMAP) havia concebut per a la seva desena edició –que havia de tenir lloc aquest estiu– una programació amb atenció especial a la música de Joan Brudieu. Al concert inaugural s’havia d’interpretar la seva Missa de difunts en la versió del prestigiós director de cor i baríton Josep Cabré. El dispositiu per a aquesta nova interpretació constava de deu cantants i dos instrumentistes: un organista i un baixonista. Per a la realització del projecte, una producció pròpia del festival que dirigeix Josep Maria Dutrén, s’havia dut a terme una nova transcripció i edició de la Missa de Brudieu, a càrrec dels musicòlegs Bernat Cabré i Màrius Bernadó. La Missa de difunts hauria dialogat amb obres d’altres grans polifonistes del Renaixement hispànic, com ara Cristóbal de Morales, per qui el llemosí sentia una afecció especial, i amb repertori de cant pla extret de fonts litúrgiques catalanes de l’època, en part provinents de la Seu d’Urgell i en part de Barcelona. Posteriorment s’havia de procedir a l’enregistrament d’aquesta gran obra del Renaixement català, tot omplint així un buit inexplicable en la nostra discografia. A començament del mes d’abril, davant la incertesa sobre la durada i els efectes de les restriccions motivades per la COVID-19, el Festival va prendre la difícil decisió de cancel·lar aquesta desena edició, tot esperant de poder reprogramar l’any que ve els concerts previstos. bisbat d’urgell 1 3 2 personalment a escriure madrigals. Fos com fos, el llemosí tampoc no s’entretingué gaire a l’Església del Mar, 4 car el 1578 va tornar a la Seu d’Urgell. Brudieu viatjaria encara un últim cop a Barcelona, aquesta vegada per editar el seu llibre de Madrigals, sufragat pel Capítol de la Seu i dedicat al duc de Savoia, que en aquell moment visitava la ciutat. Els últims anys de la seva vida el vell Brudieu va ser substituït intermitentment en el magisteri de cant de la Seu pel mestre Rafel Coloma. Sabem que va dedicar els darrers dies a la composició musical o, potser, a la redacció d’algun tractat teòric. Però malauradament tots aquests escrits s’han perdut, circumstància per desgràcia comuna a molts dels nostres mestres antics. 20 • REVISTA MUSICAL CATALANA 1 La catedral de la Seu d’Urgell, on Brudieu va ser director de la capella musical. 2 La partitura del Cantoral polifònic guardada a l’Arxiu Capitular de la Seu d’Urgell. 3 El claustre de la catedral de la Seu d’Urgell. 4 El llibre de Madrigals escrit per Brudieu. UN ANY DIFÍCIL El 1576 les quadrilles d’hugonots francesos assolaren l’Alt Urgell i Joan Brudieu, juntament amb molts canonges, va haver de prendre les armes per defensar la vila. El mateix any la sequera castigà severament tota la “terra baixa” i es van treure les relíquies de sant Ermengol per demanar pluja. Davant de més de sis mil persones, que pregaven de genolls o encadenades, Brudieu va participar amb la capella de cantors i els preveners de la catedral al voltant de les restes del sant. Palau de la Música Catalana Estiu al Palau On la música et transforma Cosmos Quartet —Arriaga, Magrané i Beethoven Dijous, 02.07.20 Carles Marigó, piano —L’empremta de Bach Dimarts, 07.07.20 Jove Orquestra Nacional de Catalunya —El cavaller de la rosa d’Strauss Dilluns, 13.07.20 Cor de Nois de l’Orfeó Català —Stabat Mater de Pergolesi Schaghajegh Nosrati, piano Dimecres, 12.08.20 Enrique Bagaría, piano Dilluns, 24.08.20 Daumats Liepins, piano Dimarts, 15.09.20 Dilluns, 20.07.20 Quartet Gerhard —10è aniversari Dimecres, 05.08.20 Descomptes per a menors de 35 anys, grups i packs a mida d’entrades. www.palaumusica.cat | 93 295 72 07 | taquilles@palaumusica.cat Amb la col·laboració de: 21 maarit kytöharju La compositora finlandesa Kaija Saariaho serà una de les grans protagonistes de la nova programació del Palau de la Música Catalana. LES PERSPECTIV DEL PALAU 22 • REVISTA MUSICAL CATALANA ACTUALITAT 19 D'OCTUBRE, SIMFÒNICA DE GÖTEBORG I TRULS MØRK AL PALAU L LA TEMPORADA 2020-21 DEL PALAU DE LA MÚSICA AFRONTA LA TRANSLACIÓ MUSICAL D’UN CONCEPTE PROPI DE L’ART GRÀFIC COM LA PERSPECTIVA, COM A EIX DE NOMBROSES CITES QUE COMBINEN GRANS ARTISTES NACIONALS I INTERNACIONALS AMB REPERTORIS ALHORA CLÀSSICS I INNOVADORS. a nova programació també reedita, a grans trets, l’estructura de cicles existent i la invitació a dos compositors que tindran un protagonisme destacat: la text Albert Torrens · fotografies Palau de la Música Catalana finlandesa Kaija Saariaho –de l’àmbit internacional– i l’empordanès Marc Timón –en representació del talent del país. Per la seva banda, Marc Timón escriurà una obra Així, Saariaho compondrà expressament una per a cors, quintet de metalls i orgue per a l’Orfeó obra per a cor, contrabaix i percussions encarregaCatalà, una altra sobre textos de Greta Thunberg da pel Palau, el Cor Accentus i els festivals Noper al Cor Infantil de l’entitat i els de Palau Vincles i vember Music i Donaueschinger l’Orquestra Simfònica del Vallès, un Musiktage, que estrenaran el Cor concert per a piano i orquestra que de Cambra del Palau i Vespres estrenarà el guanyador del Premi d’Arnadí, sota la direcció de Ricard Viñes –també amb la SimfòSimon Halsey. Un dels principals nica– i arranjarà música de cinema valedors de la compositora, el per a la GIOrquestra, que dirigirà ell director Ernest Martínez Izquiermateix. També es posarà al davant do, en presentarà obres com Ciel dels seus excompanys de la Cobla d’hiver i el Concert per a clarinet, Sant Jordi-Ciutat de Barcelona amb “D’Om le Vrai Sens” –amb la Real obra pròpia i tindrà una presència Orquesta Sinfónica de Sevilla i el destacada en el concert que celebrasolista Kari Krikku–, el Concert rà el vint-i-cinquè aniversari d’El per a violoncel –amb l’Orquestra Primer Palau, al qual seran conviSimfònica de l’ESMUC i el solista Ansi dats intèrprets de la llista de guanyadors, concretaKartunnen– i l’òpera Only the sound ment de flauta, clarinet, arpa i quartet de corda. remains, sobre llibret d’Ezra Pound i Tornaran a l’escenari modernista orquestres com Ernest Fenollosa inspirat en el teatre la Filharmònica de Berlín –que també acompanyanoh japonès, en una nova coproducció rà l’Orfeó Català a la Sagrada Família– amb Kirill del Palau amb el Bunka Kaikan Hall Petrenko, la Filharmònica de Sant Petersburg amb de Tòquio i les òperes de Tampere, Yuri Temirkànov –i una altra col·laboració amb Estrasburg i Rouen. Saariaho també l’Orfeó– i, finalment, la Mahler Chamber Orchestindrà presència al concert inaugural tra, que oferirà les Simfonies de Schumann amb –amb l’Orquestra Simfònica de Göteborg i el jove Daniele Gatti, tot acomplint la voluntat del Palau director Santtu-Matias Rouvali, que debutarà a de programar, cada any, una integral simfòniBarcelona–, al del Quartet Meta4 i en una singular ca. També visitaran el Palau els conjunts Musica sessió en què la seva obra Lichtbogen acompaAeterna amb Teodor Currentzis i Les Siècles amb nyarà la instal·lació audiovisual Nox Borealis de François-Xavier Roth –que també dirigirà l’Orfeó Jean-Baptiste Barrière que es projectarà al sostre i l’organista Juan de la Rubia–, la Filharmònica de del Petit Palau i que el públic podrà seguir estirat Dresden i la pianista Elisabeth Leonskaja, el Cor al terra de la sala. i Orquestra Balthasar Neumann de Thomas VES KAIJA SAARIAHO I MARC TIMÓN SERAN ELS COMPOSITORS CONVIDATS LA PROPERA TEMPORADA 23 1 24 • REVISTA MUSICAL CATALANA Kamila Stösslová, una dona casada 38 anys més jove que Janáček, va inspirar la història de Kàtia Kabànova. Kirill Petrenko 2 Marc Timón 3 1 Antoni Ros Marbà dirigirà l'OBC amb El giravolt de maig. 2 L’escenari modernista tindrà la Filharmònica de Berlín. 3 Marc Timón escriurà una obra per a cors, quintet de metalls i orgue per a l’Orfeó Català. 4 Max Richter combinarà piano, teclats i electrònica. 5 Javier Camarena debuta dins el cicle Palau Grans Veus. 6 Els amants de Bach gaudiran amb Benjamin Alard. 7 Noa tornarà al Palau. 8 La Filharmònica de Berlín al complet, que amb les de Munic, Dresden, Sant Petersburg i Hong Kong, serà una de les protagonistes del cicle Palau 100. Max Richter wolfgang borrs Butterfly i La flauta màgica– i obres de Gerhard i Manén, entre d’altres –també una Novena Simfonia de Beethoven–, a més d’un concert de bandes sonores titulat “Heroïnes”, amb la narradora Mercè Montalà i la reedició d’El Carnaval dels animals, amb Brodas Bros i Marta Cardona. Els quartets Gerhard –que tancarà la integral dels Quartets de Mozart dedicats a Haydn–, Casals i Cosmos –aquest últim inicia una col·laboració a llarg termini amb Lluís Claret–, les pianistes Laia Masramon i Alba Ventura –que oferirà la Iberia d’Albéniz– i el compositor Alberto García Demestres –de qui s’interpretarà l’òpera Mariana en sombras– seran altres noms catalans presents al llarg de la temporada que s’acosta. 4 Javier Camarena 5 Ros Marbà gemma escribano Els artistes del país espurnegen tot al llarg de la programació, des de les grans formacions –com l’Orquestra Simfònica del Liceu i Josep Pons, l’OBC dirigida per Ros Marbà amb El giravolt de maig o La Capella Reial de Catalunya i Le Concert des Nations amb què Jordi Savall afrontarà La Creació de Haydn– fins a nombrosos solistes, alguns dels quals acudeixen en coproducció del Palau amb entitats com el Festival LIFE, l’Associació Joan Manén (Kalina Macuta i Daniel Blanch), el festival Bachcelona (Carles Marigó), l’Associació Franz Schubert o el CNDM (Anna Alàs i Alexander Fleischer). Evidentment, l’Orquestra Simfònica del Vallès reedita el cicle Simfònics al Palau, dins del qual s’inclouen dues òperes –Madama monika rittershaus COM A CASA SEMPRE BACH! Els amants de Bach tornaran a disposar d’un abonament específic, amb noms com Benjamin Alard, Evgeni Koroliov, Thomas Dunford, Piotr Anderszewski, Kenneth Weiss –en col·laboració amb Bachcelona– i Noa, entre d’altres. I quant a obres de gran Benjamin Alard format, el Cor de Cambra i l’Orquestra Barroca Catalana n’interpretaran la Missa en Si menor, mentre que hi haurà Passions a càrrec –per separat– de Gardiner, Pichon i l’Orfeó Català i el seu Cor Infantil en el centenari de l’estrena a l’Estat espanyol. bernard martinez Noa 7 6 stefan hoederath Fliharmònica de Berlín 8 Hengelbrock, la Filharmònica de Munic, dirigida per Barbara Hannigan –que també assumirà la part vocal de la Quarta Simfonia de Mahler–, la Simfònica de la Ràdio de l’Oest d’Alemanya de Colònia amb Pinchas Zuckermann i els solistes Cristian Macelaru i Amanda Forsyth, i la Filharmònica de Hong Kong amb la pianista Khatia Buniatishvili i Jaap van Zweden. L’abonament ampliat Palau 100+ també inclou, entre d’altres, Les quatre estacions de Vivaldi de Giuliano Carmignola, que també actuarà en solitari uns dies abans. A propòsit de solistes, hi destaquen els pianistes Paul Lewis, Grigory Sokolov, András Schiff, Javier Perianes, Alexei Lubimov, Víkingur Ólafsson i la també youtuber Valentina Lisitsa, així com els tenors Javier Camarena –que debutarà al Palau– i Piotr 26 DE NOVEMBRE Beczala, el contratenor Jakub Józef FILHARMÒNICA Orliński –acompanyat d’Il Giardino DE SANT d’Amore– i els germans Capuçon – PETERSBURG que tornen al Palau en col·laboració AL PALAU amb la Fundació Pau Casals. Per als més atrevits –aquest és el nom de l’abonament–, Max Richter combinarà piano, teclats i electrònica, mentre que per als ja iniciats o connaisseurs, el Palau presentarà els quartets Quiroga i Schumann, així com un programa Brahms per a quartet vocal i piano en col·laboració amb el Festival LIFE. A les pàgines 62-65 d’aquesta Revista trobareu més informació sobre la presència de l’Orfeó Català i la seva família coral a la nova temporada del Palau de la Música. LA FILHARMÒNICA DE BERLÍN ACTUARÀ AMB L’ORFEÓ CATALÀ A LA SAGRADA FAMÍLIA 25 Una panoràmica del pont nou de Camprodon i de la façana de color verd on se situa el Museu Isaac Albéniz. EL MUSEU ISAAC ALBÉ DE CAMPRODO 26 • REVISTA MUSICAL CATALANA BÉNIZ ON REPORTATGE L’AJUNTAMENT DE CAMPRODON HA CONDICIONAT RECENTMENT LA FINCA SITUADA DAVANT EL RIU TER I EL PONT NOU, OBRA DE L’ARQUITECTE RAMON FORTET, DESTINADA AL MUSEU ISAAC ALBÉNIZ I A L’OFICINA DE TURISME. text Jorge de Persia · fotografies Maria Alzamora L ’ any 1999 s’havia inaugurat allà mateix el Museu Isaac Albéniz, promogut i organitzat per Alfonso Alzamora Albéniz, net del compositor, amb la col·laboració de Juan Amat i de l’Ajuntament. Tancat durant sis anys, va ser reobert l’abril del 2019. Alzamora havia reunit per al Museu objectes i documentació esparsos a l’arbre familiar, que eren a Mallorca, a Madrid o a la seva pròpia casa, a Barcelona. Aquest patrimoni –deia– tenia un valor relatiu, però agrupat adquiria un gran potencial. El Museu complementa el patrimoni documental Albéniz que a partir del 1927 va ser donat a institucions públiques per la família: Rosina Jordana Lagarriga, esposa del compositor, el 1927 a la Biblioteca de Catalunya; Rosina Moya Albéniz, filla de Laura Albéniz, el 1976 al Museu de la Música, i, més recentment, Julio Samsó novament a la Biblioteca de Catalunya. El Museu ha de ser, doncs –en relació amb aquestes altres dues institucions–, un centre dinàmic, orientat a l’estudi i la promoció de l’obra d’Albéniz i el seu món, és a dir, del Modernisme en un context internacional, a través de concerts, conferències i publicacions, a més d’exposicions. EL MUSEU Camprodon, terra de frontera, centra a més DISPOSA una comarca marcada per una gran tradició medieval (la ruta del Cister) i modernista, al costat D’UN FONS del progrés industrial entorn del Ter i expressions DOCUMENde la modernitat. TAL DE GRAN El Museu Isaac Albéniz disposa d’un fons doINTERÈS cumental de gran interès, originari de la família, complementat amb donacions diverses, i una col· lecció important de pintura contemporània (quadres d’artistes com Frederic Amat, Guinovart, Perejaume, Riera i Aragó, Antoni Llena, Sergi Aguilar...) destinada als cartells del Festival Albéniz. Una mostra de la varietat d’objectes és el dormitori que la família utilitzava en les seves estades a Niça, a més de quadres de Laura Albéniz, fotografies d’època i altres objectes de la vida quotidiana. UN MOSAIC Coronant l’escala d’accés trobem una obra artística realitzada per Alfonso Alzamora Gras, un “mosaic” de 4 per 3 metres, amb 42 fotografies d’època de la família Albéniz, distribuïdes en diverses imatges, una atractiva visió de la seva vida i la seva època, el contingut del qual s’explica a l’espectador a través d’una pantalla tàctil d’ordinador, amb textos de l’autor de l’obra, que permeten viatjar per la vida i l’entorn del compositor. 27 1 2 HOMENATGE DE FEDERICO GARCÍA LORCA 3 1 Entre els diversos objectes, llibres, documents i fotografies d’època, hi destaca el piano Bechstein que posseïa el mecenes Money-Coutts. 2 Una carta escrita per Albéniz. 3 Unes ulleres, un bastó i un encenedor del compositor. LA RELACIÓ AMB ARTISTES I ESCRIPTORS DEL SEU TEMPS Les parets de l’estudi d’Albéniz a França eren plenes de quadres. En temps de la Segona República, músics i artistes van consideAlbéniz en tenia una col·lecció important, sobretot de pintura rar l’obra d’Albéniz un fonament de la modernitat. El desemdel seu temps, i va ser ell qui va integrar Darío de Regoyos a la bre del 1935 Federico García Lorca, Margarida Xirgu i altres modernitat belga. D’aquest Art Nouveau, el Museu disposa d’obres personalitats, coincidint amb l’estrena de Doña Rosita la soltera dedicades per artistes com Ferdinand Knopff. o el lenguaje de las flores, van retre homenatge Rusiñol i Casas van ser amics propers d’Albéniz, i a Isaac Albéniz al cementiri de Montjuïc. Per a HI HA UN del retrat de Casas, ara al MNAC, Laura Albéniz en va l’ocasió s’hi va instal·lar una escultura de FloGRAN PIANO fer una còpia d’un resultat excel·lent. A la col·lecció renci Cuirán amb una inscripció amb els noms hi ha altres retrats del músic, per Francesc Domingo dels participants i Lorca hi va llegir el seu poema BECHSTEIN Marquès, i un d’autor no conegut, a més de quadres Epitafio a Albéniz. Aquesta important escultura I UN PETIT modernistes de Sunyer, Masriera i d’altres. –traslladada des de Montjuïc per Alfonso AlzaBERNAREGGI mora Albéniz– forma part avui del Museu. En l’àmbit també proper de les lletres, hi ha llibres de & GASSÓ Rusiñol, Guimerà i molts d’altres, amb dedicatòries maPIANOS nuscrites. Alguns dels objectes més destacats que s’hi poden veure avui són dos pianos. S’hi mostra el gran Bechstein que posseïa el meLA MÚSICA cenes, banquer i poeta Money-Coutts a la seva casa de Londres, i Albéniz va dedicar a Ramon Casas la seva obra orquestral Catalonia, que va regalar a Enriqueta Albéniz amb motiu del seu casament una partitura que al costat d’altres nombroses primeres edicions reamb Vicente Alzamora, anys després de la mort del compositor. alitzades en vida del músic a París, Londres, Barcelona, Madrid o Amb aquest instrument, músic i poeta van treballar en les seSant Sebastià il·lustren sobre la transcendència de la seva obra. ves obres conjuntes en temps encara de l’Albéniz pianista, que Algunes dedicatòries d’Albéniz a la seva família en quaderns preparava els concerts tan exitosos que feia a les sales londinend’Iberia parlen de la sensibilitat del músic que, sobretot a París, era ques més importants, on va viure amb la seva família. centre d’atenció i el saló del qual reunia els grans del moment. TesL’altre, el petit piano Bernareggi & Gassó, de fàbrica barcetimoni d’això són fotos i partitures de Chausson, Chabrier, Debuslonina de l’últim terç del segle XIX, de Clementina Albéniz, sy, Dukas, Deodat de Séverac, Satie i d’altres. pertany a l’infantesa del petit Isaac, que feia les primeres noGranados també va ser un gran amic seu i en una carta manustes sota la guia de la seva germana Clementina. Ha estat cedit crita exposa els seus criteris i emoció quan va haver d’acabar –a per al Museu per la família Ruiz Gallardón, descendents de comanda de Rosina Jordana, vídua d’Albéniz– la peça Azulejos que Clementina. el compositor havia deixat incompleta quan va morir. 28 • REVISTA MUSICAL CATALANA 29 L’ASPECTE SOLIDARI DE L’ORQUESTRA La JOSB té una atractiva agenda de concerts i toca a llocs tan emblemàtics com el Palau de la Música. En primer pla, la violoncel·lista de la JOSB Alba González, i Helena Algueró, trompetista de la jove formació. 30 • REVISTA MUSICAL CATALANA La música té el poder de moure la nostra consciència i una capacitat única d’arribar al nostre interior. El seu llenguatge és transformador i així ho creu la JOSB, que inclou com a pilar de la formació l’àmbit social i solidari. Potenciant la pràctica dels joves integrants de l’orquestra i practicant un acte de simbiosi amb la societat, la JOSB organitza diversos concerts gratuïts a centres cívics i culturals, a centres hospitalaris i penitenciaris i col·labora amb entitats com Caravana Musical per la Pau, Mans a les Mans, AFAB i UNICEF, sempre amb el suport de l’Associació Barcelona Ciutat de Música. “Oferir un concert al Centre Penitenciari de Can Brians va ser molt enriquidor. Poder apropar la música als interns i veure com n’estaven, d’agraïts, ha estat una de les experiències més boniques i importants que tinc amb la JOSB”, diu Maria Llastarry, contrabaixista de l’orquestra. Va ser el 2017 quan la JOSB interpretà la Quarta Simfonia de Robert Schumann a Can Brians. Des d’aquell mateix any l’orquestra també ofereix un concert anual al Palau de la Música per recollir fons per a l’AFAB (Associació de Familiars Malalts d’Alzheimer). I un any abans, el 2016, en col·laboració amb La Marató de TV3, la formació va acompanyar la figuerenca Mónica Naranjo en la realització de la promoció de l’esdeveniment, videoclip enregistrat a l’interior de la Sagrada Família. REPORTATGE LA JOVE ORQUESTRA SIMFÒNICA DE BARCELONA ANYS D’IL·LUSIÓ text Martí Sancliment · fotografies Nacho Roca AQUESTA GRAN FAMÍLIA MUSICAL UNEIX JOVENTUT, FOMENTA LA MÚSICA CLÀSSICA EN UN MARC D’ALT NIVELL ARTÍSTIC I DU EL NOM DE BARCELONA. I ARA ÉS A PUNT DE TANCAR LA TEMPORADA DEL CINQUÈ ANIVERSARI. S i era un somni, es va fer realitat i l’octubre del 2015 es presentava a Barcelona el primer concert de la JOSB, que des d’aleshores ha complert el propòsit de treballar una trentena de programes musicals diversos acollint una plantilla de més de seixanta joves carregats d’il· lusió, contribuir a la difusió de la música simfònica i complementar la formació dels joves instrumentistes a través de l’activitat musical i pedagògica. El director titular, Carlos Checa, afirma que “van ser molts els motius que em van impulsar a crear aquesta orquestra, però sens dubte, la invitació personal de Gustavo Dudamel a dirigir a Veneçuela al Festival Internacional de Jóvenes Europeos de Caracas el 2014 i conèixer de prop El Sistema va suposar que al tornar a Barcelona pensés que la meva ciutat no es podia quedar enrere”. I així ha estat: després de cinc anys la JOSB ha aconseguit formar part del panorama musical de Barcelona, essent present a la programació de L’Auditori, del Liceu i del Palau de la Música. A més, ha estat en gira per Salamanca, Plasència, Osca i Andorra i ha donat l’oportunitat a desenes de joves d’interpretar per primera vegada el gran repertori simfònic. “Joves que s’emocionen i posen el seu cor a cada nota”, en paraules del director. “Formar part de la JOSB m’ha aportat molt en tots els sentits, l’orquestra ha esdevingut una família per a mi on tots compartim una gran passió per la música. Treballem obres clau de la història de la música en un entorn pedagògic sense competència i on és imprescindible donar el màxim i el millor de tu mateix en tot moment”, afirma Alba González, violoncel·lista de la JOSB. UN TRAMPOLÍ PER ALS JOVES L’aspecte pedagògic a l’orquestra no es mesura en avaluacions, sinó en experiències i en pràctica. La JOSB és també un camp d’experimentació i alhora un trampolí per als joves integrants. “La meva funció com a director de la JOSB és fer que la música els posi a prova i que ells mateixos avaluïn les seves capacitats enfrontant-se als diversos reptes. Vull que la JOSB doni als joves l’impuls necessari a la seva vida musical i que després sàpiguen aprofitar les oportunitats que vinguin en un futur”, diu Carlos Checa. “Formar part de la JOSB m’ha permès créixer com a músic i com a persona. Com a músic he pogut interpretar moltes obres que des del nivell del grau mitjà m’hauria estat impossible fer, i amb una qualitat excel·lent. També m’ha permès evolucionar cap a una més gran sensibilitat i un desenvolupament de les habilitats musicals i interpersonals”, afirma Helena Algueró, trompetista a la JOSB. A aquest fet –l’experiència i la passió dels integrants de l’orquestra–, hi han contribuït també els diversos directors convidats, com Josep Caballé, Joshua Dos Santos, Salvador Brotons, Francesc Prat, Virginia Martínez, Michael Thomas, Manuel Hernández Silva, Íñigo Pírfano i Rubén Gimeno, els quals hi han deixat la seva empremta. LA VOLUNTAT DE SUMAR Així, la JOSB ha esdevingut una orquestra amb un repertori variat i eclèctic que acull des de les obres simfòniques del Classicisme fins a obres contemporànies de compositors catalans. Un repertori que es treballa amb minuciositat i en el qual, a més dels directors convidats, participen també professors externs provinents d’altres 31 CARLOS CHECA, EL DIRECTOR orquestres, tal com explica Carlos Checa: “Comptem amb la col·laboració de més de vint professors a l’any, músics d’altres orquestres, com l’OBC o l’Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu, que venen a impartir els assajos parcials. La JOSB, en definitiva, suma i potencia enormement el desenvolupament artístic i humà dels seus músics tot complementant-ne l’activitat acadèmica”. Aquest 2020 la JOSB ha començat amb nous projectes i una plantilla renovada fruit de les audicions del mes de setembre passat. L’orquestra ha celebrat el cinquè aniversari amb UNA ORQUESTRA COSMOPOLITA La JOSB fa palesa la realitat cosmopolita de Barcelona. A la formació, s’hi troben molts músics catalans, com també provinents de diverses províncies d’Espanya i d’altres països, que es desplacen periòdicament a Barcelona per assistir als assaigs. Tots ells, compartint el fet creatiu, són els veritables fundadors i artífexs d’aquest projecte, la família que dona sentit a l’orquestra i la font de la il·lusió i la passió que caracteritzen la JOSB. 32 • REVISTA MUSICAL CATALANA Mèxic, Hondures, Polònia, Costa Rica, Espanya i finalment l’Orquestra Simfònica Universal Music com a titular. Director d’importants solistes, Checa té un vincle especial amb Conca, on col·labora en la temporada Conca Ciutat de Música. El maig del 2014, per invitació de Dudamel, viatjava a Veneçuela per dirigir El Sistema (Sistema Nacional de Orquestas y Coros Juveniles e Infantiles) d’aquell país, obra social i cultural fundada el 1975 per José Antonio Abreu i dirigida actualment per Dudamel, que ha dotat de prestigi aquest projecte. Fita que va marcar un abans i un després, ja que aquesta experiència, sumada als anhels previs de Checa, significava el punt d’inici del que uns mesos més tard seria la Jove Orquestra Simfònica de Barcelona. una gira per la província d’Osca i els concerts programats a Barcelona. El primer de l’any va ser el 2 de febrer a L’Auditori, on, sota la direcció del titular, va estrenar mundialment Llàgrimes de tardor, del jove compositor català Pau Riedweg i aquest mes de maig els podrem escoltar, si tot va bé, al Centre Cultural La Sedeta i novament a L’Auditori. La temporada es clourà sota la batuta de Tomàs Grau com a director convidat el proper mes de juny. D’altra banda, l’orquestra no només es limita a trobades ocasionals, sinó que fa una temporada estable amb més de 150 hores de pràctica orquestral. La JOSB celebra cinc anys com a bressol i trampolí de joves músics, fàbrica de somnis i generadora d’il· lusions, contribueix a la formació pedagògica i regala una atractiva agenda de concerts, tant a Barcelona com a altres indrets de la geografia catalana, tot responent activament a la societat amb la seva solidaritat. “A través de l’orquestra, animo els joves a no deixar-se robar els somnis ni les il·lusions. La competència és amb ells mateixos, i amb talent, amor pel que fan i constància poden aconseguir tot allò que es proposin”, assegura Carlos Checa. La JOSB ha tingut diferents directors convidats, com Salvador Brotons, entre d'altres, i tots han compartit la passió dels seus integrants. nacho roca Carlos Checa, fundador i director titular i artístic de la JOSB, diu que conèixer de prop El Sistema va ser una de les raons per voler fundar aquesta orquestra. És el fundador i director titular i artístic de la JOSB. Aquest barceloní perseguia una idea que no va trigar a fer-se realitat. Al capdavant de l’orquestra trobem un director format al Conservatori Superior de Música de Barcelona, sota la tutela del mestre Albert Argudo, però que aviat va començar a volar amb projectes propis, com el Festival Internacional de Música Regió Muntanyenca de Conca (FIMUC) i amb el debut internacional, el 2005 a la Xina, dirigint la City Chamber Orchestra de Hong Kong. El 2009 va debutar, amb crítiques excel·lents, al capdavant de la prestigiosa Royal Philharmonic Orchestra al Cadogan Hall de Londres, moment d’impuls a una carrera professional que l’ha portat a dirigir orquestres a l’Argentina, el Perú, ACTUALITAT L’ESPERIT DEL FESTIVAL DE TORROELLA text Lourdes Morgades EN LA SEVA QUARANTENA EDICIÓ, EL FESTIVAL DE MÚSICA CLÀSSICA EMPORDANÈS REIVINDICA LA SEVA HISTÒRIA I IDENTITAT PER CONTINUAR AVANÇANT AMB MADURESA I AMPLIANT I RENOVANT LA SEVA PRÒPIA MIRADA. 34 • REVISTA MUSICAL CATALANA Amb aquest títol, el Festival de Torroella obrirà el mes de juliol una exposició al Museu de la Mediterrània que recorrerà les quatre dècades del Festival a través de les imatges del seu arxiu històric. Una exposició de la qual és comissària la professora de filosofia i escriptora Lali Bosch, i que farà l’itinerari seguit pel Festival, que des de la fundació el 1981 va tenir l’església gòtica de Sant Genís com a seu, fins a la inauguració el juliol del 2013 de l’Espai Ter, auditori d’una acústica excel·lent. Un camí puntejat pels llocs que han acollit concerts i activitats al llarg de les quaranta edicions. “El Museu de la Mediterrània acollirà el nucli de l’exposició, que s’iniciarà a l’església on va començar el Festival”, assenyala Lali Bosch, que explica que quan va faltar espai, el Festival va “ocupar” la plaça de L la Vila, segona parada de l’exposició, amb aturades a les seus de les fundacions Vila Casas i Mascort. “I quan eren a la plaça de la Vila i tenia molt èxit, va aconseguir fer l’auditori”, camí del qual es passa pel Museu de la Mediterrània i el Convent dels Agustins, seu de l’Escola Municipal de Música, que des del 1989 gestiona Joventuts Musicals, i que des del 1983 va acollir els cursos de perfeccionament musical organitzats fins al 2005 pel Festival i actualment les residències de música antiga. “Aquest recorregut no només ens permet pensar en el Festival, sinó també en aquest en el marc de la història de la música, tot passant pel carrer recollint la tradició sardanística, tan important a Torroella, i la música popular, quan el Festival es va obrir a les músiques del món”, indica Bosch. L’església gòtica de Sant Genís durant l’actuació de La Grande Chapelle. A la dreta, l’auditori Espai-Ter de Torroella de Montgrí. marti artalejo martí artalejo “DE L’ESGLÉSIA A L’AUDITORI” a música i els músics formen part del paisatge de Torroella AMB INTUÏCIÓ, Guerra Freda que emetia des de de Montgrí. És una història llarga que es remunta a l’edat la platja de Pals, es va embarcar ENTUSIASME mitjana, quan Torroella fou designada, el 1273, vila reial i a dirigir el Festival de Torroella. el rei i la cort s’hi instal·laven, i amb ells, la capella reial i els I SEDUCCIÓ, “No venia del món de la música trobadors. D’aleshores ençà, la música ha format part de la clàssica, m’agradava el jazz, però JOSEP LLORET vida de Torroella, on des de final del segle XIV hi va haver des del començament m’hi vaig VA FER CRÉIXER trobar molt a gust organitzant una capella musical a l’església de Sant Genís que va perviure fins a mitjan segle XIX. Aleshores va prendre’n el relleu la música concerts de clàssica. Cada cop més EL FESTIVAL popular, per a cobla i de ball, fins que, a començament de la dècada del suposava un al·licient anar als 1980, Josep Lloret, un palamosí i torroellenc d’adopció, va crear, sota el paraigua assajos, parlar amb els músics”, afirma. de Joventuts Musicals, el Festival de Torroella, que aquest 2020 festeja la quarantena edició. “Organitzar un festival de música clàssica no és fàcil, ni abans ni ara. Ens ELS INICIS hi va ajudar molt el fet que a Torroella El de Torroella forma part del 2% de festivals de música clàssica que se celebren actualment hi havia una llarga tradició musical i el a Catalunya. L’origen es remunta a un concert de l’Orquestra Franz Liszt de Budapest celebrat que vam fer va ser bufar les brases que a l’església de Sant Genís l’estiu del 1980, originalment previst de fer a Mataró. Joventuts havien quedat després de quaranta anys Musicals d’Espanya va oferir de fer-lo a Torroella a canvi del taquillatge. El va acollir el Casal de dictadura. La base hi era, només la del Montgrí, una entitat cultural de la població molt activa creada el 1975 i de la qual Lloret vam revifar”, assegura. formava part. “L’església es va omplir, va ser un concert magnífic, el millor que s’havia fet mai a Torroella. Allò ens va animar a constituir una secció local de Joventuts Musicals i a crear el 1981 INTUÏCIÓ, ENTUSIASME I SEDUCCIÓ un festival, les dues primeres edicions del qual es van dir Cicle de Concerts”, recorda Josep Lloret. Josep Lloret va dirigir el Festival de Amb l’assessorament de Joventuts Musical d’Espanya, que presidia Jordi Roch, Lloret, Torroella des de la creació fins a enginyer tècnic de Radio Liberty, emissora de ràdio impulsada pels Estats Units durant la l’edició del 2012 amb un parèntesi, 35 1 2 5 josep lloret martí artalejo toni león martí artalejo COMPLICITATS I FIDELITATS 4 1 L’actuació del conjunt italià La Vaghezza al claustre del Convent dels Agustins a l’edició del 2019. 2 3 A les primeres edicions del Festival, els concerts se celebraven en el marc arquitectònic medieval i la plaça porticada gotico-renaixentista, a l’església gòtica de Sant Genís i a la plaça de la Muralla. 4 Yehudi Menuhin al Festival de 1988. 5 El pianista basc Joaquin Achúcarro, un artista molt estimat del Festival. 6 Jordi Savall en el concert de “Les rutes de l’esclavatge”. El Festival de Torroella de Montgrí ha creat, en el decurs d’aquests quaranta anys, complicitats amb els artistes que hi han actuat. Paradigmàtic resulta el cas del pianista bilbaí Joaquín Achúcarro, que aquest estiu hi oferirà el vinti-vuitè concert consecutiu. No ha estat l’únic, el violoncel·lista Radu Aldulescu va participar durant dues dècades en disset con- certs; el tenor Jaume Aragall hi va actuar en nou edicions la dècada dels anys noranta; Jordi Savall, en vuit; la soprano María Bayo, en cinc. I les complicitats i fidelitats han continuat aquesta segona dècada del segle XXI amb el director Jean Tubéry juntament amb l’Ensemble La Fenice, i la violinista Amandine Beyer amb el seu grup Gli Incogniti. l’edició del 2011 –dirigida per Oriol Pérez abans de ser nomenat director de l’Auditori de BarACTUALITZANT LA MIRADA celona el juliol d’aquell 2011–, mentre que l’edició del 2013 va ser substituït per Montse Faura, “La gent de Torroella ha après molt l’actual directora. Amb intuïció primer, un extraordinari entusiasme, un grau notable de sort i musicalment amb el Festival i després una gran capacitat de seducció, Lloret va fer créixer el Festival dotant-lo de personalitat pròpia de quatre dècades sap destriar el gra amb una programació que combina els grans noms de la música clàssica amb els joves valors, i de la palla. Hi ha col·laborat molta rescatant patrimoni musical, estrenant obres noves i teixint complicitats gent, al llarg dels anys, des amb els intèrprets. Una fórmula que, renovada, ha arribat fins a l’actuadel món de l’hostaleria i la “EL FORMAT I EL litat. restauració, i el poble se’l sent CONTINGUT DEL “Un festival com el de Torroella no té sentit que pugui créixer i obrir-se a seu. Joventuts Musicals de Torla nova mirada del mercat si no té en compte el passat. Són aquestes quatre FESTIVAL SÓN ELS roella és una associació amb dècades del públic les que han fet el Festival excel·lent. Pocs pobles de deu més de quatre-cents socis, una DE SEMPRE, PERÒ mil habitants tenen un festival com el de Torroella. Aquí el teixit social demostració d’aquest arrelahi ha respost, el públic se l’ha fet seu”, assenyala Montse Faura. “Per Torro- ACTUALITZATS” ment al poble”, indica Albert ella han passat artistes que han ajudat a fer gran el Festival i s’han creat Bou, president de l’entitat complicitats amb molts músics. Per un festival passen els artistes i se’n van. Aquí, després d’anar que organitza el Festival i exalcalde a mil hotels, se senten com a casa, perquè hi ha la implicació d’un municipi, del Consistori i de les de Torroella, per a qui és l’esdeveentitats locals. L’esperit d’un festival és això”, continua. niment més important de la vila: 36 • REVISTA MUSICAL CATALANA pau giralt-miracle 6 martí artalejo #classicajove20 3 “Actualment Torroella és coneguda pel Festival”, assenyala. “Això només pot tenir continuïtat perquè està molt arrelat i la gent se l’ha fet seu”. “El format i el contingut del Festival són els de sempre. Hi ha, però, una actualització de la mirada”, diu Montse Faura. “La mateixa essència dels cursos que es van fer del 1983 fins al 2005 com a punt de trobada per als joves, l’ha heretat el Fringe o les residències de música antiga. Què vol ser el Festival quan sigui gran? No es vol prostituir. No vol canviar d’identitat. Vol anar construint i ampliant la seva mirada amb una maduresa que pugui ser sostenible, feminista i ecològica. Un festival de música clàssica del seu temps”. A partir del 19 de juny de 2020 Organitza: Amb el suport: Amb el mecenatge: 37 hulton-deutsch collection/corbis/getty 38 • REVISTA MUSICAL CATALANA DOSSIER ROBERT GERHARD (1896-1970) 50 ANYS DE LA SEVA MORT 39 El compositor en una imatge d’Antoni Ollé Pinell guardada a l’Arxiu Comarcal del Baix Penedès. arxiu comarcal del baix penedès. foto: antoni ollé pinell GERHA UN COMPO A L’AVANTGU R L’ANY 2020 ES COMMEMORA EL CINQUANTENARI DE LA MORT D’AQUEST COMPOSITOR CATALÀ, HEREU DIRECTE D’ARNOLD SCHÖNBERG I FELIP PEDRELL. LA SEVA MÚSICA ÉS UNA AMALGAMA PERSONAL DE L’ESTRUCTURALISME SERIALISTA, LA MÚSICA POPULAR I LA MÚSICA ELECTRÒNICA. obert Gerhard va estudiar amb els millors mestres de l’època: va aprendre piano amb Enric Granados (19141915) i composició amb Felip Pedrell (1916-1920) i Arnold Schönberg (1923-1928). El seu cercle social era especialment selecte i entre els seus amics tenia Joan Miró, Federico García Lorca, Frederic Mompou i Pau Casals. Va ser company d’estudis d’Alban Berg, Anton Webern i Hanns Eisler i es va guanyar l’admiració de John Cage, Elliot Carter i Leonard Bernstein. Tota aquesta excel·lència acadèmica i les influències que va rebre d’aquests artistes amb els quals va compartir experiències queden reflectides en la seva evolució musical, en la qual podem distingir clarament quatre períodes: estudi, reflexió, maduresa i expansió. 1. L’estudi, del 1916 al 1932. Gerhard va iniciar la seva formació al costat de Felip Pedrell i la va continuar amb Schönberg, amb qui va estudiar del 1923 al 1928. Cal estendre aquesta etapa fins al 1932, any en què va compondre la cantata L’alta naixença del rei En Jaume. 2. La reflexió, del 1932 al 1952. Durant gairebé vint anys va compondre una gran quantitat de música comercial i només tres obres serialistes. La fi d’aquesta etapa coincideix amb la mort del seu mestre, Arnold Schönberg. 3. La maduresa, del 1951 al 1960. En aquesta època es va dedicar a aplicar la sèrie a altres paràmetres de la música, especialment al temps. Durant aquesta dècada va escriure articles sobre tècnica serialista i va iniciar la seva experimentació amb l’electrònica. ARD text Carlos Duque 4. L’expansió, del 1960 al 1970. Durant aquest període es va alliberar del rigor de la teoria serialista de la dècada anterior i des d’una aproximació molt més lliure va integrar a la seva obra elements del folklore i sonoritats de l’electrònica a la seva música acústica. EN LA SEVA EVOLUCIÓ MUSICAL ES DISTINGEIXEN QUATRE PERÍODES OSITOR UARDA 1. UNA ETAPA D’EXPLORACIÓ Gerhard va estudiar composició amb Felip Pedrell a partir del 1916 i al seu costat va aprofundir en el coneixement de la música popular espanyola. Al llarg de la seva vida es va fer ressò d’aquest llegat i va integrar la cançó popular d’una manera molt personal a la seva obra. Des del desembre del 1923 fins a final del 1929 Gerhard va estudiar amb Arnold Schönberg. Va començar a aprendre harmonia i contrapunt, i més endavant va compondre peces on aplicava la tècnica dels dotze sons i emprava una incipient i original tècnica serialista. Les principals obres que produeix durant aquest primer període són el Trio, per a piano, violí i violoncel (1918), una peça que explora una sonoritat afrancesada que Gerhard aviat abandona; Dos apunts, per a piano (1921-1922), que suposa una investigació sonora que no té continuïtat en el seu catàleg, i Set haikus, per a veu i ensemble (1922) a partir d’una lletra del poeta Josep Maria Junoy (1887-1955). Altres obres interessants d’aquest període són el cicle de cançons Verger de les galanies (1917-1918) a partir de poemes del llibre homònim de Josep Carner (1884-1970). També hi ha el cicle de cançons per a soprano i piano 14 Cançons populars catalanes (1928), sis de les quals van ser publicades en la versió de soprano i ensemble. I el Quintet de vent (1928), que va compondre durant la seva estada a Berlín, sota la docència de Schönberg i també la cantata L’alta naixença del rei En Jaume, per a soprano, baríton, cor i orquestra (1932), que tanca el seu període de formació. 41 + EL GRAN INVESTIGADOR DE LA MÚSICA SERIALISTA La música de Robert Gerhard és una amalgama entre l’estructuralisme serialista que va estudiar amb Arnold Schönberg a Viena i Berlín, i la música popular que va estudiar i va investigar amb Felip Pedrell. No només va fer-ne una síntesi personal, d’aquests dos conceptes en principi antagònics, sinó que els va integrar en una fusió única i inconfusible, que va arribar al seu clímax a la dècada dels anys seixanta amb la influència de la música electrònica. És l’alumne de Schönberg que més va desenvolupar la tècnica serial, ja que va sobreviure gairebé vint anys al seu mestre i trenta als seus companys Anton Webern i Alban Berg i va participar activament en la recerca de noves possibilitats. Sense la seva contribució en forma de música i d’articles, la música serialista probablement hauria pres un camí totalment diferent. 1 3. UNA CRISI PERSONAL Aquest període (1951 al 1960) va suposar un canvi convuls en la manera de compondre de Gerhard, perquè el 13 de juliol de 1951 Arnold Schönberg va morir a Los Angeles. La pèrdua del seu mestre va enfonsar Gerhard en una crisi personal i el va portar a un període d’exploració. A més, aquell mateix any va patir per les males crítiques que va rebre la seva òpera The Duenna i el Duo per a viola i piano. El model que Pedrell li havia ensenyat, basat en l’ús de la cançó popular, estava en crisi. Per tant, des de l’any 1951 va fer un gir en la manera de compondre i la base de la seva música va passar a ser el serialisme, però amb un subtil gust folklòric que amagava darrere orquestracions, sèries i ritmes. 42 • REVISTA MUSICAL CATALANA 2 Les obres de base serialista que cal destacar en aquest període són la Simfonia núm. 1 (19521953) i la Simfonia núm. 2 (1957-1959), a més de Nonet (1956-1957). En totes queda palès un interès per fer sentir la tècnica serialista aplicant la sèrie no només als sons, sinó també al ritme i a les durades. Per això va introduir el time-set, un concepte que permetia aplicar la proporció implícita de la sèrie a la dimensió temporal. Pel que fa a la música comercial, Gerhard va tenir el seu primer contacte amb el cinema i la televisió durant aquest període. Va fer la banda sonora original (BSO) per a Secret people de Thorold Dickinson (1952), film en el qual treballava una joveníssima Audrey Hepburn; va compondre la BSO per a cinc episodis del documental de la BBC War in the air (1952), i la música per al documental de l’empresa Unilever Your skin (1958). En aquest documental, la banda sonora tenia electrònica, perquè des del 1954 Gerhard va començar a explorar-ne el recurs. Els Audiomòbils I-III (1959-1967) i Lament for the death of a bullfighter (1959), per a recitador i cinta, demostren l’alta capacitat tècnica i musical que va assolir. centre de documentació de l’orfeó català 2. EL DESAFIAMENT! Gerhard va començar tard a aplicar sistemàticament el serialisme, però en les seves escasses incursions serialistes durant aquest període (1932 al 1952) va generar obres d’una enorme personalitat en les quals va seguir una línia per aprofundir la recerca que reafirmés la seva tècnica. En aquest període va compondre poques melodies originals, perquè la seva producció es va centrar en una música comercial basada sobretot en la música popular. La seva música suposa tot un desafiament per a l’intèrpret, com és el cas de la melodia serialista Ventall (1935), per a soprano i piano, o bé del procés rítmic basat en cèl·lules del primer moviment de la Sonata per a violoncel i piano (1948), de la metamorfosi d’una melodia popular del tercer moviment d’aquesta mateixa obra o d’una melodia de caràcter serialista a la qual arriba de manera casual en el seu ballet Don Quixote (1941). Hi ha altres obres no serialistes que cal destacar en aquest període, com Alborada, interludi i dansa, per a orquestra (1936), Simfonia homenatge a Pedrell (1941) i Alegries (1942). Són obres sense traces del serialisme i també un ingent ús de materials de caràcter folklòric. Però l’obra més significativa d’aquest període és alhora el seu gran fracàs i en la qual també va invertir més temps i esforç: l’òpera The Duenna (1945-1947). 4. TEMPS D’OBRES MESTRES Sens dubte aquest és el gran període (1960 al 1970) de Gerhard gràcies a un corpus selecte d’obres mestres que el situen en un lloc preferent entre els grans de la música del segle XX. Durant els seus últims deu anys de vida va 4 fons robert gerhard de l’iev 3 arxiu carlos duque arxiu municipal de valls En tota la història de la música, cap compositor ha assolit una evolució tècnica i estètica tan gran com la que reflecteix l’obra de Robert Gerhard. Va néixer al segle XIX i va començar a compondre obres de factura molt tradicional en què explorava les possibilitats de l’època, basades en un romanticisme tardà i amb una certa influència francesa. Va morir el 1970 com un dels pioners de la música electrònica, després d’haver fet la més gran evolució en el serialisme de la Segona Escola de Viena i de deixar una singular discografia per a cinema i televisió, i també després d’haver completat un llegat d’obres com la Simfonia núm. 3, “Collages”, en què va combinar cinta amb orquestra; Lament for the death of a bullfighter, per a recitador i electrònica, o DNA in reflection, una banda sonora electrònica original per a vídeo experimental. El carnet austríac de Gerhard. Gerhard amb el seu mestre Felip Pedrell. 3 Record de l’acte d’investidura com a doctor honoris causa a Cambridge. 4 Dedicatòria de la particel·la per a fagot de Sevillana. 5 Partitura de la Sonatine à Carlos. 1 2 fer un pas de gegant en l’aplicació del serialisme, va deixar de ser tan rigorós com a la dècada anterior i va plantejar-hi un acostament molt més flexible. Per això en el seu quart període artístic, la melodia pràcticament desapareix i el total sonor passa a ser una sola textura que evoluciona en el temps. Les obres serialistes més significatives d’aquest període són la Simfonia núm. 3, “Collages” (1960), per a cinta i orquestra, on exposa un contrapunt entre la massa orquestral i l’electrònica, i la Simfonia núm. 4, “Nova York” (1967), que és probablement la seva obra mestra. En aquesta emprà una sèrie en què les seves quatre primeres notes coincideixen amb una cançó popular (Blancaflor). A més, va fer servir un sistema de proporcions que sorgeixen de la sèrie per plantejar la durada de l’obra, així com la major part de l’estructura. Aquest va ser el seu darrer treball orquestral acabat, ja que les dues últimes peces serialistes del seu catàleg són treballs cambrístics: Libra (1968) i Leo (1969). En relació amb les obres comercials, Gerhard va compondre dues grans bandes sonores. Una de caràcter serial per a This sporting life de Lindsay Anderson (1963) i una BSO per a vídeo experimental, DNA in reflection de Hans fons robert gerhard de l’iev + UNA EVOLUCIÓ ESPECTACULAR 5 Boye i Anand Sarabhai (1963); aquesta peça el va situar a l’avantguarda de la creació audiovisual a Europa. A més, va crear la música per a dues dramatitzacions radiofòniques de la BBC, The anger of Achilles de Robert Graves (1964) i The man born to be king de Dorothy L. Sayers (1966). Aquesta primera obra va rebre el Premi de la RAI per a programes dramàtics o literaris amb o sense música, a Florència. La segona obra recull una orquestració virtuosística amb un resultat sonor de gran bellesa. UNA COMBINACIÓ SINGULAR Després d’analitzar els quatre períodes de l’evolució musical de Gerhard, observem una gran coherència en el desenvolupament de la seva tècnica serialista i de l’amalgama que fa amb la cançó popular. Allò que presentava de manera germinal a les obres de joventut s’amplifica a gran escala en arribar a la maduresa, tot seguint una línia recta al llarg de les seves obres que retraten una evolució coherent que culmina en la dissolució de la melodia i la creació de textures com a objectes sonors. Amb el temps integra de manera solapada la cançó popular a l’entramat sonor, com també la teoria serialista, que aplica de manera molt intuïtiva i gairebé imperceptible, com si es tractés d’una bastida que ajuda a aixecar l’edifici i a donar-hi forma. Sens dubte, Gerhard és un testimoni privilegiat de la història, perquè va desenvolupar el serialisme de manera natural, seguint els conceptes apresos de Schönberg, però segons una combinació singular en què integrava la cançó popular apresa de Pedrell i els conceptes sonors adoptats de la música electrònica. Com ell mateix va dir, Gerhard va ser sobretot un compositor a l’avantguarda. 43 centre de documentació de l’orfeó català GRAVANT Robert Gerhard l’any 1964. GERHAR EDMON COLOMER I VÍCTOR PABLO PÉREZ RECORDEN ELS SEUS HISTÒRICS ENREGISTRAMENTS DE L’OBRA SIMFÒNICA I ESCÈNICA DE ROBERT GERHARD DE LA DÈCADA DELS ANYS NORANTA. VINT-I-CINC ANYS DESPRÉS CONTINUEN SENT UNA REFERÈNCIA IMPRESCINDIBLE EN L’ESCASSA DISCOGRAFIA DEL COMPOSITOR DE VALLS, UN DELS GENIS DE LA MÚSICA CATALANA I ESPANYOLA DEL SEGLE XX. zar-se britànic i va treballar molts anys a la BBC, l’orquestra simfònica de la qual va gravar algunes de les seves obres als anys seixanta i setanta sota la direcció de Colin Davis, Antal Dorati, Norman del Mar i altres directors. Certament, l’elecció de dues orquestres espanyoles per retre-li homenatge als Proms va fer història. La Sinfónica de Tenerife va oferir dos concerts al Queen Elizabeth Hall, sota la direcció de Víctor Pablo Pérez, llavors text Javier Pérez Senz titular del conjunt canari, amb el ballet Don Quixote, el poema Pedrelliana i la Simfonia núm. 3, “Collages”. l 1996, per primera vegada a la seva centenària Víctor Pablo Pérez recorda bé els concerts i les sessions història, els cèlebres Proms de Londres van cond’enregistrament. “Va ser el compositor més modern i avantvidar una orquestra espanyola, la Joven Orquesta guardista de la seva generació, el gran deixeble de Schönberg Nacional de España (JONDE), a interpretar la que va aplicar les tècniques dodecafòniques a la seva música. cantata La pesta, al costat del Cor de la BBC, sota Fer la primera integral de les seves Simfonies va exigir un gran la direcció d’Edmon Colomer. La històrica joresforç als músics. La interpretació és molt difícil, a vegades nada va ser el 12 d’agost d’aquell any al Royal Albert Hall en impossible, llevat que es faci amb un esforç tècnic tremend, però l’homenatge que el popular festival de concerts aquest treball va permetre a l’orquestra de Tenerid’estiu organitzat per la BBC va retre a Gerhard fe traspassar les fronteres i rebre el reconeixement en el centenari del seu naixement. Uns mesos internacional”, diu el director burgalès. abans les dues formacions van gravar la cantata La col·lecció Gerhard editada per Auvidis sobre el text d’Albert Camus a l’Auditori de Saraes va iniciar el 1991 amb l’enregistrament gossa per a la discogràfica francesa Auvidis. d’Epithalamion a càrrec de la JONDE al Palau Amb aquest ambiciós projecte Colomer va de la Música de València. Quatre anys després, tancar la seva etapa de dotze anys com a direcl’octubre del 1995, Colomer, aquesta vegada tor musical de la JONDE. “Va marcar una fita amb l’OBC, va gravar a l’Auditori de Sant Cugat artística de la qual em sento molt orgullós. El fet del Vallès la suite Pandora, Soirées de Barcelona de ser la primera orquestra espanyola convidada als Proms no i el ballet Ariel. L’abril del 1996 va tenir lloc a l’Auditori de va ser casual, sinó fruit d’una experiència artística i un treball Saragossa l’enregistrament de La pesta, amb el Cor de la BBC a fons i continuat en el temps, en un procés de reconversió del i Michael Lonsdale com a narrador, i aquell mateix any, amb panorama simfònic de tot l’Estat en el qual van destacar l’èxit l’OBC, van gravar a Sant Cugat, amb Anna Cors, Francesc de la JONDE i de l’Orquesta Sinfónica de Tenerife”, recorda el Garrigosa i la Coral Càrmina L’alta naixença del rei En Jaume, director català, actualment membre del CoNCA. les Sis cançons populars catalanes, Cançoner de Pedrell i les No en va aquestes dues orquestres van protagonitzar al dues Sardanes. L’OBC va completar la sèrie sota la direcció de costat de la Simfònica de Barcelona i Nacional de CataluLawrence Foster, amb el Nonet, el Concert per a clavicèmbal, nya (OBC) el cicle d’enregistraments d’Auvidis, dirigits per corda i percussió, amb Ursula Dütschler com a solista, i el Edmon Colomer, Víctor Pablo Pérez i Lawrence Foster. De fet, Concert per a piano i orquestra de corda, amb Albert Attenelle. el director dels Proms en aquells anys, John Drummond, va Colomer assegura que “cal distingir entre les qüestions puconèixer les dues formacions gràcies a la qualitat d’aquests rament tècniques i les de concepte” a l’hora de parlar de la didiscos. ficultat de la música de Gerhard. “Usa tècniques i llenguatges Com tants creadors que després de la Guerra Civil van contemporanis i, de fet, va ser pioner en la música electrònica a preferir l’exili a la misèria cultural imposada pel franquisme, la Gran Bretanya, però també és un clàssic i s’ha de tocar sabent Gerhard va trobar a Cambridge (Anglaterra) el que vol dir. El repte és fer entendre el sentit d’una frase i de una llar –allí va començar a compondre, el cada veu, mostrar cap on va, el substrat harmònic... Si se n’en1940, el seu ballet Don Quixote– on va poder tén el caràcter, el sentit de la seva música no és tan difícil. Tamforjar la seva obra amb l’honestedat i la convicbé és difícil per a les orquestres tocar bé Bartók o Stravinsky. ció en els seus ideals musicals que van marcar La pesta exigeix un esforç considerable als intèrprets i també la seva vida. Fins i tot va arribar a nacionalita l’oient, però la narració fa entendre-ho tot, fa arribar el seu E “VA SER EL COMPOSITOR MÉS MODERN I AVANTGUARDISTA”, DIU VÍCTOR PABLO RD 45 “VA SER PIONER EN LA MÚSICA ELECTRÒNICA”, DIU COLOMER Northern Philharmonia, i enregistrada per Chandos el 1996, quatre anys després de l’estrena escènica mundial d’aquesta òpera extraordinària, que va tenir lloc el 1992 al Teatro de la Zarzuela de Madrid, també dirigida per Ros Marbà, gran intèrpret d’aquesta joia lírica que posteriorment va dirigir també al Gran Teatre del Liceu. Chandos va enriquir la discografia amb el cicle de Simfonies i Concerts dut a terme per Matthias Bamert i la poder dramàtic de manera clara i reveladora”, explica Colomer. “Musicalment estic molt satisfet de la versió de La pesta. M’interessa tot el seu món simfònic, i obres molt especials, com el Concert per a clave, L’alta naixença del rei En Jaume o les Sis cançons, que m’agraden molt per la seva concepció estètica; és música popular poc manipulada i l’orquestració li dona una transformació, una altra dimensió. I considero la Sardana núm. 2 una fita molt coherent estilísticament, tant en la versió per a cobla com la d’instruments de vent que vam gravar amb l’OBC. Com Falla, Bartók i Stravinsky, va tenir un gran talent com a orquestrador i va explorar nous camins des del profund coneixement del llegat de Pedrell i Falla. En el seu propi procés de transformació, aposta per la Segona Escola de Viena, però no oblidem que també va ser un pioner en l’àmbit de la música electrònica”. Per la seva banda, Víctor Pablo Pérez i la Sinfónica de Tenerife van iniciar el seu cicle el 1991 al Paranimf de la Universitat de La Laguna amb el primer enregistrament complet del ballet Don Quixote, Pedrelliana i Albada, interludi i dansa, pas previ a l’enregistrament de les quatre Simfonies entre els anys 1993 i 1995. “Va suposar un esforç titànic, és una música difícil tècnicament per a l’orquestra i complexa. Si escoltes l’enregistrament de Colin Davis seguint la partitura comproves que hi ha errors. Probablement la van fer amb només un assaig i això amb Gerhard no funciona. Era moderníssim al seu moment, i exigeix molts assajos. Vaig quedar esgotat físicament i intel·lectualment: la Segona Simfonia, per exemple, és d’una complexitat com no havia vist en tota la meva carrera”, diu. Herman Scherchen, que en va estrenar el Concert per a violí, amb el gran Antoni Brossa, ja li ho deia al mateix compositor: “És que vostè escriu molt difícil”. Per això Víctor Pablo Pérez recomana com a introducció a Gerhard començar per obres com Albada, interludi i dansa –“Hauria de ser obra de repertori a totes les orquestres”– i Don Quixote. “És música més directa, fresca, fàcil d’escoltar. Es va fer una nova edició de la partitura, perquè, de fet, Don Quixote mai s’havia fet complet; però al final, davant els errors de la nova edició, vam acabar usant l’antiga, i encara que al disc consta que toquem la nova, la veritat és que no la vam utilitzar, no tenia prou rigor. És una gran obra, molt ben escrita, però no s’entén bé si no t’imagines els ballarins donant vida als personatges. No entenc per què no s’ha muntat el ballet al nostre país, seria un gran espectacle i animo els coreògrafs a muntar-lo”. Després de la primera edició, els discos d’Auvidis van ser descatalogats i, per fortuna, el Centre Robert Gerhard (L’Auditori) els va reeditar el juny del 2011 en una edició especial titulada Robert Gerhard collage. Aquest llegat forma el nucli de la discografia de Gerhard, juntament amb la referencial versió de La Dueña/La Duenna dirigida per Antoni Ros Marbà, amb Claire Powell, Anne Taylor, Richard Van Allan, Adrian Clarke, Neil Archer i l’English 3 4 rafa martín 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA 1 2 1 2 Dos discs de Chandos, el segell que va gravar Simfonies i Concerts de Gerhard amb Matthias Bamert i la BBC Symphony. 3 4 La Simfonia núm. 1 i la Simfonia núm. 3 enregistrades per la Sinfónica de Tenerife sota la direcció de Víctor Pablo Pérez. 5 Edmon Colomer. 6 Claudi Martí i integrants de la Nova Cançó. 7 The Duenna, estrenada el 1992 dirigida per Ros Marbà. Simfònica de la BBC. L’Orquestra de Cambra del Teatre Lliure i Josep Pons van gravar Cançoner de Pedrell, amb Josep Benet, Alegrías i Pandora (Harmonia Mundi), i el conjunt BCN216 i Ernest Martínez Izquierdo van publicar dos discos, amb peces com Nonet, Hymod, Leo, Libra i Concierto para ocho (Stradivarius). El capítol de cambra té bones referències signades pels trios Arriaga, Gerhard, Kandinsky i Pedrell, i els quartets Arditti i Gerhard, entre d’altres, i Jordi Masó amb la integral pianística (Marco Polo) nodreixen una discografia encara massa escassa en la qual figuren els clàssics registres per a Decca d’Antal Dorati de La pesta, la Simfonia núm. 1 i les Danses de Don Quixote, que tenen una versió moderna enregistrada per Josep Caballé Domènech al capdavant de l’Ulster Orchestra realitzada el 2004 (BBC Music). També es poden trobar al mercat digital la versió del Concert per a piano a càrrec de Peter Donohoe i la Northern Simfonia (Naxos) i registres de la BBC amb música de pel·lícules, com la suite This sporting life i exploracions electròniques, com el poema radiofònic Lament for the death of a bullfighter i la música incidental per a Calígula de Camus. 5 Lluís Llach Josep Maria Bachs Claudi Martí arxiu josep m. macip Àngel Casas 6 + COMPROMÍS antoni bofill I CONSCIÈNCIA DE PAÍS arxiu fundació del gran teatre del liceu 7 L’artífex de la recuperació de l’obra de Gerhard va ser Claudi Martí, figura clau en la història de la indústria discogràfica catalana, mort l’any passat als 84 anys. La consciència de país i la passió per la recuperació i difusió del patrimoni català van ser constants en la seva trajectòria: al capdavant del segell Edigsa va impulsar la Nova Cançó i va contribuir decisivament a la recuperació de la música antiga catalana; ja des del segell Auvidis va posar en marxa col·leccions de referència, com la consagrada a la sarsuela i la primera edició Gerhard, que va difondre la seva música al mercat interna- cional. “Se li deu encara el reconeixement que mereix per la seva honestedat i compromís amb el nostre patrimoni musical, i no sols en l’àmbit de la música clàssica: va ser decisiu en l’auge de la Nova Cançó. Va arriscar molt, perquè llavors ningú feia cas a Gerhard, ni a Catalunya ni a l’Estat espanyol. I la integral simfònica, curiosament, va ser un projecte realitzat amb un director de Burgos, una orquestra canària, un segell francès i un espònsor madrileny, la Fundación Caja Madrid. Té mèrit, perquè en aquells anys Gerhard era un compositor absolutament oblidat, i convé recordar-lo”, diu Victor Pablo Pérez. 47 El compositor català el 1964. Tenia 68 anys. hulton-deutsch collection/corbis/getty GERHA L’INTEL·LECTUA HUMANIS P ROBERT GERHARD, MÉS ENLLÀ DE LA SEVA VÀLUA INQÜESTIONABLE COM A COMPOSITOR, ESDEVÉ UNA FIGURA DE GRAN PROFUNDITAT INTEL·LECTUAL I HUMANA. ersonalitat “rica i complexa”. Un músic de vasta cultura i un lector infatigable, interessat especialment en les arts, la filosofia i les ciències. Conversador extraordinari i escriptor de ploma àgil i brillant. Intel·ligent, sensible i amb un finíssim sentit de l’humor. Rigorós, però alhora d’un tarannà modest que “fugia del jo”. Un home, en definitiva, “que sabé apreciar altament el valor de l’amistat” i que “estimà profundament la vida, la natura, la pau i la llibertat”. Així descriuen, els que el varen conèixer, qui ha estat un dels compositors més extraordinaris que ha tingut Catalunya al segle XX. I també un dels més injustament oblidats: Robert Gerhard Ottenwaelder. Un creador que tot i haver viscut gairebé la meitat de la seva vida a l’exili, on va sorgir la major part de la seva obra, va portar sempre la seva terra natal al cor, fins al punt que, davant el debat sobre la seva nacionalitat –va adquirir l’anglesa el 1960–, no dubtà a definir-se com “un xiquet de Valls”. LA SEVA INFANTESA A VALLS AL STA nens als barris. La canalla s’apedregava i es veu que en Robert era el més trapella de tots. Sovint feia enfadar els veïns”, relata, amb el riure als llavis. És molt possible que dins de la família de centreeuropeus acomodats, aquell nen hagués tingut els primers contactes amb la música. En qualsevol cas, el destí que li havien establert era un altre: amb 12 anys és enviat a Suïssa per completar la seva formació i cursar estudis de comerç a Lausana. Un altre cop el caràcter decidit del futur compositor queda en evidència en destinar la pensió alimentària que rebia per pagar-se lliçons de música. “Així va ser com la seva salut es va ressentir i va agafar una pleuresia. L’avi va anar a buscar-lo i va estar un temps refent-se a una masia, a prop de Valls. Llavors la pleuresia era una malaltia gairebé mortal i potser perquè van pensar que no hi havia gaire cosa a fer, li van deixar estudiar música. Crec que l’àvia també va intervenir al seu favor”, explica el nebot. Superat el tràngol, Gerhard va iniciar els estudis a Munic, fins que un nou ensurt, la Primera Guerra Mundial, l’obligà a tornar a Catalunya. Instal·lat aleshores a Barcelona, va estudiar amb Enric Granados –a l’acadèmia del qual va conèixer la soprano Conxita Badia, que esdevindria gran intèrpret de la seva obra vocal– i es va convertir en el darrer deixeble de Felip Pedrell, a través del qual va establir un pont permanent amb la música tradicional. Molt aviat, però, el jove músic es va trobar en la necessitat d’ampliar horitzons artístics. Anys més tard ell mateix compartiria aquests records que perfilen el seu esperit inconformista –“l’orgull d’estar eternament insatisfet”, reivindica– en una entrevista publicada a «La Publicitat» en dues entregues, el 3 i el 4 de desembre de 1929. “Com més íntimament em posava en contacte amb la música que aleshores s’escrivia a Europa, millor comprenia la meva situació. Em vaig trobar endarrerit i cada dia s’accentuava la inquietud que em causava el desequilibri i la discrepància evidents entre les meves concepcions i els mitjans de què disposava per realitzar-les”, explicava. “VA SER UN HOME QUE ESTIMÀ PROFUNDAMENT LA VIDA, LA NATURA, LA PAU I LA LLIBERTAT” Traçar un perfil humà de Robert Gerhard és endinsar-se en una figura polièdrica i fascinant. La infantesa a Valls, on els seus pares –un suís alemany i una alsaciana– regentaven un negoci de vins, desvela els primers trets de la personalitat independent, lliure i decidida de qui, anys més tard, esdevindria introductor del dodecatonisme a Espanya. Una coneguda anècdota d’aquest període ens mostra un nen de només un parell d’anys que desapareix de casa seva perseguint la música d’un piano de maneta itinerant que aquell matí ha passat pel seu carrer. Gerhard va créixer en un ambient poliglot i europeu. “El meu avi era del poble de Brittnau, a prop de la frontera amb Alemanya, i l’àvia havia viscut molts anys a Versalles. L’avi no parlava gaire català, parlava francès i alemany, però l’àvia sí, ella parlava català i castellà. A casa es parlava el francès. I els germans aleshores van aprendre el castellà a escola i el català al carrer. I tots tenien la nacionalitat suïssa”, explica el seu nebot, Ferran Gerhard. A l’assolellat estudi de la seva casa de Tarragona hi ha un retrat on es veuen, encara infants, els tres germans Gerhard: Robert, el gran; Carles, que després esdevindria diputat al Parlament de Catalunya, i Ferran, el seu pare, que es faria càrrec del negoci familiar. La imatge els situa en un temps molt llunyà, que ell fa viu en els records, però: “Quan els germans eren petits hi havia guerres de ARD text Ana María Dávila LA TRANSFORMACIÓ AL COSTAT DE SCHÖNBERG Aquesta necessitat el va impulsar, el 1923, a escriure a Arnold Schönberg demanant-li que l’acceptés com a alumne. L’austríac va conservar aquella carta tota la vida, tot evidenciant l’interès que va despertar en ell aquell jove nascut al 49 “EN ROBERT ERA EL MÉS TRAPELLA DELS TRES GERMANS. SOVINT FEIA ENFADAR ELS VEÏNS”, DIU EL SEU NEBOT Entre el 1948 i el 1968 el matrimoni Gerhard tornà a Catalunya en vuit ocasions. Van ser visites de caire privat i estiueig, amarades d’enyor pels amics i la terra. “[M’agradaria] passar un mes o dos en un poble de la costa... treballar de cara al mar, em penso que un renovat contacte amb mar i cel i la terra de Catalunya m’aniria bé”, escriu en una carta datada el 1952. Encara prevalia, sens dubte, el record del seu anterior viatge, que Gerhard va deixar plasmat en una carta adreçada als Agustí-Badia a la seva tornada a Cambridge. “Ens va venir a rebre a l’estació una pluja fina que cau d’un cel desmaiat, sense parar, fa 24 hores. Quina diferència Tot i que Gerhard mai no va ser un seguidor dogmàtic del dodecatonisme, la seva música, sempre deutora de la tradició mediterrània, va ser rebuda amb desconcert i rebuig pels sectors més conservadors de la música catalana. D’altra banda, però, la seva presència a Barcelona els anys previs a la guerra va representar un veritable revulsiu per a la vida musical de la ciutat, i la seva contribució va ser decisiva per a fets tan destacats com les visites de Webern i Schönberg, els vuit mesos d’estada d’aquest últim i la celebració del Festival de la Societat Internacional de Música Contemporània (SIMC) el 1936. Aquells anys també va establir profunds lligams d’amistat amb altres artistes i esperits inquiets, com el seu. Entre els més significatius, la relació amb Conxita Badia i el seu marit, Ricard Agustí. “La meva mare tenia la casa sempre oberta per a tots els músics i en Roberto era un més de la família. De fet era el padrí de la meva germana petita, Carmen, i com que ella no podia dir padrí, li deia Pililí. I ell mateix signava així les seves cartes. En Gerhard era molt de la broma”, recorda Mariona Agustí, filla de Conxita Badia. El 1931 Gerhard acceptà com a alumne Joaquim Homs, només deu anys més jove que ell i que es convertiria en un amic entranyable i un ferm defensor del seu llegat. Malgrat els dubtes que el compositor manifestava cap a la seva capacitat pedagògica, Homs el descriuria més tard com un mestre “apassionant”, algú que “posseïa en alt grau el poder d’analitzar i d’il·luminar els problemes fins a les mateixes arrels i que suggeria a qui l’escoltava la impressió d’estar a punt de descobrir meravelloses veritats”. 1 PER LA RAMBLA amb la nostra arribada a Barcelona, amics! [...] Acabat de sopar vàrem anar a veure uns amics a la vora de casa. Ens varen portar a un «local» de la barriada i vàrem beure cervesa calenta. A les deu en punt de la nit, la mestressa ens va dir: gentleman, it’s time! Ens vàrem acabar la cervesa, tots a l’una, i vàrem desallotjar el local i cap a dormir. Pel camí recordàvem aquella nit que vàrem anar a sopar a les 12 a La Punyalada, i a les 2 de la matinada, per la Rambla, encara podies prendre orxata, i comprar embotits o bombons de xocolata o una novel·la en un kiosk, i fer-te afaitar i tot, si et venia de gust! La vida, com veieu, és una mica més ensopida aquí”. 50 • REVISTA MUSICAL CATALANA fons robert gerhard de l’institu d’estudis vallencs + PASSEJANT sud dels Pirineus. “Schönberg em sotmeté a un interrogatori minuciós i implacable. Em preguntà, entre moltes altres coses, si era partidari dels nacionalismes musicals [...]. Seguiren les preguntes que m’obligaven a dir el que jo pensava de la música francesa, russa i italiana”, recordava el compositor en la mateixa entrevista esmentada. Aquell va ser un període d’enorme transformació artística i personal per a Robert Gerhard. A més d’introduir-se en aquell nou llenguatge que capgirava tot el que s’havia fet en música fins a aquell moment, es posà en contacte amb les noves tendències que sorgien en la literatura, les arts i les ciències; feu amistat amb Alban Berg i Anton Webern, i conegué la dona que l’acompanyaria la resta de la seva vida, Leopoldine Fleichtegger, “Poldi”, deixebla seva a les classes de castellà i català que oferia a Viena sota el significatiu pseudònim de Dr. Castell. La parella va contraure matrimoni el 1930 i ja de tornada a Barcelona anà a viure al barri de la Salut, en un habitatge envoltat d’una gran terrassa des d’on es veia el mar. El record d’aquella dona enèrgica i activa, que “parlava un català molt divertit”, és el mateix en tothom que la va conèixer: “Poldi va ser la persona que va vetllar perquè tingués la tranquil·litat per poder desenvolupar la seva activitat creativa”. ELS SEUS GRANS AMICS A CATALUNYA I A ESPANYA LA SEVA MÚSICA ES MANTENIA INJUSTAMENT IGNORADA UN PIONER La filla de Joaquim Homs, Pietat, té molt present el record de Robert Gerhard. “S’avenia molt amb el meu pare i també amb la mare, que era pintora. Anaven junts a tot arreu. Quan jo tenia uns 15 anys i estudiava piano em va regalar la partitura del Mikrokosmos de Bartók. Era un paquet gros que va arribar per correu, al meu nom. Recordo que em va fer una il·lusió enorme”. Gerhard, sempre interessat en la tecnologia –els anys cinquanta esdevindria un dels pioners a la Gran Bretanya en l’ús dels mitjans electroacústics–, també mantingué gran amistat amb l’enginyer Ricard Gomis, amb qui col·laborà en la creació, el 1935, de Discòfils, Associació Pro Musica, entitat que apostava per la divulgació de la música a través dels nous sistemes de reproducció. “Es van fer amics per l’afició que tenia el meu pare per la música i la reproducció del so. El meu pare anava cada dia a una botiga que hi havia al passeig de Gràcia amb Aragó, la Unión Musical, on es trobaven tots els discoferits, que en deien”, explica Marita Gomis evocant els inicis d’aquesta iniciativa. D’aquesta manera Gerhard es va convertir en un “habitual de la casa Gomis” i anys a venir, el 1956, en moments d’especial dificultat financera per al compositor, Gomis li faria l’encàrrec del seu Nonet. El 1962 Gerhard dedicà al matrimoni i els seus sis fills el Concert for eight. L’esclat de la Guerra Civil va posar fi a tot allò. Robert Gerhard, home de sentiments republicans i nacionalistes, va haver d’emprendre el camí de l’exili i les comunicacions amb Barcelona es van veure interrompudes fins a la fi de la Segona Guerra Mundial. Instal·lat a Cambridge, els anys cinquanta i seixanta el matrimoni va visitar Barcelona en diferents ocasions, però mai més no hi tornà a residir. A Anglaterra, la seva música va continuar desenvolupant-se, en tant que a Catalunya i Espanya anava sent injustament ignorada. Només l’esforç d’amics com Gomis i Homs mantingué viva –encara que en cercles molt concrets– la presència d’una obra “vital, clara i lluminosa que sempre evidencià les arrels ètniques del compositor”, en paraules del seu antic alumne, però que encara avui demana ocupar el lloc que li pertoca dins la història de la música catalana. 1 Robert i la seva esposa, Poldi, amb el seu nebot, Ferran Gerhard Masquè, que avui explica que el seu oncle va créixer en un ambient poliglot i europeu. 2 Els anys cinquanta i seixanta el matrimoni Gerhard va visitar Barcelona en diferents ocasions. 3 En cotxe, els germans del compositor, Ferran amb boina i Carles amb barret. 4 Els tres germans Gerhard de petits. Robert era el més gran dels tres. 4 3 arxiu municipal de valls 2 fons robert gerhard de l’institu d’estudis vallencs arxiu carlos duque 1 51 REFLEXIÓ L’ELOQÜÈN DEL SILENC I ALTRES PARADOXES DEL SIGNIFICAT MUSI U na de les paradoxes més fascinants radica en sobreabundància de soroll protegeix de la consciència del nola definició del silenci. Definició negativa, res. Com ha escrit Ramón Andrés a No patir companyia. Escrits però que refereix una realitat que tot oient místics sobre el silenci, la “necessitat de viure ensordit és un dels creu conèixer positivament. Amb tot, no és fàsímptomes reveladors de la por”. cil trobar-se en una situació de silenci absolut o “sepulcral”. John Cage precisà que, de fet, és COMPRENDRE LA MÚSICA impossible: “Després de la meva mort continuaDes de la perspectiva de la creació musical, l’evocació del siran els sons. No cal témer pel futur de la música”. El soroll, més o lenci suposa un desafiament. En efecte, com reflectir allò que menys harmonitzat, conforma l’ambient en què ens movem, tot no sona? El repte ha estat assumit en el segle que ha vist proimpedint que es doni l’aprehensió del buit. Val a dir que de forgressar la tecnologia i els processos de producció industrial, ma no merament involuntària o ingènua. El rebuig del silenci simptomàticament en els minimalismes de Philip Glass (1935), participa de l’horror vacui, un dels temors atàSteve Reich (1936) o Ärvo Part (1937). vics més arrelats a la psique humana, que avui LA SOBREABUNDÀNCIA Aquest últim, autor d’obres tan silents i dia gaudeix d’una salut excel·lent. Segurament com Für Alina, explica: “Aquí DE SOROLL PROTEGEIX delicades perquè la mort, la possibilitat de deixar de ser estic jo, tot sol amb el silenci. He descobert DE LA CONSCIÈNCIA i de sentir, representa el tabú més vigent. La que una sola nota és suficient quan està DEL NO-RES 52 • REVISTA MUSICAL CATALANA NCIA CI SICAL FINS I TOT SI ELS SONS NO POSSEEIXEN UNA SIGNIFICACIÓ PREESTABLERTA, FET RESSALTAT PER NO POCS MUSICÒLEGS DES DELS ESTUDIS DE THEODOR W. ADORNO, NOMÉS APARENTMENT EL SILENCI ABOCA A L’ABSÈNCIA DE SENTIT. text Jacobo Zabalo · fotografies Getty bellament tocada. Aquesta única nota, o una mesura en silenci, em reconforten”. L’íntima aproximació a l’absència de so sembla consubstancial a l’obra de qui assumeix –en paraules de Robin Maconie– que “sense silenci no pot haver-hi música”. A La música com a concepte recorda, a més, el caràcter transitori del so i la humana tendència a conquerir l’espai agrest en què es manifesta aquella absència. Vladimir Jankélévitch ja havia parlat de la colonització semàntica dels sons a La música i l’inefable, del 1961: “L’home sent la temptació d’atribuir un sentiment metafísic al discurs musical pel fet que la música, en no expressar cap significat comunicable, es presta amb una docilitat complaent a les inter“AQUÍ ESTIC JO, TOT pretacions més complexes SOL AMB EL SILENCI”, i dialèctiques”. ArticulaEXPLICA ÄRVO PART da segons unes pautes A FÜR ALINA LES BANDES SONORES: ARTIFICI I CLAU INTERPRETATIVA El dictum segons el qual “no tot el que es veu sona, ni tot el que sona es veu” és fonamental per entendre la incidència subliminal de la banda sonora en el curs de la visualització i interpretació de la pel·lícula. Una producció tan críptica, tan plena de silencis sonors i narratius com 2001. Una odissea de l’espai esdevé més comprensible amb el missatge de l’Així parlà Zaratustra de Friedrich Nietzsche, que inspirà a Richard Strauss la composició del seu poema simfònic i que permet a Stanley Kubrick relatar els salts evolutius de l’espècie humana. No menys rellevants són les composicions de György Ligeti: ressonen estranyament en el buit, en les proximitats del misteriós monòlit, obrint la via d’una espiritualitat que sembla antecedir i transcendir la cosmovisió científica. De fet, Kubrick va considerar que la pel·lícula era religiosa, amb la idea de déu –en un sentit no antropomòrfic– al seu nucli dur. El gran silenci (2005) de Philip Gröning confronta l’espectador durant més de dues hores i mitja amb l’absència de discurs verbal. Les tasques dels monjos cartoixans parlen per si soles, n’emana un magnetisme inexpressable; la veritat documental, però, no deixa de ser quimèrica, i per resultar significativa tota cinta requereix, lògicament, l’artifici del muntatge. El silenci abans de Bach (2007) de Pere Portabella és una pel·lícula feta de retalls d’històries, amb el fil conductor de la música, interpretada sempre pels artistes que les protagonitzen. Plasma la plenitud de sentit que possibilita el silenci a partir de la intervenció d’un dels compositors més espirituals. A Ballar en la foscor (2000), Lars von Trier porta el musical a una profunditat insòlita. Quan Selma és condemnada a mort, no hi ha melodia que pugui acompanyar-la. El silenci el trenca una zeladora piadosa, en enumerar els passos i produir el ritme necessari perquè s’aixequi i camini. Al cadafal, un soroll sinistre precipitarà el silenci. Aquesta vegada, irreversible. 53 4’33’’: LA PERFORMANCE D’UNA PEÇA MAI SENTIDA Potser al nostre context hipertecnològic es pot entendre millor el propòsit iconoclasta de l’obra que John Cage va concebre el 1952 titulada 4’33’’. Més enllà de l’aparença de broma, la peça “en tres moviments” apunta un assumpte molt seriós, com és el sentit de la interpretació musical i la seva interpretació per l’espectador: un pianista s’asseu davant del seu instrument, obre la partitura en què figura la paraula “tacet” i conseqüentment no toca res, ni gesticula, durant el temps exacte que especifica el títol. Amb això, no només instal·la el silenci, sinó que empeny l’espectador a l’experiència d’aquell temps incòmode, en què res no passa. Temps en què un es troba tot sol amb si mateix pensant que podria estar fent alguna cosa millor, en un altre lloc... Ruminacions que aparten de l’aquí i ara, perquè pretenen esbandir la sinistra possibilitat del no-res, com indicà Martin Heidegger a la seva anàlisi de l’avorriment. Com més infreqüent esdevé el silenci –extern, però també intern–, més fonamental i urgent es manifesta la seva realitat. Intuïm en l’èxit de disciplines com el ioga o la meditació els beneficis del buidatge d’imatges i significats, i de l’atenció plena en el present. concretes –d’acord amb la tradició tonal que evoluciona sense ruptures dramàtiques fins al segle XX– aporta consol a qui l’escolta i un ancoratge a la realitat mundana, una mena de sentit de pertinença. Un músic i estudiós com Charles Rosen escrigué a Les fronteres del significat que “comprendre la música significa senzillament no sentir-se’n irritat o desconcertat”. Així, el que eventualment impedeix el gaudi o la comprensió –és a dir, el seu sentit per a l’oient concret– no és, per a Rosen, sinó “la frustració de les expectatives creades per la tradició musical en què ens hem format”. UN CÒMPLICE DEL DISCURS El silenci no només és necessari com a habitacle o espai per colonitzar, des dels orígens de la creació musical, sinó que esdevé còmplice del desplegament del discurs, condició per a la reverberació de sons harmonitzats i articulats. Per la seva realitat intersticial, separa la durada de les notes, col·labora inextricablement amb el ritme i permet crear tensió o promoure expectatives, tot sugnexió emocional de Beethoven amb la seva obra l’ha erigit en gerint possibles desenvolupaments. Tamheroi romàntic: paradigma d’individu que assumeix el destí i bé amb l’efecte inesperat de la música –la s’hi sobreposa a través d’una creació absolutament lliure. És novetat o variació– que, com és sabut, pot obligat recordar els bellíssims laments que afloren ex nihilo al agradar tant o més que l’acord, el motiu o la moviment lent del Quartet per a cordes en Fa, op. 135, que és melodia. Amb tot, l’explicitació seguit per la formulació de la pregunta ondel sentit musical del silenci des EL SILENCI ESDEVÉ tològica: Muss es sein? No menys oportú és de l’absència de significació, fer esment de l’“Adagio assai” de la Sonata CÒMPLICE DEL que semblaria exclusiva del seHammerklavier, una oda a l’eloqüència del DESPLEGAMENT gle XX, va ser plantejada de masilenci. Concloem, però, al·ludint una escenera intempestiva –inserint-lo na punyent i verídica de la irregular Copying DEL DISCURS premeditadament i no com a Beethoven (2006). La ficció cinematogràfica recurs potenciador d’expectatives– per un d’Agnieszka Holland mostra com, en acabar de dirigir públicaescàs nombre de visionaris. El nom del més ment la Novena, el compositor sentí un silenci absolut. Només en excepcional: Ludwig van Beethoven. girar-se la tremolor de l’escenari prengué la forma dels aplaudiCondemnat a la sordesa per una d’aquements, que la banda sonora –de nou a l’espai-temps dels especlles inexplicables ironies de la vida, la contadors– torna audibles. 54 • REVISTA MUSICAL CATALANA A dalt, a l’esquerra, el filòsof i musicòleg Theodor W. Adorno. A sota, a la dreta, William Marx a la performance de l’obra 4’33’’ de John Cage. PERQUÈ PUGUIN CANVIAR EL MÓN, AJUDA’LS A ENTENDRE’L Subscriu-te ara tot l’any a Petit Sàpiens per només 47,40 € 19,90 € Cada mes, una nova aventura! Fes-te subscriptor en un minut a sapiens.cat/petitsapiens o escriu-nos a subscripcions@som.cat 55 ÀNIMA DEL SO TOT I TENIR CASA SEVA AL CARRER MAJOR DE CERVERA, N’ESCAMPA LA BOIRA SOVINT (LITERALMENT, COMPTANT QUE VIU A LA CAPITAL DE LA SEGARRA) PER ACOMPANYAR JORDI SAVALL EN LA MAJORIA DELS SEUS PROJECTES ARREU DEL MÓN. 2 JUNY AMB JORDI SAVALL A LA PHILHARMONIE DE PARÍS text Josep Barcons i Palau fotografies Quim Roser XAVIER PUER La corda fonamental E s podria dir que no hi ha música que no vingui des de baix. És fonamental, en sentit estricte, que allò que passa “a sobre” se sustenti sobre una bona base. I aquesta base, encomanada als instruments greus, ha de ser sòlida, fiable i vertebradora. Tan potents són aquests atributs que, de vegades, acaben traslladant-se a la personalitat d’aquells que toquen aquests instruments, tot esdevenint ells mateixos persones greus, serenes, estables i, fins i tot, fonamentals. Almenys això és el que es pot dir de Xavier Puertas, d’estructura ferma, cepada i corpulenta, conversa tranquil· la i timbrada, i una aparent (només aparent) parquedat de tracte que qui sap si és fruit de l’osmosi amb l’instrument o amb la comarca, més aviat eixuta, de la Segarra. Amb aquests dons, i com a contrabaixista de capçalera de Jordi Savall, va d’aeroport en aeroport, però el seu periple vital es podria resumir en tres trajectes estructurals, amb Cervera –i el contrabaix– sempre al mig. BARCELONA–CERVERA “LA MÚSICA TENIA, PER A MI, I ENCARA TÉ, UNA DIMENSIÓ DE GRUP, LLUNY DE L’ESTUDI EN SOLITARI” “Per a mi, la música ha estat un fet natural. El meu pare tocava la trompeta i el violí en cobles-orquestres, però quan va començar a tenir problemes de cor, el metge li va dir que 56 • REVISTA MUSICAL CATALANA deixés la música”. En adonar-se de la boutade, Xavier Puertas s’atura un moment i riu de manera continguda, com és ell. Però de seguida continua explicant que llavors va agafar el flabiol (“una mica més relaxat”) i va esdevenir arxiver de l’Orquestra i de la Cobla Municipal de Barcelona. Rememorant els anys que ajudava el pare a portar faristols i partitures per a la cobla, surt –fet realitat– un dels acudits insignes dels contrabaixistes: “Devia tenir 15 o 16 anys i en feia un parell que tocava el contrabaix. En una actuació, el contrabaixista no va aparèixer i em van dir: «Puertas, ¿tu no toques el contrabaix? Doncs vine i toca tu!»”. Malgrat el debut prematur, i malgrat que els sis germans Puertas eren una mena de Von Trapp a la catalana (aquells cèlebres cantors salzburguesos d’aquell The sound of music que algun traductor traïdor va sobretitular com Sonrisas y lágrimas); doncs malgrat l’estrena precoç, Xavier Puertas va continuar estudiant el contrabaix de manera laxa, “poc més de mitja hora al dia, perquè la música tenia, per a mi, i encara té, una dimensió de grup lluny de l’estudi en solitari”. Tot i haver començat tocant el violí, “als 14 anys vaig voler tocar el contrabaix. A la mare no, però al pare li va fer gràcia, perquè devia ser l’únic instrument que no teníem a casa. I així vaig començar”, com a alumne de RTAS Xavier Puertas tocant el contrabaix a casa seva. A l’esquerra, davant dels arcs, un violó. l’històric Ferran Sala al Conservatori del Bruc (on després Puertas seria professor), que als estius seguia també als cursos de Cervera. CERVERA–VIENA Va ser precisament l’últim curs de Ferran Sala a Cervera el que va propiciar el viatge de Xavier Puertas a Viena. “Tenia uns 20 anys i devia estar fent setè: feia poc que havia començat a estudiar de veritat, unes 4 o 5 hores al dia, per tenir un bon nivell”. A la festa de comiat de Ferran Sala va comparèixer Andy Ackerman (el contrabaixista de Concentus Musicus Wien i de la Simfònica de Viena), que també havia estat alumne de Sala quan havia arribat a Barcelona als anys setanta, “fet un hippie”. Puertas explica que, fascinats per tenir aquell mite a tocar, “en Jonathan [Camps] i jo ens ALGUNES DIFERÈNCIES ENTRE EL VIOLÓ I EL CONTRABAIX BARROC El contrabaix és més gran que el violone o violó. El violó sona una octava més agut que el contrabaix (és un 8 peus en comptes d’un 16). El violó ve de la família de les violes de gamba; i el contrabaix és una mena d’híbrid entre la família de les gambes i la dels violins. El contrabaix té de 3 a 5 cordes i el violó de 5 a 6, amb afinacions similars. Tots dos es toquen amb cordes de tripa, a diferència del contrabaix modern. El violó té trasts i el contrabaix, fins al Romanticisme, podia dur-ne o no. 57 BEETHOVEN DES DE BAIX Arran de la integral de les Simfonies que està assajant i gravant Jordi Savall per commemorar l’Any Beethoven, Xavier Puertas confessa que “Beethoven no és el món ni de Savall ni de l’orquestra. Però ha tingut una bona idea incorporant a la plantilla de sempre un grup de joves d’Europa que ho toquen tot i tenen una força impressionant. Tot i els dubtes d’inici i una quantitat d’assajos aparentment excessiva, l’orquestra ha resultat una barreja genial i no tan diferent del que devia passar a l’època de Beethoven. Les seves primeres Simfonies, que són del 1800, les devien tocar joves al costat d’alguns avis que potser havien arribat a conèixer Bach, mort feia cinquanta anys. I com les tocaven? Doncs devien tocar-les dins la tradició barroca o, si més no, clàssica”. Aquesta mixtura s’ha vist també al faristol de contrabaixos: “Tots tres hem tocat amb una afinació diferent. Jo he tocat amb un contrabaix milanès del XVIII sense trasts i amb afinació normal [Sol-Re-La-Mi-Do]; l’altre contrabaix ha tocat també sense trasts i amb afinació Sol-Re-La-Re, i l’altre, amb trasts i afinació vienesa, que és molt característica: LaFa#-Re-La-Fa natural. Mozart va utilitzar aquesta afinació en diverses obres. I la cinquantena de concerts clàssics que hi ha per a contrabaix (Dittersdorf, Sperger, Vanhal, Hoffmeister…), tots estan escrits pensant en aquesta afinació”. “Els arcs són claus a l’hora d’obtenir un tipus de so o un altre”, diu Puertas davant la seva col·lecció. “LA MEVA VIDA HA ESTAT FELIÇ I TINC LA FEINA IDEAL” assèiem ben a prop seu, a veure si se’ns n’enganxava alguna cosa”. Això va decidir-los a estudiar amb ell. Quan hi va haver una plaça lliure, “vam presentar-nos-hi una dotzena d’alumnes d’arreu d’Europa, i ens van agafar al Jonathan i a mi”. Van seguir tres anys a Viena, compartint pis, vivint de prop la guerra als Balcans (“anàvem a classe d’alemany amb gent que fugia dels bombardejos de Sarajevo”), rebent classes d’Andy Ackerman al Conservatori i anant d’oients a les de Ludwig Streicher a la Hochschule, l’altre gran nom de la pedagogia del contrabaix. CERVERA–EL MÓN La viola de gamba soprano és la parenta aguda del violó. 58 • REVISTA MUSICAL CATALANA “Quan vaig acabar els estudis a Viena, em van trucar només arribar per fer una tarda de classes a Cervera. Tenia 26 anys. I ara que en porto 26 aquí, puc dir que tot ha anat rodat. No tot han estat flors i violes, perquè ningú no et regala res, però la meva vida ha estat feliç i tinc la feina ideal”. Dins d’aquest no regalar res, hi ha els tres anys a l’Orquestra Teatre Lliure, les oposicions a l’OBC l’any 1998 i, amb setmanes de diferència, la prova amb Jordi Savall, “sols, ell i jo, a la Sala de Concerts del Palau de la Música. Hi vaig anar amb dos contrabaixos amb tripa, i quan portava cinc minuts tocant, em va saltar el taco de l’arquet, cosa que no m’ha passat mai més a la vida. No vaig poder continuar, però al cap de quinze dies em trucava per fer-hi el primer bolo”. L’increment progressiu dels compromisos amb Jordi Savall el va portar a demanar-se una excedència de l’OBC, a la qual ja no ha tornat. I així fins avui, voltant amb ell pel món i fent classes de contrabaix a Cervera i a Montserrat. I és que, “tot i que a Viena havia fet sempre modern i no havia estudiat pas amb tripa, com a contrabaixista de Harnoncourt, l’Andy em va orientar bé. El primer contacte amb la tripa el vaig tenir mentre encara estudiava a Viena, fent programes amb el Santi Aubert i el Sergi Casademunt a l’Orquestra Barroca Catalana”. Des de llavors ha plogut molt, i Xavier Puertas –amb la seva col·lecció sempre creixent d’instruments, d’arcs i de sensibilitat– s’ha convertit en el contrabaixista històric i violonista de referència a casa nostra, amb una finor exquisida per acompanyar i sustentar la música que vola sobre seu. Allà on actua, destil· la so generós i profunditat fonamental, igual que els seus instruments, grans i amples, i que la comarca de la Segarra, aparentment eixuta però generosament fructífera. LA PEDRERA Vine a gaudir del talent musical al millor terrat de la ciutat 12 jun – 12 set Tots els divendres i dissabtes 59 Sense títol 8 [1986] ©Joan Hernández Pijuan, VEGAP Del 17 al 30 d’agost de 2020 Juliane Banse & Wolfram Rieger Florian Boesch & Malcolm Martineau Andrè Schuen & Daniel Heide Matthias Goerne & Cosmos Quartet Julia Kleiter & Julius Drake Cuarteto Quiroga & Erica Wise Quartet Casals Col·laborador principal Amb el suport de Organitza www.schubertiada.cat DELS LA CASA CANTS ACTUALITAT DE LA FUNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA MÚSICA LA FAMÍLIA CORAL DE L’ORFEÓ CATALÀ DESCOBREIX ELS PROJECTES DE LA PRÒXIMA TEMPORADA 2020-21 COMPTARÀ AMB LES BATUTES DE YURI TEMIRKÀNOV, KIRILL PETRENKO I FRANÇOIS-XAVIER ROTH SUSANA SERRANO UN NOU IMPULS PER AL PROJECTE PALAU VINCLES “EL NOSTRE OBJECTIU NO ÉS FER CANTANTS, SINÓ TREBALLAR EL CREIXEMENT PERSONAL” 61 LA FAMÍLIA COR DE L’ORFEÓ CAT DESCOBREIX ELS PROJECTES DE LA PRÒXIMA TEMP 62 • REVISTA MUSICAL CATALANA RAL ATALÀ 26 DE NOVEMBRE “DANSES POLOVTSIANES” D’EL PRÍNCEP IGOR AL PALAU 27 DE GENER DE 2021 MISSA EN SI MENOR AL PALAU PORADA 2020-21 Orfeó Català L’ORFEÓ CATALÀ SERÀ DIRIGIT PER YURI TEMIRKÀNOV, KIRILL PETRENKO I FRANÇOIS27-28 DE FEBRER XAVIER ROTH DE 2021 PASSIÓ SEGONS EN UN NOU SANT MATEU AL PALAU CURS QUE APLEGARÀ 1 DE MAIG L’EXPERIÈNCIA DE 2021 MISSA DE LA CORONACIÓ ÚNICA DEL TREBALL A LA BASÍLICA DE LA SAGRADA AMB LES BATUTES FAMÍLIA MÉS DESTACADES DEL MOMENT I LA INTERNACIONALITZACIÓ CREIXENT DELS CORS DEL PALAU. text Martí Marimon ricardo rios visual art L a intensa activitat i el torrent de projectes de gran repercussió artística i emocional s’ha consolidat els darrers anys en la vida diària de la gran família coral de l’Orfeó Català, tot convertint els esdeveniments excepcionals en una mena de normalitat quotidiana que només els anys a venir (i esperem que sigui d’aquí a molts) ens permetrà jutjar amb la perspectiva adequada. De ben segur, aleshores tindrem consciència d’haver viscut una etapa única en què es va ressituar el nostre nom propi al mapa del món coral, entenent “món” en el sentit més global de terme, però, sobretot, jutjarem aquest inici de dècada per dos motius feliços: el primer ens parla de les maneres, és a dir, que aquest procés de canvi es faci tot sent fidel a l’entusiasta, valent i alhora humilment sincer esperit fundacional. El segon és incert de precisar, perquè precisament es tracta que podem intuir-lo objectivament com un creixement no finalitzat i amb molt de camí ascendent encara per recórrer. Així, els cors afronten un frenètic final de curs 2019-20 (ple de projectes que podeu consultar a les pàgines següents), però ja són conscients dels reptes que els reclamarà la futura temporada 2020-21, que mantenen ferms els dos pilars rectors d’aquest esperit que des de fa uns anys vol erigir-los en protagonistes d’aquesta Casa dels Cants que, valgui la redundància, és casa seva. L’un és la trobada amb les millors batutes de l’escena actual, tot dirigint-los en produccions simfòniques excepcionals; l’altre és la internacionalització mitjançant gires i viatges que porten l’accent català fins als escenaris més destacats del món. 63 holger talinsk François-Xavier Roth Yuri Temirkànov ELS CORS DE L’ESCOLA CORAL AMB LES MILLORS BATUTES Ja fa moltes temporades mostrar la seva solvència que el protagonisme ja contrastada amb la coral en la programació Carmina Burana d’Orff. del Palau de la Música A més, i seguint la idea inclou la família dels d’oferir oportunitats cors sencera. La cura artístiques úniques per incloure els infants i d’aprenentatge per als joves en les produccions cantaires, gaudirà de més destacades és un l’experiència extraordinàestímul importantíssim, ria de compartir escenari no només per promoure’n amb The Tallis Scholars, el creixement com a dirigits per Peter Phillips, cantaires i músics, el 18 de març de 2021, sinó també per amb un programa fomentar la consagrat a la 18 DE MARÇ convivència puresa de la DE 2021 intergenepolifonia vocal COR JOVE & racional i la des del RenaiTHE TALLIS continuïtat xement fins a SCHOLARS dels cantaiArvo Pärt. AL PALAU res cap a les formacions adultes. 19 DE SETEMBRE La temporada 2020CARMINA BURANA 21 es manté aquest AMB EL COR esperit. El Cor Jove de JOVE l’Orfeó Català, dirigit AL PALAU per Esteve Nabona, en l’obertura del curs el 19 de setembre tornarà a 64 • REVISTA MUSICAL CATALANA Kirill Petrenko Al novembre interpretarà les “Danses polovtsianes” d’El príncep Igor de Borodín al costat de l’Orquestra Filharmònica de Sant Petersburg i a les ordres, per primer cop, de Yuri Temirkànov. CONCERTS DE GRAN PROJECCIÓ LA FAMÍLIA CORAL CELEBRARÀ EL CENTENARI DE L’ESTRENA DE LA PASSIÓ SEGONS SANT MATEU A L’ESTAT ESPANYOL monika rittershaus Ja el 2021, i passats el tradicional Concert de Sant Esteve i el projecte Xarxa Coral (amb concerts de territori a Llinars del Vallès i a Tortosa), l’Orfeó encararà un dels projectes estrella de la temporada, també en el marc d’un aniversari: el centenari de l’estrena de la Passió segons sant Mateu a l’Estat espanyol. Els dies 27 i 28 de febrer defensarà després de molts anys l’obra magna de Johann Sebastian Bach acompanyat del Cor Infantil de la casa i músics solistes de l’Orquestra Filharmònica de Berlín i de l’Orquestra Camera Musicae, dirigits per la batuta amiga de Simon Halsey. Després, el cor rescatarà una de les obres que marcà el grup ja fa algunes temporades, la suite Daphnis et Chloé de Maurice Ravel, que dirigirà François-Xavier Roth el 19 d’abril, amb Les Siècles i Juan de la Rubia a l’orgue. Mozart, en canvi, serà el protagonista de l’altra producció excepcional del cor. L’Orfeó es retrobarà amb l’Orquestra Filharmònica de Berlín dirigida per Kirill Petrenko en un concert únic i ineludible: l’1 de maig de 2021 la Missa de la coronació ressonarà als trencadissos i les formes orgàniques de l’arquitectura excepcional de la Sagrada Família. L’Orfeó Català cantarà a les ordres de directors de gran prestigi, com Yuri Temirkànov, Kirill Petrenko i François-Xavier Roth. A LES ORDES DE YURI TEMIRKÀNOV I MÉS REPTES IMPORTANTS Per acabar, l’Orfeó tancarà temporada amb els cors de l’Escola Coral en l’esdeveniment que ja es va convertint en protagonista habitual dels seus estius, el Festival Grec. Ho farà amb una obra del compositor Jonathan Dove que ja va suposar un abans i un després fa dues temporades amb el seu recordat The monster in the maze. Per la seva banda, el Cor de Cambra del Palau oferirà el seu propi cicle al Petit Palau amb el director titular, Xavier Puig (tot destacant un programa de Schubert el novembre vinent), i el director convidat Christoph Sibert (ja a l’abril del 2021). La formació professional de la casa també té entre els seus projectes més destacats de la temporada vinent el Magnificat de Bach i una obra d’encàrrec a Kaija Saariaho, amb Vespres d’Arnadí, el 31 d’octubre de 2020, dirigits per Simon Halsey; després, l’esperada interpretació de la colossal Missa en Si menor de Bach (obra d’una especial rellevància històrica a la sala modernista) amb l’Orquestra Barroca Catalana el 27 de gener, dues produccions amb l’OBC (la Gran missa en Do menor de Mozart pel febrer i La pesta de Robert Gerhard pel març) i, a finals de temporada, La bohème de Puccini al Gran Teatre del Liceu. L’ORFEÓ CATALÀ VIATJARÀ A PORTO I ACTUARÀ A LA SAGRADA FAMÍLIA AMB LA FILHARMÒNICA DE BERLÍN La temporada que ve, doncs, s’iniciarà amb un esperit de continuïtat juntament amb el compositor protagonista absolut d’enguany. Continuarem celebrant l’aniversari centrat en Beethoven amb dues obres que ja han estat la clau de volta del curs actual de l’Orfeó Català i que repetirà tot just tornant de l’estiu: primer la Novena Simfonia, que interpretarà el 21 de setembre al Palau, amb l’Orquestra Camera Musicae dirigida per Tomàs Grau, i a la Casa da Musica de Porto amb l’Orquestra Sinfónica do Porto. L’altra és Fidelio, que podrem tornar a escoltar l’octubre vinent a L’Auditori amb l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC). 65 ELS NOSTRES CORS EL COR JOVE AMB L’ORQUESTRA DE BIRMINGHAM DES DE L’ARRIBADA DE SIMON HALSEY al Palau de la Música, els lligams musicals i emotius entre els cors 30 DE MAIG de la casa i el Regne DURUFLÉ, Unit s’han fet molt ELGAR I VILA A BIRMINGHAM estrets. Aquest mes de maig el Cor Jove viatjarà a Birmingham per sumar-se a la celebració del centenari de la City of Birmingham Symphony Orchestra. El Requiem de Duruflé, obres d’Elgar i un clàssic dels cors del Palau, El Mirador de Josep Vila i Casañas, seran els protagonistes de diversos concerts que agermanaran els nostres joves amb cantaires i músics d’arreu d’aquell país. L’ORFEÓ CATALÀ AL FESTIVAL GREC UN RETORN AL FESTIVAL D’ESTIU DE BARCELONA AMB UN FAURÉ COM NO S’HA VIST MAI FA DUES TEMPORADES L’ORdirecció escènica de Marina MasFEÓ CATALÀ DEBUTAVA al carell i dramatúrgia de Riikka DEL 15 AL 17 Festival Grec amb The monsLaakso, a més d’acompanyament DE JULIOL ter in the maze de Jonathan i improvisacions de l’organista REQUIEM DE Dove, una producció que Juan de la Rubia. En aquest FAURÉ A LES suposà un salt qualitatiu en “rèquiem de les llums” inèdit, a DRASSANES DE BARCELONA termes de professionalitat i més, les fronteres entre públic que deixà un profund impacte i intèrprets es difuminaran en en els cantaires, sobretot per el si d’una experiència musical l’oportunitat de desenvolupar un immersiva i única; un diàleg entre el treball escènic més enllà de l’estrictament missatge serè del compositor francès –no musical a què estan habituats. Enguany el en va el mateix autor definia la cor torna a assumir el repte de sortir de la seva missa de difunts de “cançó de seva zona de confort i tancarà temporada bressol de la mort”–, la creació imamb una producció pròpia, elaborada junmediata i un joc d’estímuls tament amb el festival estiuenc. Així, els sensorials en un marc indies 15, 16 i 17 de juliol l’Orfeó portarà a comparable de l’arquitecles Drassanes de Barcelona una versió molt tura gòtica catalana. especial del Requiem de Gabriel Fauré amb 66 • REVISTA MUSICAL CATALANA SIS NOVENES PER TOT CATALUNYA AMB L’OSV L’ORFEÓ CATALÀ S’HA SUMAT activament a la celebració de l’aniversari Beethoven tot convertint el compositor de Bonn en el gran protagonista d’aquesta temporada. Després de l’oratori Crist en el Mont de les Oliveres amb Rattle, el cor s’aliarà amb el Cor de Cambra i l’Orquestra Simfònica del Vallès en una marató de sis concerts (tres a Terrassa i un a Sabadell, Barcelona i Lleida), dirigits per Xavier Puig, en què n’interpretaran la Novena Simfonia. DEL 22 AL 24 I DEL 29 AL 31 DE MAIG NOVENA SIMFONIA DE BEETHOVEN A TERRASSA, SABADELL, BARCELONA I LLEIDA text Martí Marimon ONE WORLD CHOIR AMB CANTAIRES DE L’ORFEÓ VINT CANTAIRES DE L’ORFEÓ CATALÀ havien de formar part del nou Cor Mundial, que s’havia de presentar al país nipó en dos concerts amb l’Orquestra Filharmònica de Berlín, dirigida per Gustavo Dudamel, i que havien de donar la benvinguda als Jocs Olímpics. Així, 100 cantaires joves procedents de cors dels 5 continents (Alemanya, Austràlia, Sud-àfrica, Veneçuela i Espanya) se sumaven a 200 cantaires japonesos (la meitat dels quals professionals) i 20 de xinesos per formar la gran massa coral One World Choir. Aquest nou conjunt mundial havia d’interpretar la Novena Simfonia de Beethoven en dos concerts integrats en la programació d’activitats d’aquest esdeveniment. Després de l’ajornament dels Jocs Olímpics es treballa per reubicar-los al calendari. L’Orfeó Català aportarà el seu gra de sorra en aquest espectacle musical de grans dimensions amb cinc cantaires de cada corda, que s’allotjaran al National Olympics Memorial Youth Center i compartiran aquest esdeveniment internacional retransmès per la Televisió Nacional Japonesa (NHK). UN CONCERT PARTICIPATIU DEDICAT A VIVALDI DES DE FA ALGUNES TEMPORADES, les 28 DE JUNY produccions participatiCONCERT PARTICIPATIU ves ofereixen a cantaires AL PALAU individuals una oportunitat única d’interpretar una gran obra del repertori conjuntament amb la família coral de l’Orfeó. Enguany serà el 28 de juny, amb el Gloria i el Magnificat de Vivaldi i l’Orquestra Simfònica Camera Musicae, dirigida per Pablo Larraz. Les inscripcions estan obertes fins al 10 de maig. Pablo Larraz EL COR INFANTIL TAMBÉ SE SUMA A LA INTERNACIONALITZACIÓ MÉS CORS DE L’ORFEÓ AL GREC L’ORFEÓ NO ÉS L’ÚNIC COR DEL PALAU amb direcció escènica d’Elkhanah Pulitzer present a la programació d’enguany del i musical d’Steven Sloane, és una revisió Grec. La seva secció masculina s’hacontemporània del Fidelio beethovenià, via d’unir a la del Cor de Cambra i plena de connotacions polítiques i 20 DE els nois del Cor Jove per oferir el 3 reflexions al voltant del poder. Per la JULIOL STABAT MATER AMB de juliol –tot i que ara es treballa seva banda, el Cor de Noies i el conEL COR DE per poder trobar una data més enjunt Vespres d’Arnadí proposen el 20 NOIES davant– l’esperat concert The pride juliol un programa eminentment soner of the State de David Lang. Es femení al voltant de la figura de la Mare tracta d’una coproducció de L’Auditori, la de Déu i d’altres dones i mares, per mitjà de New York Philharmonic, De Doelen d’Amsl’Stabat Mater de Pergolesi i obres d’èpoques terdam, Barbican de Londres, Bochum Symi estils diferents. Un espectacle sentit i senphony Orchestra, Bruges Concertgebouw i sible, amb direcció musical de Buia Reixach Malmö Opera. Aquesta obra escenificada, i Feixes i escènica de Marc Rosich. ELS MÉS MENUTS DE LA FAMÍLIA CORAL de l’Orfeó tindran la seva pròpia gira internacional. El mes de juny el Cor Infantil viatjarà per primera vegada a Bèlgica, on DEL 26 AL 30 DE actuarà a Namur i a JUNY GIRA PER BÈLGICA Brussel·les, amb un A NAMUR I concert a l’incomparaBRUSSEL·LES ble Théâtre de la Monnaie en el marc d’un intercanvi amb La Choraline, Cheur de Jeunes de La Monnaie. Théâtre de la Monnaie 67 AL COSTAT DE LA SEVA GERENT DESCOBRIM ELS OBJECTIUS DE LA NOVA ETAPA DEL PROJECTE SOCIAL DEL PALAU, QUE CANVIA EL NOM PEL DE PALAU VINCLES. MÚSICA I INCLUSIÓ ON PRÀCTICA CORAL I INTERVENCIÓ SOCIAL ES DONEN LA MÀ. text Martí Marimon SUSANA SERRA UN NOU IMPULS PER AL PROJECTE PALAU VINCLES T é una llarga experiència professional al tercer sector i liderà el projecte Vozes de l’associació Músics per la Pau i la Integració. Ara estrena el càrrec de gerent del projecte Palau Vincles amb la voluntat d’engegar noves iniciatives d’intervenció social o de visibilitat del projecte, com l’espai artístic que oferirà del 29 de juny al 31 de juliol al Palau de la Música. Es tracta d’una proposta multidisciplinària, amb el cant com a eix central, inclosa a la Campanya d’Estiu de l’Ajuntament de Barcelona per garantir que nenes i nens de 6 a 12 anys hi tinguin accés mitjançant un ajut econòmic. “EL NOSTRE OBJECTIU NO ÉS FER CANTANTS, SINÓ TREBALLAR EL CREIXEMENT PERSONAL” En quina direcció esteu treballant des que has assumit la Gerència del projecte Palau Vincles anomenat fins ara Clavé XXI? SUSANA SERRANO: En la primera etapa de Palau Vincles s’ha treballat especialment per oferir una educació musical gratuïta a nens i nenes que d’altra manera no hi tindrien accés, tot fomentant la inclusió i la integració. En aquesta segona etapa, donada la maduresa del projecte, començarem a desenvolupar un eix de treball a més profunditat: la intervenció social. Cal conèixer com la música i el cant incideixen positivament en el creixement personal d’aquests infants i joves. MARTÍ MARIMON AGUADÉ: 68 • REVISTA MUSICAL CATALANA MMA: Per tant, hi ha una doble via: la lluita contra l’exclusió social i el desenvolupament de la personalitat a través de la música, que seria aplicable a qualsevol infant. SS: Totalment! És per això que cal treballar perquè cap sector de la població quedi exclòs d’aquests beneficis. Donar-los accés a la pràctica musical és un primer pas molt important si volem una societat amb més oportunitats, més formada i culta, però com deia, no n’hi ha prou amb aquest accés. Ara estem impartint formació directa a uns 600 infants i joves sobre un total de 1.900 que treballen de manera directa o indirecta en el projecte Palau Vincles, però no coneixem gaire quin perfil tenen... Quan en sapiguem més, podrem intervenir també per reorientar comportaments a través de diferents eixos: el desenvolupament de les capacitats psicosocials i pedagògiques, del reforç de valors... MMA: Conèixer més com són per ajudar-los millor... SS: La nostra feina és contribuir a una transformació social. Pot semblar un objectiu molt genèric, però tenim indicadors concrets dels hàbits i estats emocionals dels infants... A Palau Vincles tenim la sort de comptar amb un equip de directors corals molt potent, que venen de l’Escola Coral de l’Orfeó Català, i suport en l’àmbit de la logopèdia. Així, treballem molt bé la part musical, però alhora estem començant a extreure informació per saber com elaborar aquests plans d’actuació. “ESTEM CREANT UNA PLATAFORMA NACIONAL DE PROJECTES D’AQUEST TIPUS” L’estudi FOESSA del 2018 indica que el 80% de la població que viu en zones vulnerables difícilment en sortirà mai; és el que en diem dificultat per a l’ascens social. Una de les idees centrals del nostre projecte és, precisament, treballar per facilitar aquest trànsit i eliminar la negació continuada que els comporta aquesta manca generalitzada d’oportunitats. A través de la música, de les sortides, dels concerts, podem incentivar que mantinguin les seves aspiracions personals. Quan els nens i les nenes senten que els aplaudeixen, quan els pares veuen els seus fills a l’escenari..., aquí comença una escala ascendent que pot, a llarg termini, obrir-los les portes cap a un futur diferent. ANO MMA: ¿Això es tradueix en un projecte pedagògic concret? SS: Sí, estem estructurant el projecte a nivell pedagògic tenint en compte els tres perfils de centres/espais amb els quals treballem: hi ha els centres oberts i les fundacions, on entitats del tercer sec- tor es fan càrrec de menors en horari extraescolar i que venen al Palau de la Música un dia per setmana; aquests grups són més reduïts, els denominem d’intervenció; després hi ha les escoles, on l’actuació es fa en horari lectiu i és d’àmbit més massiu i heterogeni, adaptat al perfil socioeconòmic de cada zona. Aquí, més que intervenció, potser hauríem de parlar d’inclusió. Finalment, hi ha els cors centrals de Palau Vincles, l’Infantil i el Juvenil, amb una selecció dels cantaires amb més potencial i que estan compromesos amb l’activitat. El nostre objectiu principal no és fer cantants, sinó aprofitar les eines que el cant ofereix per incidir positivament en el creixement personal de les nenes i els nens; tanmateix, és cert que si en aquest camí detectem talent, disposem d’una fantàstica estructura que ens permet acompanyar els infants i joves a l’Escola Coral de l’Orfeó a través d’un sistema de beques. La qüestió és tenir en tot moment les estratègies i eines adequades. La disciplina d’assajos ens dona informació, per exemple, sobre hàbits alimentaris o si dormen prou. Després, potser a un infant no li interessa gaire el cant, però es fixa en la part tècnica dels concerts... Hem d’estar atents a aquests senyals i donar-los una resposta perquè ens parlen tant de les condicions en què viuen actualment i de les seves necessitats com del seu possible futur. A Palau Vincles estem definint un projecte alineat amb els objectius del Pla Estratègic del Palau de la Música Catalana, i alhora orientat a sis dels disset objectius de desenvolupament sostenible que marca l’Agenda 2030, centrats a incidir positivament en la feina d’intervenció en infants i joves a través de la música. MMA: Per això és clau el treball coordinat amb entitats... SS: I amb les famílies. Precisament diferents entitats estem creant una plataforma nacional de projectes musicosocials, per fer entendre quins són els beneficis de la música en el creixement dels infants. Repercuteix en molts eixos, que fan que aquests avancin, però alhora és difícil avaluar-ne l’impacte, perquè ens falten dades en un àmbit global; això és el que volem corregir aquí al Palau a través d’estudis de la seva evolució. Volem contribuir a evitar que hi hagi població infantil desatesa, aquesta tasca hauria de ser una prioritat per a la nostra societat en general. MÚSICA INCLUSIVA: COMPARTINT ESCENARI AMB L’ESCOLA CORAL I SOLISTES PROFESSIONALS Des del 2011 el Projecte Social impulsat per la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana (amb el patrocini de l’Obra Social “la Caixa” i la col·laboració de la Fundació Caixa d’Enginyers) fomenta la inclusió social d’infants i joves a través de la pràctica coral. Inclou més de 80 formacions amb cantaires procedents d’entitats socials i escoles de primària d’arreu del país que, a més de la formació rebuda, tenen l’oportunitat d’interpre- tar obres de gran format a l’escenari del Palau de la Música Catalana. El 2 de febrer passat per primera vegada van participar en una producció dels cors de l’Escola Coral de l’Orfeó Català i el Cor Jove Amics de la Unió, amb solistes professionals i el grup Percussions de l’Orquestra Simfònica del Vallès. La popular cantata Carmina Burana de Carl Orff va ressonar al Palau amb més de 300 cantaires compartint escenari. 69 ACTUALITAT L’ETAPA MODERNA DE LA «REVISTA MUSICAL CATALANA» DISPONIBLE AL CEDOC EN FORMAT DIGITAL UN TOTAL DE 326 NÚMEROS de l’etapa moderna de la «Revista Musical Catalana», concretament del 1984 al 2017, ja es pot consultar a l’arxiu digital del CEDOC, el Centre de Documentació de l’Orfeó Català (https://arxiu.palaumusica.cat/ fotoweb/). Es completa així la primera etapa de la publicació, des de la creació l’any 1904 fins al juny del 1936, que es pot consultar digitalment a través del portal de revistes antigues catalanes ARCA (https://arca.bnc.cat/). Al catàleg digital del CEDOC s’aniran afegint cada any successivament els números dels dos anys anteriors. Aquesta tasca de digitalització respon a la voluntat de preservar un dels pilars patrimonials dels orígens de l’Orfeó Català com a entitat, ja que la Revista va néixer com a «Butlletí Mensual de l’Orfeó Català». Els seus articles “antics” són un valuós testimoni escrit de la història de la música a Catalunya, així com també ho són els de la publicació actual, sensible a la vida musical del país, tant des del punt de vista d’informació general, amb criteris periodístics, com de divulgació a l’abast de tots els públics. La publicació també esdevé una eina pedagògica i indispensable al servei d’investigadors i estudiants. ALBA G. CORRAL IL·LUSTRA EL LLIBRE DE LA TEMPORADA 2020-21 EL PALAU DE LA MÚSICA HA ENCARREGAT A ALBA G. CORRAL, convidada com a artista visual la propera temporada de la institució, la creació d’una obra inèdita a partir del leitmotiv Perspectives, que impregnarà la sala modernista els propers mesos. Així mateix, Corral ha treballat amb l’equip gràfic del Palau per adaptar aquesta obra digital i poder-la plasmar en paper de manera que il·lustri el llibre de temporada que recull la programació artística. Nascuda a Madrid, però instal·lada a Barcelona des de fa quinze anys i considerada un referent internacional en la seva disciplina, Corral es defineix com una programadora de codi i de programari generatiu. Després de 70 • REVISTA MUSICAL CATALANA treballar amb binomis com composició i programació o matemàtica i art en festivals com el Sónar, l’Eufònic, el Mutek o el Grec, el Palau la convida a imaginar amb el llenguatge de la clàssica alguns dels seus concerts i activitats. Concretament, les seves projeccions a gran escala creades a partir de la programació d’un codi algorítmic –comportaments preestablerts– que ella condueix en directe seran presents al concert d’aniversari d’El Primer Palau, a l’òpera Mariana en sombras d’Alberto García Demestres i al concert de Juan de la Rubia i Marco Mezquida, entre d’altres. També protagonitzarà, al Petit Palau, una activitat en el marc de la Biennal del Pensament. I GAUDEIX DE LA MILLOR INFORMACIÓ MUSICAL I DE DESCOMPTES EN CONCERTS 16€ PER UN ANY (PAPER) 8,99€ PER UN ANY (DIGITAL) Els subscriptors de la «Revista Musical Catalana» gaudeixen d’un 20 % de descompte en la compra de dues entrades per concert a les taquilles del Palau de la Música Catalana, als cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música de la temporada 2020-21: Palau Grans Veus, Bach, Piano, Cambra, Simfònics, Tardes, Cantates de Bach, Cicle Coral, Cicle Cor de Cambra del Palau, Concert de Sant Esteve, Intèrprets Catalans, Concerts Familiars, El Primer Palau, Orgue al Palau, Estiu al Palau, ECHO Rising Stars i ONCA. Més informació: www.revistamusical.cat/subscriu-te 71 EL COMPOSITOR BACH Johann Sebastian L’UNIVERS FET PARTITURA REVERENCIAT COM EL MILLOR COMPOSITOR DE TOTS ELS TEMPS, CONTINUA SORPRENENT-NOS CADA DIA 270 ANYS DESPRÉS DE MORIR. EXPRESSAR-NE EN UN ARTICLE BREU TOTA LA RIQUESA RESULTA IMPOSSIBLE, PERÒ VAL LA PENA INTENTAR-HO. J text Pep Gorgori • il·lustració Roger Pibernat espiritual. L’hàbit de la perfecció en Bach, doncs, és en realitat el ohn Eliot Gardiner titula “L’hàbit de la perfecció” el camí de recerca d’aquest tot mitjançant les partitures.Weimar, capítol del llibre sobre Bach dedicat a l’anàlisi de la MisMühlhausen, Köthen…, Bach es va desplaçar poc fins que es va sa en Si menor. Potser aquesta expressió és la que millor establir a Leipzig com a Kantor. Amb base a Sant Tomàs, escrivia resumeix l’esperit no només d’aquesta, sinó de totes i música també per a Sant Nicolau i per al consell municipal i la cadascuna de les obres del compositor. La perfecció, universitat. De fet, l’arxiu de la Thomaskirche va conservar part però no com a objectiu, sinó com a actitud vital. de la seva producció religiosa; però la profana, que podria haver Bach va néixer a Eisenach el 1685 en el si d’una famíarribat a suposar dos terços del total, va quedar esparsa i sovint lia de músics que li van ensenyar l’ofici. Fora del clan, el seu mestre oblidada. D’aquí ve que el considerem, erròniament, un compomés destacable possiblement fou Dietrich Buxtehude, compositor sitor de música religiosa: és la part d’ell que millor hem pogut ancià que va motivar el viatge més llarg del jove mestre. Va demaconèixer. Al capdamunt, les més de dues-cennar un permís a la feina que tenia a Arnstadt per recórtes Cantates (la meitat aproximadament de les rer els 400 quilòmetres que el separaven de Lübeck, on PER A BACH, que degué escriure), la Missa en Si menor i les va passar uns mesos aprenent l’art de Buxtehude a l’orLA MÚSICA ÉS Passions. gue i com a compositor de cantates. L’ESPAI ON Tot i que Bach concebia la seva feina com un Prèviament, però, la seva formació escolar va deiartesà –tret propi de l’època–, als seus darrers xar una marca que sovint passem per alt i que precisaCIÈNCIES I anys s’aprecia una certa voluntat de transcenment Gardiner posa en relleu. Els seus estudis es van LLETRES dir, de deixar un llegat. Així s’explica que reviestructurar en dues branques. El que avui consideraríem Lletres corresponia a l’estudi de la religió, incloCONFLUEIXEN sés part de l’obra per a orgue i que en seleccionés la que considerava més reeixida. El mestre ent-hi tant la teologia com les expressions artístiques Jordi Savall, de fet, arriba a parlar del “Testament” bachià que que reflexionen sobre l’espiritualitat (literatura, pintura, etc.). En formen tres grans obres escrites o recopilades els seus darrers les Ciències, en aquell moment, hi tenia un pes destacat la músitres anys de vida: l’esmentada Missa, l’Ofrena musical i L’art de ca, ja que la física del so portava a aprendre no només harmonia, la fuga. sinó també lògica i àlgebra. A mig camí, la retòrica i la filosofia. No tenim espai per fer gaire més que un esment fugisser d’altres fites del seu catàleg: El clave ben temperat, les partites i UN CAMÍ DE RECERCA suites per a violí, clave o violoncel, les Suites per a orquestra, els Per tant, per a Bach la música escrita soli Deo gloria (indepenConcerts de Brandenburg… Ens en deixem tantes, i n’hi ha tantes dentment de si era sacra o profana) era en realitat l’espai on conque no hem arribat a conèixer… fluïa l’univers sencer. Tant les ciències terrenals com l’expressió 72 • REVISTA MUSICAL CATALANA DISCOGRAFIA SUITES PER A VIOLONCEL El nostre Pau Casals n’és la referència imprescindible, ja que va ser ell qui les va redescobrir i posar en valor. Resseguint la seva petjada fins als nostres dies, tenim la versió excel·lent de Jean-Guihen Queyras que hem pogut escoltar al Palau de la Música. CANTATES Gardiner, Koopman, Suzuki, Herreweghe, Harnoncourt… Si intentéssim triar-ne només un, ens asseguraríem un reguitzell de comentaris de partidaris i detractors. Serà millor poder gaudir de les diferents visions que se n’han anat aportant. SAVALL: OFRENA MUSICAL I PASSIONS El mestre català ha anat incorporant Bach al seu repertori a foc lent. L’Ofrena musical la va enregistrar fa dècades, mentre que les Passions les ha anat abordant els darrers anys. 11 DE JUNY, QUADERN D’ANNA MAGDALENA AMB CAROLYN SAMPSON I JUAN DE LA RUBIA AL PETIT PALAU Després de la seva mort, Bach va caure en un oblit no tan gran com es va voler pensar durant el Romanticisme. Beethoven, per exemple, en va conèixer l’obra a través del seu mestre, Neefe, que li va fer estudiar El clave ben temperat. Ara bé, sí que és cert que en el rescat de la seva producció sacra va ser decisiu el paper de Felix Mendelssohn, tot recuperant de l’oblit la Passió segons sant Mateu i desfermant així una veritable passió per Bach que ha arribat als nostres dies. Això explica que Bach trigués a arribar a casa nostra, i més tenint en compte que és un compositor protestant en un territori catòlic. L’any 2021, de fet, celebrarem el centenari de l’estrena al Palau de la Música (i a Espanya, de fet) de la Passió. El 2019 passat vam recordar el cinquantenari de l’estrena de l’Oratori de Nadal complet. Encara ens queda molt Bach per anar descobrint i redescobrint. BENJAMIN ALARD I THOMAS DUNFORD Els dos intèrprets han portat al Palau la integral de l’obra per a teclat i llaüt, respectivament, i han emprès sengles projectes discogràfics que cal tenir en compte. JOSHUA RIFKIN: CANTATES, PASSIONS Els anys vuitanta Rifkin va encetar un intens debat en defensar que Bach va pensar la seva obra coral per ser interpretada amb només un cantant per corda. 73 ESCENARIS DEL MÓN FESTIVAL D’AIS DE PROVENÇA PARADÍS MUSICAL A LA PROVENÇA vicent pontet DEL 30 DE JUNY AL 18 DE JULIOL A AIS DE PROVENÇA 74 • REVISTA MUSICAL CATALANA L’ANY 1947 FRANÇA S’ESTÀ RECUPERANT FÍSICAMENT I ESPIRITUALMENT DE LA GUERRA. D’AQUESTA REGENERACIÓ SORGIRAN DUES CITES REFERENCIALS: CANES, DEDICAT AL CINEMA, I AVINYÓ, AL TEATRE. PEL QUE FA A LA MÚSICA, L’APOSTA SERÀ AIS DE PROVENÇA. autor Toni Colomer · fotografies F. Ais de Provença P aradoxalment, la història del festival internacional d’art líric d’Ais de Provença té el seu origen a Marsella. Gabriel Dussurget, apassionat de l’art i gran melòman, i el seu amic Henri Lambert visiten a la darreria d’aquell any la comtessa Pastré. S’havien conegut als salons parisiens, per on circulaven la intel·lectualitat i els artistes més destacats del seu temps. De personalitat volcànica, Lily Pastré feia temps que donava voltes a la idea de crear un festival de música a Marsella. Les dificultats logístiques que plantejava el projecte, però, acabarien desplaçant la seva mirada a Ais de Provença. LA MOZART RENAISSANCE A només trenta quilòmetres, Ais era en aquella època una petita i endormiscada vila de la Provença, però posseïdora d’un patrimoni arquitectònic excepcional, un ric passat artístic i els paisatges que van estimular el jove Cézanne. Passejant pels seus carrers, entre banys termals, esglésies i fonts barroques, els nostres protagonistes s’endinsen al Palau de l’Arquebisbat i en arribar al pati central es produeix la revelació: un espai bellíssim, a l’aire lliure i amb una acústica perfecta. La idea d’un festival d’estiu pren força i només resta teixir aliances amb les forces locals. 1 75 jean -claude carbonne josep molina 2 Dit i fet, la primera edició es durà a terme entre el 23 i el 30 de juliol de 1948. El títol triat serà Così fan tutte de Mozart. Dussurget, que esdevé director artístic i factòtum del Festival, tenia clar que Mozart havia de ser el centre de la programació d’Ais. Som a l’epicentre de la Mozart renaissance. Les experiències de Salzburg i Glyndebourne, festivals que clarament s’hi inspiren, ho corroboren. Per al primer Così, Dussurget contacta amb Marisa Morel, la companyia de la qual havia interpretat l’obra a París amb èxit. Morel assegura un repartiment de nivell satisfactori, però resta per prendre una decisió important: trobar un director d’orquestra que asseguri un alt nivell musical. Si Salzburg va trobar aquesta figura en Richard Strauss i Glyndebourne en Fritz Busch, l’elecció de Dussurget serà Hans Rosbaud, que es convertirà en element clau per a la consolidació de la proposta. L’èxit de la primera edició fa augmentar l’ambició d’un festival que, l’any següent, amplia el nombre de concerts i proposa un Don Giovanni que esdevindrà històric. Sota la batuta de Rosbaud i amb els creatius decorats de Cassandre, cantants joves com Capecchi, Cortis, Danco o Loose, que ben aviat esdevindran primeres figures, posen de manifest que el Festival d’Ais ha vingut per quedar-se. Così fan tutte i Don Giovanni seran seguides per les produccions inoblidables d’El rapte del serrall l’any 1951 i Le nozze di Figaro el 1952, tot consolidant-hi la vocació mozartiana. El creixement és inevitable i en les edicions posteriors es programaran, a banda de concerts, tres títols operístics per any: dos de Mozart i un de barroc o contemporani. Així, obres aleshores oblidades de Rameau, Monteverdi o Gluck pujaran a l’escenari de l’Archevêché al costat de noves creacions de Honegger o Poulenc. Un format que tindrà EL QUARTET CASALS VISITA AIS No tot és òpera a l’estiu de la coqueta i calorosa Ais. Qui prefereixi la música instrumental també pot trobar-hi al·licients. Enguany, i pel que fa a la música de cambra, el conjunt català més internacional, el Quartet Casals, oferirà un primer tast de la seva integral Beethoven en dues sessi- 76 • REVISTA MUSICAL CATALANA ons. En l’àmbit orquestral, Simon Rattle, que fa anys que manté una intensa relació amb el Festival, més enllà del seu Wozzeck, aprofitarà per interpretar el Concert per a orquestra de Bartók i la Quarta Simfonia de Mahler amb la London Symphony Orchestra. L’altra formació orquestral amb protagonisme al Festival és el Balthasar Neumann Ensemble, que insistirà en Beethoven i les Cinquena i Sisena Simfonies, amb Hengelbrock al capdavant. Finalment, Jakub Józef Orliński, el contratenor de moda, oferirà un programa que combina el Barroc amb la música del segle XX. 1 El Théâtre de l’Archevêché és l’escenari més emblemàtic del Festival. 2 El Quartet Casals oferirà el primer tast de la seva integral Beethoven en dues sessions. 3 El Conservatori Darius Milhaud, un altre marc del Festival. 4 L’hotel Maynier, d’estil renaixentista, és la seu de concerts i recitals. 5 Barrie Kosky, el director d’escena d’El gall d’or de Rimski-Kórsakov. 6 La soprano Veronique Gens, Fiordiligi a l’òpera de Mozart Così fan tutte. 7 Sofi Oskanen i Kaija Saariaho, creadores de l’òpera Innocence. llarg recorregut. Tan llarg com l’ombra de Gabriel Dussurget. L’any 1959 Dussurget, tot i mantenir les seves funcions a Ais, assumeix el càrrec de conseller artístic a l’Opéra de París, dirigida per Georges Auric. Aquesta decisió, juntament amb problemes interns i externs (Maig del 68), desemboquen en la primera crisi del Festival, que culminarà amb la dimissió del seu creador el 1972. Una era gloriosa arriba al final i s’albiren temps de desorientació i incertesa. UNA NOVA ETAPA Amb Bernard Lefort com a successor, Mozart hi perd preeminència. Si la dels anys quaranta fou la dècada de la Mozart renaissance, amb els setanta i vuitanta arriba l’apoteosi del bel canto. Tot i no ser l’etapa més gloriosa del Festival d’Ais, la de Lefort va deixar petjada històrica. Sobretot per dues produccions mítiques. Si el Tancredi de Rossini, amb Horne, Ricciarelli, el nos- jan windszus vincent beaume 5 UN PETIT ESPAI PER A LA NOSTÀLGIA La inauguració del Grand Théâtre de Provence l’any 2007 va consolidar la tendència descentralitzadora del Festival. Possiblement era necessari per al creixement del certamen, però no hi ha dubte que cap dels espais nous tenen l’encant de l’original Théâtre de l’Archevêché. Un espai emblemàtic on es respira el pes de la tradició i el perfum de les nits històriques que s’hi han viscut en un entorn màgic i entranyable. Aneu-hi! No us decebrà. 4 frank juery 3 6 tre Dalmau González i Zaccaria és recordat pels melòmans, la Semiramide que van protagonitzar Caballé, Horne, Araiza i Ramey l’any 1980 és un dels esdeveniments operístics més miraculosos de la història del bel canto modern. Louis Erlo succeí Lefort com a director artístic l’any 1982, i s’hi aprofundí en el repertori contemporani i barroc, però sense aconseguir revitalitzar un festival que, tot i moments d’esplendor esporàdics, perdia energia i vivia problemes financers preocupants. Calia reformular els plantejaments de manera urgent i trobar una figura carismàtica que assumís el repte de ressituar Ais al mapa musical. L’escollit va ser Stéphane Lissner. L’era Lissner s’inicia amb un cop d’efecte: Don Giovanni amb direcció escènica del llegendari Peter Brook. Al seu costat, altres noms mítics de l’escena contemporània, com Pina Bausch o Patrice Chéreau, donaran nova volada als estius musicals de la Provença. Comença així una etapa en què s’aprofundirà en coproduccions amb altres teatres, que aportaran estabilitat al projecte, així com en la promoció de joves músics a través de l’avui prestigiosa European Academy of Music. I en l’horitzó, el gran projecte: la construcció d’un nou teatre, el Grand Théâtre de Provence. El Grand Théâtre obre les portes de manera fastuosa amb Die Walküre de Wagner, la Filharmònica de Berlín al fossat i el llavors titular, Simon Rattle, al capdavant, tot culminant el vell somni d’un Anell complet a Ais. Bernard Foccrouille encapçala l’equip artístic del Festival i, amb ell, els noms més prestigiosos del panorama internacional no falten a la cita amb la Provença, incloent-hi compositors com Boesmans, Benjamin o Dove. Una línia continuista de la de Lissner que es manté amb Pierre Audi, actual responsable artístic des del nomenament el 2019. EL FESTIVAL D’AQUEST ESTIU 7 Enguany la proposta operística del Festival d’Ais és una de les més atractives del panorama estiuenc. Per començar, torna al mític espai de l’Archevêché un títol tan emblemàtic com Così fan tutte. Thomas Hengelbrock, al capdavant del Baltasar Neumann Ensemble, dirigirà una nova producció de l’enfant terrible Dmitri Txerniakov amb Veronique Gens i Richard Croft. Simon Rattle i la seva London Symphony s’encarregaran de la part musical del Wozzeck d’Alban Berg, amb direcció escènica de Simon McBurney. Gerhaher i Kampe en seran els protagonistes. Dos títols cabdals de Monteverdi dirigits per Leonardo García Alarcón: L’incoronazione di Poppea al Théatre du Jeu de Pomme i L’Orfeo en versió concert amb alumnes de l’Acadèmia del Festival. Completen el cartell l’estrena mundial d’Innocence, nova creació de Kaija Saariaho i El gall d’or de Rimski-Kórsakov. 77 CATALUNYA MÚSICA EL COMPOSITOR DE LA SETMANA DEDICARÀ CINC PROGRAMES A HÈCTOR PARRA Aquest programa se centra en un compositor amb l’objectiu de conèixer-lo a fons, situar-lo en el seu context i destacar-ne les particularitats. Ha iniciat el 2020 amb una novetat: dedicar edicions especials als compositors contemporanis catalans. Parlaran amb Montse Aguilera sobre què els motiva per compondre i sobre tot allò que ajudi a descobrir-los. El primer va ser Bernat Vivancos i Hèctor Parra serà el nou convidat d’aquests especials. text Sílvia Díez · fotografies Catalunya Música V “ DE DILLUNS A DIVENDRES, DE 10 A 11 H, A CATALUNYA MÚSICA olem sentir els oients, l’única limitació que compositors els posem és el temps de què disposem a cada programa. contemporanis No hi ha cap altre condiciper apropar-nos onant extern, perquè pretenem íntimament al seu que la tria ja sigui la primera univers creatiu. aproximació directa a ells. Per Actualment tenim tendència a això ha de ser tan lliure com sigui recrear un art que va néixer de les possible i ha de servir perquè cada necessitats d’una societat diferent compositor pugui mostrar el que de la nostra. L’art del passat és un vol mostrar d’ell. Els volem donar art excels, però quedar-nos només espai perquè facin la síntesi de la allí té un punt de fals, i perquè no seva obra i la posin en context”, sigui així ha d’anar acompanyat de explica Montse Aguilera, una l’art que neix de les necessitats de la enamorada de la música clàssica nostra societat. És interessantíssim Montse Aguilera, la conductora d’El compositor de la setmana amb Bernat des de petita. Va estudiar piano preguntar-nos per què, en algun Vivancos, protagonista de cinc edicions especials d’aquest espai al febrer. i és veterana a Catalunya Múmoment, l’art del nostre present és sica, on s’ha encarregat de diversos monogràfics, com per exemple el com si hagués deixat de connectar programa de novetats discogràfiques Nou punt nou o La setmana de... amb alguna cosa íntima nostra, L’ANY BEETHOVEN i presenta el programa El compositor de la setmana des del 2018. com si hagués deixat de represenDes del desembre del 2019 i al llarg del 2020, tar-nos. I serà bo plantejar-nos el programa El comMOLTES COINCIDÈNCIES I GRANS DIFERÈNCIES si realment és així o no. Potser positor de la setmana No és casual que després de Bernat Vivancos sigui l’hora d’Hèctor Parra. descobrim que no som tan lluny i dedica la tercera “Serà molt interessant sentir Hèctor Parra després de Bernat Vivancos, perque la música dels nostres composetmana de cada mes què aquests dos compositors són un exemple d’un fenomen propi dels segles sitors parla de nosaltres, ens parla a la música de Ludwig XX i XXI. Tots dos són nascuts a Barcelona, pràcticament el mateix any –es a nosaltres i ens pot commoure van Beethoven, de qui porten dos anys de diferència–, van tenir el mateix mestre –el professor Daperquè la música ha tingut sempre enguany es commevid Padrós–, els dos van estudiar a París i, malgrat aquestes coincidències, aquest poder. La composició és moren els 250 anys del fet que en una altra època els hauria portat a crear una música semblant, una heroïcitat, és enfrontar-se al naixement. fan una música completament diferent. Bernat Vivancos és religiós i en ell no-res i treure’n un tot amb sentit hi ha una acceptació de la vida i de la mort, mentre que l’Hèctor Parra, que i bellesa. Això ho volem mostrar no és creient, busca el sentit de la vida en disciplines com la física”. en aquests programes en què ens deixarem seduir, sobretot, per l’obra de La reacció dels oients a aquesta novetat del programa ha estat molt cadascun dels compositors”, explica Montse Aguilera, presentadora del bona: “Ens han arribat comentaris de gent agraïda per haver-los ajudat a programa El compositor de la setmana –que s’emet de dilluns a divendres, descobrir en Bernat Vivancos i dir-nos que sense el programa no s’haurien de 10 a 11 h, a Catalunya Música. mai apropat a aquesta música. Ens diuen: «Fins ara fugíem de la música contemporània i ara la buscarem...». La ràdio ha de formar part d'una DESCOBRIR BERNAT VIVANCOS xarxa que faciliti que la música nova circuli”, conclou Montse Aguilera, Bernat Vivancos ha estat el primer compositor d’aquesta nova sèrie que vol fer un apunt sobre les compositores. “Quan les convidades siguin de programes que ha passat pels estudis de Catalunya Música i a qui compositores, serà una evidència que la música no n’entén, de gèneres. Les hem pogut conèixer de primera mà, a través dels comentaris i de la tria lleis de la societat patriarcal es fan presents en la part social de tot el que fem d’obres del seu catàleg. Ens ha fet partícips d’aspectes clau de la seva (és un motiu pel qual hi continua havent menys dones que homes a les aules música: “essència”, “providència”, “música espectral”, “sinestèsia”... i de composició), però les coses, per si mateixes, es regeixen per les seves pròpies n’hem conegut les influències i inquietuds. “Quan als compositors convilleis i, segons això, la música és música independentment de qui la faci”. dats els demanem que triïn d’entre el seu catàleg les obres que sentiran els 78 • REVISTA MUSICAL CATALANA CATALUNYA MÚSICA DIGITAL ELS CONTINGUTS DE L’EMISSORA AL TEU ABAST La plataforma online de Catalunya Música ofereix un ampli ventall de continguts digitals i diferents possibilitats de consum a la carta paral·lelament a l’oferta radiofònica tradicional. REPRODUCTOR AVANÇAT El web catmusica.cat, amb un disseny responsiu que s’adapta tant a ordinadors com a mòbils i tauletes, aposta per potenciar l’audició del directe amb un reproductor avançat que ofereix informació addicional relacionada amb l’obra, el concert o el programa que s’està reproduint, a fi de tenir una referència exhaustiva del que s’està escoltant en tot moment. PROGRAMACIÓ A LA CARTA Per no perdre’s cap detall de la programació i facilitar al màxim el consum a la carta, s’ofereixen seccions i talls del més destacat de cada programa per afavorir una audició més àgil, fàcil i agradable. A més, els programes de Catalunya Música també es poden seguir a través de subscripció podcast, a iTunes, iVoox i Spotify. ELS CONCERTS DE CATALUNYA MÚSICA A través del web, els oients també poden escoltar a la carta i durant un període de temps determinat els millors concerts nacionals i internacionals oferts per Catalunya Música. Com a membre de la Unió Europea de Radiodifusió (UER), l’emissora emet més de setanta concerts al mes, tots de primer nivell, molt apreciats pels oients. ELS DIRECTES DE CATALUNYA MÚSICA EL DIRECTE DE CATALUNYA MÚSICA, ARA A ALEXA L’aposta per la música en viu és un dels pilars més importants de Catalunya Música, que es consolida com l’oferta radiofònica líder en aquest àmbit a Catalunya. L’emissora ofereix aproximadament vuitanta transmissions l’any, amb una varietat de gèneres i estils que van des de l’òpera a la música simfònica, passant per la música de cambra i la música antiga, entre d’altres. A través del web s’informa puntualment dels propers concerts que s’emetran en directe per l’emissora. El grup d’emissores de Catalunya Ràdio ha fet una aposta decidida pels assistents de veu. Amb les skills (aplicacions) de les seves quatre emissores es poden sentir els directes des de qualsevol dispositiu amb Alexa, l’assistent de veu d’Amazon. Per sentir el directe de Catalunya Música només s’ha de dir: “Alexa, inicia Catalunya Música”. També es pot activar l’skill des de: EXPERIÈNCIES Catalunya Música ha donat un impuls a la seva presència a les xarxes socials i ha obert un nou canal de comunicació amb l’audiència a Instagram, que s’afegeix als que ja tenia a Twitter i Facebook. Catalunya Música obre un nou apartat al web en el qual de manera periòdica s’oferiran experiències exclusives per als oients, que els permetran viure la música d’una manera diferent. Seran experiències emocionals i úniques que faran que l’assistència a un concert esdevingui alguna cosa més. XARXES SOCIALS Ens podeu seguir a través de: twitter.com/catalunyamusica instagram.com/catalunyamusica facebook.com/catmusica catmusica.cat 79 ACCENTS CAMBRA THE NEW YORK CONCERT Evgeny Kissin & Emerson String Quartet Obres de Mozart, Fauré, Dvořák i Xostakóvitx. Deutsche Grammophon, 2018 La primera col·laboració artística del pianista rus Evgeny Kissin i l’Emerson String Quartet ens ofereix una de les novetats discogràfiques més excitants de l’any en el repertori cambrístic. El programa, de gran repertori, té la calidesa i l’emoció del directe, en un enregistrament impecable del segell groc fet el 27 d’abril de 2018 al mític Carnegie Hall, en el marc d’una gira per Europa i els Estats Units. Tres obres mestres integren un programa que reuneix tres partitures tan meravelloses com són el Quartet amb piano, KV 478 de Wofgang Amadeus Mozart, el Quartet amb piano núm. 1, op. 15 de Gabriel Fauré i el Quintet amb piano núm. 2, op. 81 d’Antonín Dvořák: una gran festa musical que inclou com a propina electritzant l’“Scherzo” del Quintet amb piano, op. 57 de Dmitri Xostakóvitx. En la partitura mozartiana actua el violinista Philip Setzer, i Eugene Drucker ho fa en la de Fauré, al costat dels seus magnífics companys de l’Emerson, el viola Lawrence Dutton i el violoncel·lista Paul Watkins, i un Kissin en estat de gràcia que sona amb claredat cristal·lina en Mozart. De fet, la transparència sonora, el joc rítmic i l’elegància del fraseig són virtuts compartides en un disc apassionant per la calidesa expressiva, la bellesa i l’ímpetu rítmic, amb detalls màgics en Fauré (“Adagio”) i Dvořák (Dumka). Javier Pérez Senz TRANSPARÈNCIA SONORA, JOC RÍTMIC I ELEGÀNCIA DEL FRASEIG. APASSIONA PER LA CALIDESA EXPRESSIVA, LA BELLESA I L’ÍMPETU RÍTMIC. 80 • REVISTA MUSICAL CATALANA “LA SEVA AUDICIÓ ENS PORTA A UN MATERIAL BELL I INTERPRETAT AMB MOLTA CURA” LIED CANÇONS BASQUES Miren Urbieta-Vega i Rubén Fernández Ametsetan. Cançons basques. Miren Urbieta-Vega, soprano; i Rubén Fernández Aguirre, piano. Ibs Classical, 2018 Titulat Ametsetan –que en basc significa “En somnis”–, la soprano de Donostia i el pianista de Barakaldo mostren el seu compromís amb la cultura basca fent un homenatge a alguns dels seus compositors del segle XX. Ens ofereixen obres que estan fora del repertori habitual i que potser pel fet d’estar escrites en basc no s’han difós prou. I com que ells coneixen perfectament la llengua, ens beneficiem d’un clar domini de la fonètica. El disc reuneix trenta peces, vint-i-quatre d’escrites en eusquera. I l’audició ens porta a un material bell i interpretat amb molta cura. Amb els Set lieder de Pablo Sorozábal –que parteixen de poemes de Heine–, passant per l’encant de les cançons d’Andrés Isasi –amb una intimista Canto a la Virgen– o el candor que desprenen les melodies de Guridi –excel·lent Hala Baita–, que foren els gèrmens de les Diez melodías vascas. El disc es complementa amb tres compositors actuals: Félix Lavilla –que fou professor del pianista Rubén Fernández–, Antón García Abril –amb un tríptic de tres poetes bascos– i Manuel García Morante –que dedica unes cançons a Félix Lavilla. Es tracta d’un disc valent, especial i necessari. I cal dir que si els intèrprets tenien “el somni” de donar a conèixer el seu repertori autòcton, ho han aconseguit amb uns grans resultats. La soprano Miren Urbieta-Vega té una veu amb cos, bell timbre i bona projecció, amb un fraseig cuidat i una expressivitat sempre present. Al seu costat el pianista ofereix una veritable lliçó de música de cambra, amb un diàleg sempre inspirat, dúctil i creatiu que fonamenta el gran resultat general. Santi Riu LA MILLOR OPCIÓ PER DESCOBRIR UN REPERTORI COMPLETAMENT OBLIDAT EN VERSIONS REFERENCIALS. mirjam devriendt “EL CEDÉ TÉ EL GRAN ATRACTIU DE PERMETRE GAUDIR D’UNA ALTRA CONCEPCIÓ DEL SIMFONISME SCHUBERTIÀ” PIANO TRIBUT A ROSA GARCÍA ASCOT Obra per a piano Piano Tribute to Rosa García Ascot. Ignacio Clemente, piano. Orpheus Classical, 2018 El pianista canari Ignacio Clemente Estupiñán ha publicat el llibre Rosa García Ascot i la Generació del 27, fruit de la seva tesi sobre aquesta compositora de la qual sabem tan poca cosa. Ara presenta el CD que complementa aquest treball i que conté deu obres fins ara inèdites que ha descobert a l’arxiu que regenta, curiosament, la seva pròpia padrina. Rosa García Ascot (1902-2002) fou una pianista i compositora que formà part activa del panorama musical espanyol del primer terç del segle XX i que va mantenir una estreta relació amb algunes figures destacades de la seva època. Estudià amb Pedrell, Granados i Nadia Boulanger, rebé els consells de Turina i es convertí en alumna de Manuel de Falla. La seva inclusió com l’única dona que va pertànyer a l’anomenat Grup dels Vuit li va suposar reconeixement, especialment abans de l’exili. Per tant, som davant d’una interessant aportació discogràfica que ens permetrà recuperar una part del patrimoni que representa la renovació musical a Espanya en la Generació del 27. El seu estil neoclassicista mostra, per un costat, la seva estima cap a l’escola clavecinista del segle XVIII, amb unes composicions imbuïdes de lirisme i allunyades de cap sentit virtuosístic i, per un altre, incorpora progressivament harmonies de tall impressionista. L’enregistrament inclou l’Homenatge a Debussy, la Dansa ritual del foc del seu estimat Falla i la Sonata K. 213 d’Scarlatti, compositors que en certa manera marcaren el camí a Rosita –tal com l’anomenaven els seus amics. La interpretació d’Ignacio Clemente està a l’alçada de la música, amb una articulació nítida, bellesa de so i expressivitat. Santi Riu IDEAL PER CONÈIXER UNA COMPOSITORA DEL GRUP DELS VUIT EN MANS DE QUI MILLOR L’HA ESTUDIAT DE MANERA INTEGRAL. SIMFÒNICA FRANZ SCHUBERT Simfonies 1 & 6 B’rock Orchestra. Dir.: René Jacobs. Pentatone, 2018 Aquest cedé conté les Simfonies núm. 1 i 6 de Franz Schubert i és la primera part d’un projecte d’enregistrament de la integral de les del compositor vienès a cura de la B’rock Orchestra; formació nascuda a Gant, encara jove en història i tanmateix molt valorada. I alhora es tracta del seu primer enregistrament al marge del repertori barroc; des del 2008 ha gravat cedés monogràfics dedicats a Händel –tres–, Petersen i Vivaldi; ara, per tant, per primera vegada s’endinsa en el repertori romàntic –insistim-hi– des de la parcel·la discogràfica, no la concertística. Aquesta és una dinàmica d’actuació dia rere dia més sovintejada: conjunts inicialment dedicats a la música preclàssica que amplien el seu interès cap a músiques més avançades, a les quals aporten una visió particular des del que podríem anomenar purisme propi, i en part, obligadament, del seu repertori original. Purisme que, entre altres components, té com un atot visible el recurs a instruments antics o, pel que fa a la corda, a l’ús de les de tripa en comptes de les metàl·liques. Aquesta nova visió es manifesta en unes interpretacions amb tempos més que vius amb una renúncia a l’ampul·lositat i exacerbació sonora i en un refinament tímbric i cromàtic. Alhora, pel que fa a les obres proposades, podríem parlar d’un pont entre la influència mozartiana i la beethoveniana. O el que podria ser també acceptable, el pas que va de les beceroles en la composició simfònica a la seva plenitud; plenitud que completen les dues darreres Simfonies –la Gran i la Inacabada. Ens trobem en un moment de trànsit del Classicisme cap al Romanticisme. Observem que quan Schubert escriu la Primera, a Beethoven només li quedava per compondre la Novena i, obvi, ha incorporat l’scherzo en comptes del minuet al tercer moviment. En aquest aiguabarreig, en tot cas, la Primera és deutora de la influència mozartiana, i fins i tot haydniana, mentre que la Tercera remet al món beethovenià, aquest alhora en el seu simfonisme amb clars matisos romàntics. El cedé té el gran atractiu de permetre gaudir d’una altra concepció del simfonisme schubertià, un capítol que, ofegat entre la grandesa, originalitat i potència del seu opus liederístic, no ha estat prou valorat. Hom té l’oportunitat de penetrar en aquesta obra a través d’unes versions lluminoses, més aèries que pesants, transparents, gens ombrívoles gràcies a aquest producte discogràfic. Jaume Comellas INTERESSANT PER A QUI VULGUI COMPROVAR COM UNA FORMACIÓ ESPECIALITZADA EN LA INTERPRETACIÓ AMB CRITERIS HISTÒRICS AFRONTA UN REPERTORI QUE NO LI ÉS PROPI. 81 ACCENTS SIMFÒNICA “AQUEST GUST PER LA TONALITAT I LA CAPACITAT PER CREAR TEMES MUSICALS ONÍRICS S’ELEVEN ENCARA MÉS AMB LA SUGGERIDORA SONORITAT DEL SAXO A LES MANS DE MIQUEL BOFILL” PIANO I SAXO SAX & PIANO DREAMS Miquel Bofill, Albert Guinovart Obres d’Albert Guinovart. KNS, 2017 El saxofonista Miquel Bofill i el pianista Albert Guinovart tenen una vida artística amb molts paral·lelismes, un dels quals, a més de la professionalitat i el reconeixement unànime del seu talent, l’hem de cercar a la dècada dels anys vuitanta. Ambdós van tocar per primera ocasió junts a Rotterdam el 1986 i des d’aquell moment han compartit escenari en multitud d’ocasions. Entesa artística i amistat d’aquests dos professors de l’ESMUC que s’ha vist segellada en aquest enregistrament, efectuat a l’estudi del propi pianista el juliol del 2017. Els incondicionals de la música del polifacètic Guinovart trobaran en aquest disc una exemplificació del melodisme al qual sempre s’ha mantingut fidel el compositor català. Aquest gust per la tonalitat i la capacitat per crear temes musicals onírics s’eleven encara més amb la suggeridora sonoritat del saxo, que a les mans de Miquel Bofill expressa una màgia interpretativa encisadora. Els Quatre preludis de llum, peces breus però d’un alt poder descriptiu en què les llums de la matinada, el migdia, la tarda i el capvespre ofereixen un relat marcadament descriptiu, ens obren les portes a dues Sonates per a saxo i piano –escrites, respectivament, per a saxo alt i soprano– en què virtuosisme i passatges de profunda serenor es donen la mà amb una música que porta el segell inconfusible de Guinovart. Música d’un alt poder evocador en dues obres en què el lluïment interpretatiu d’ambdós artistes es manifesta en tota la seva plenitud. Dues Sonates d’una intensa musicalitat i que denoten un treball en la composició lloable per la precisió i el detallisme. Bofill està esplèndid en la Händeliana, i per sobre de tot en la fantasia sobre Mar i cel, en què els temes recurrents del cèlebre musical de Guinovart confegeixen una base per desplegar un virtuosisme exigent i retrobar-nos una vegada més amb unes melodies que, ineludiblement, ja formen part de la memòria col·lectiva dels amants dels musicals. Lluís Trullén PER A QUI VULGUI RETROBAR-SE AMB EL LIRISME DE GUINOVART EN LA SONORITAT DEL SAXO DE BOFILL. 82 • REVISTA MUSICAL CATALANA MANUEL BLANCAFORT (1897-1987) Solenne Cantata Virgo Maria Orfeó Català. Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Dir.: Antoni Ros Marbà. Ficta, 2018 El segell Ficta va editar un dels enregistraments més importants en l’àmbit català del 2019: el fresc simfonicocoral Solenne Cantata Virgo Maria. Sis estampes vocals, acabat per Manuel Blancafort l’any 1963. Dividit en sis moviments a partir d’una selecció de la Bíblia feta i traduïda del llatí pel propi compositor, es tracta d’una gran cantata de reminiscències gregorianes i polifonia montserratina que juga amb molta llibertat harmònica (cromatisme, tonalitat ampliada, modalitat, dissonàncies) sota un vel predominantment afrancesat, també amarat de la tradició anglesa sacra d’Elgar, Vaughan Williams, Walton i Dyson. Sota la direcció de Ros Marbà, l’OBC i dos dels principals cors catalans ofereixen aquesta primícia mundial en una recreació pulcra, cambrística, amb bona dicció i afinació. Suggereixen una impressió propícia a l’emotivitat continguda i la contemplació, amb una significativa riquesa de colors, en ocasions banyada per un caràcter anestesiant i calmós a la recerca d’una sensació d’immaterialitat. La percepció és la d’una composició orgànica, fluida, sensual, no gens pomposa, que cerca pocs moments climàtics i de grans masses sonores. Hi ajuda la captació de so excel·lent d’aquest directe del 7 de juliol de 2016. Per contra, l’edició del llibret peca de migradesa: un cartó en tres idiomes, sense currículums dels intèrprets ni els textos cantables. L’únic atractiu són les completes i ben elaborades notes de carpeta escrites per Mònica Pagès Santacana. Com ella afirma, aquesta cantata “constitueix una de les obres simfonicocorals més rellevants del patrimoni musical de Catalunya”. Albert Ferrer Flamarich IMPRESCINDIBLE PER CONÈIXER MILLOR EL PATRIMONI MUSICAL CATALÀ. TROMPA HORN DIMENSION Paco Rodríguez, Daniel García & Friends Obres de Piazzolla, Piqueras, Rodrigo, Morricone. Paco Rodríguez, 2017 “Horn dimension ha nascut de la frescor, de les emocions primàries i de tants bons moments compartint bona música amb els meus amics”. El trompa Paco Rodríguez i el pianista Daniel García, acompanyats de nombrosos artistes i amics, han confegit aquest enregistrament eclèctic en què adaptacions de melodies de Piazzolla –com el celebradíssim Libertango–, versions jazzístiques de melodies de Morricone o temes inoblidables com Bésame mucho o Black orpheus s’emmarquen en una pintura multicolor que dona cabuda a diversitat d’estils i músiques. Rodríguez ha portat aquest treball per diversos escenaris del món. Des de Taiwan a Mèxic, de Nova York a Hong Kong i fent sempre valer la premissa de proposar un repertori que s’emmotlli a diversitat de gustos estètics. Hi trobem tant la música d’un marcat perfil romàntic com la que desborda colors i varietat de ritmes exemplificada amb Huapango for friends, obra enregistrada a Barcelona, en què dins d’una rica fusió sonora sobresurten elements musicals mexicans. Cal lloar compositors com Juan Carlos Lax o Ginés Martínez Vera, d’una llarga llista d’autors que han portat cèlebres melodies a textures musicals que van des del latin jazz (Bésame mucho) a l’ús modal harmònic amb reminiscències clàssiques i deixant una porta oberta al flamenc (Rapsodia andaluza núm. 2 de Santiago Báez) o als ressons mediterranis que emanen de Record d’un mestre de Jan Fité Piguillem, un homenatge a mestres com Toldrà, Oltra o Serra. Enregistrament eclèctic, dona cabuda a la tendresa musical (Íntimo) o als ritmes més punyents en una fusió de jazz i flamenc palès en una obra com La Tarara de Juan Carlos Lax. La varietat atorga un aire fresc i ens apropa a diversitat d’emocions mentre gaudim escoltant-lo. Lluís Trullén MELODIES INOBLIDABLES ARRANJADES SEGONS EL PUNT DE VISTA DE DIFERENTS COMPOSITORS. “TRETZE TEMES QUE ENS PERMETEN DESCOBRIR LA FORTA PERSONALITAT I LA QUALITAT DE QUATRE MÚSICS” JAZZ UNDERPOOL 5 UNDP Collective Gorka Benítez, saxo i veu; Roger Mas, piano; Martin Leiton, contrabaix; Ramon Prats, bateria. Underpool, 2017 A la seva sèrie Underpool, la discogràfica barcelonina homònima uneix algunes de les figures més destacades del jazz local amb l’objectiu d’enregistrar un disc. La cinquena entrega de la sèrie proposa un quartet amb músics de dues generacions que queda liderat, de manera natural, pel saxofonista Gorka Benítez. El resultat de la trobada són tretze temes estructuralment previsibles que ens permeten descobrir la forta personalitat i la qualitat de quatre músics que cal conèixer. Gorka Benítez esdevé el pol d’atracció inevitable del conjunt. El respecte que li professen els altres músics fa que la seva veu, quan sona, ho faci en primer pla. Una veu que en la seva funció de líder melòdic tendeix a expandir-se, però sempre evitant els excessos. Roger Mas juga amb habilitat la doble funció a què l’obliga el piano: acompanya oferint un terra sòlid i contramelodies i canta amb un fraseig afilat i tallant. Martin Leiton mostra el seu so de contrabaix potent i envoltant, rítmicament estable, amb gust per la ressonància i un sentit melòdic que emociona. I Ramon Prats és capaç d’extreure de la seva bateria un repertori inesgotable de timbres i colors, tot donant a l’instrument un sentit melòdic que no resta el seu paper de sosteniment rítmic. Dins d’unes estructures previsibles d’exposició, solo i recapitulació, aquestes quatre personalitats musicals flueixen i es relacionen de manera oberta a través d’una escolta atenta. Per sota d’unes melodies que resulten el més evident, trobem el més interessant en forma d’estructuració i subdivisió rítmica (Para Juanma). Massaptri dona més espai temporal perquè els elements es desenvolupin i genera un major interès en les relacions que els instrumentistes estableixen entre ells, especialment en els moments de trio. Miquel Gené ESSENCIAL PER CONÈIXER QUATRE MÚSICS IMPRESCINDIBLES DE L’ESCENA LOCAL DEL JAZZ. 83 “EL DIRECTOR VENEÇOLÀ TÉ UN SENTIT ESPECIAL DEL RITME, FLEXIBLE I SUBTIL, AMB EL QUAL MANTÉ L’ENERGIA D’UNA PARTITURA DE SORPRENENT VARIETAT, FANTASIA I VITALITAT” BALLET EL TRENCANOUS Txaikovski Los Angeles Philharmonic Orchestra. Dir.: Gustavo Dudamel. 2 CD. Deutsche Grammophon, 2018 Gustavo Dudamel amplia la discografia d’El trencanous amb una lectura del famós ballet de Txaikovski de brillant factura orquestral i vigorós pols narratiu, amb una resposta de l’Orquestra Filharmònica de Los Angeles espectacular. El director veneçolà té un sentit especial del ritme, flexible i subtil, amb el qual manté l’energia d’una partitura de sorprenent varietat, fantasia i vitalitat: música de ballet, certament, escrita amb inspiració i absoluta eficàcia per un compositor que va renovar la tradició romàntica dels grans ballets amb una ciència i una fantasia orquestral enlluernadora. Des de l’encisadora obertura, Dudamel crea l’atmosfera màgica d’un ballet que respira devoció pel món infantil i el Nadal, pels jocs, la imaginació i les aventures, que prenen vida poètica en el conte d’E. T. A. Hoffmann El trencanous i el rei dels ratolins, adaptat per Alexandre Dumas i que van utilitzar l’escriptor Ivan Vsevolozhky i el coreògraf Marius Petipa en aquest genial ballet estrenat el 1892 al Teatre Mariïnski de Sant Petersburg. Davant les versions més fidels a la tradició russa –amb els enregistraments de les companyies del Mariïnski i el Bolxoi de Moscou al capdavant–, Dudamel juga les bases del refinament a l’hora de subratllar amb una transparència increïble els detalls d’una orquestració portentosa que la Filharmònica de Los Angeles serveix amb qualitat, precisió i virtuosisme. Un Txaikovski amb caràcter, súmmament contrastat, encisador en les grans escenes de Clara amb el trencanous i el príncep i les conegudes peces del “Divertimento” que culmina amb l’apoteòsic “Vals de les flors”. Destaca la qualitat tècnica de l’enregistrament –un nou exemple de l’eficàcia de l’equip d’enginyers de Deutsche Grammophon, liderat per Jesse Lewis i Sergey Partenov–, en una gravació en directe al sumptuós Walt Disney Concert Hall el desembre del 2013 i editat amb un retard sorprenent. Dudamel recrea el famós ballet amb vigor, força i brillantor en un enregistrament que és un espectacle sonor per als amants de l’alta fidelitat. Javier Pérez Senz UN ESPECTACLE SONOR PER ALS AMANTS DE L’ALTA FIDELITAT. 84 • REVISTA MUSICAL CATALANA ÒPERA I LIED LISE DAVIDSEN Philharmonia Orchestra Dir.: Esa-Pekka Salonen. Obres d’Strauss i Wagner. Decca, 2019 La veu, la tècnica i l’aplom de la jove soprano noruega Lise Davidsen són impressionants. Fa dos anys va enlluernar als escenaris catalans amb un doble debut –a la temporada de l’OBC i a la Schubertíada de Vilabertran– i una veu poderosa, de tints foscos, homogènia i extensa, al servei d’una sensibilitat lírica i una intensitat dramàtica ideals per a Richard Wagner i Richard Strauss, que comparteixen protagonisme en el seu debut discogràfic amb el segell Decca. El programa, sota la direcció precisa i més aviat asèptica d’Esa-Pekka Salonen al capdavant de la sempre notable Philharmonia Orchestra, reuneix dues àries d’Elisabeth (Tannhäuser) i una generosa ració straussiana que inclou el sensacional “Es gibt ein Reich” d’Ariadne auf Naxos, els Quatre últims lieders (Vier Lieder), op. 27, Wiegenlied, op. 41, núm. 1 i Malven TrV297, orquestrat per Wolfgang Rhim. És un disc notable, però curiosament els enginyers de so no s'hi han cobert de glòria i és una llàstima, perquè certes dureses en l’emissió semblen fruit d’un balanç tècnic mal equilibrat. Malgrat les objeccions, l’escena d’Ariadne i els Quatre últims lieder mostren amb escreix l’espectacular arc dinàmic i la intensitat dramàtica de Davidsen, que recorda en molts aspectes una intèrpret tan llegendària com la seva compatriota Kirsten Flagstad. Javier Pérez Senz L’ESCENA D’ARIADNE I ELS QUATRE ÚLTIMS LIEDER MOSTREN L’ESPECTACULAR ARC DINÀMIC I LA INTENSITAT DRAMÀTICA DE DAVIDSEN. ORQUESTRA SIMFÒNICA DE BARCELONA I NACIONAL DE CATA LU N YA _ M Ú S I CA D E CA M B R A _ BA N DA M U N I C I PA L DE BARCELONA_MUSEU DE L A MÚSICA DE BARCELONA_ MÚSICA ANTIGA_SIT BACK_AMPLIFICATS_ORQUESTRES INTERNACIONALS_SERVEI EDUCATIU_JA ZZ SESSIONS_ SAMPLER SÈRIES_ESCENES_APROPA CULTURA Altaveu de la modernitat musical L’Auditori és un consorci de auditori.cat Imatges Temporada 2019_2020 © Botànica del so Perejaume L’Auditori 85 ACCENTS LLIBRE LA GRAN MÚSICA ALEMANA De Bach a Beethoven Autor: Wilhelm Dilthey. 158 pàgines. Fórcola, 2018 Un filòsof escrivint sobre música és motiu de sorpresa tant pel llenguatge emprat com pel tipus de tractament de les obres. El cas de Wilhelm Dilthey no n’és una excepció. Malgrat la seva formació i un inequívoc interès musical, el breu volum que compila i ordena anotacions esparses amb el títol de La gran música alemanya –recorda Blas Matamoro, en un pròleg inspirat–, dista molt de ser un tractat d’aproximació sistemàtica o amb el rigor musicològic que avui dia molts lectors exigirien. La seva mirada és la d’un pensador de fi de segle desencantat a parts iguals pel positivisme i per un irracionalisme cada vegada més en voga, com a continuació de la ressaca antiil·lustrada dels abundants romanticismes al llarg del segle XIX. Aquest autor que inspirarà el corrent fenomenològic i en última instància també l’existencialisme de Martin Heidegger es dirigeix a la música alemanya tractant de resseguir i identificar en els seus principals compositors (òbviament no són tots ells alemanys, si de cas de tradició germànica: Schütz, Bach, Händel, Haydn, Mozart i Beethoven) una espiritualitat comuna, que es desplega d’acord amb les variacions epocals, el caràcter i la genialitat dels il·lustres implicats. L’empremta del luteranisme és remarcada al capítol dedicat a Bach amb afirmacions tan imponents com la que assenyala la “lluita en l’interior de l’ànima personal”, “sense comparació en cap altra manifestació artística”. Evidentment, el to canvia en altres seccions, més lleuger però no menys profund, per exemple en aquella que es centra en Mozart, tot incidint en el seu sentit teatral. L’apartat dedicat a la Novena Simfonia de Beethoven és ric en afirmacions de calat transcendent. Resumeix i culmina la tesi que articula el recull de fragments de Dilthey: “només la música alemanya va poder obrir pas a una obra com aquella, que és la deriva d’una gran ànima en lluita amb la vida”. Jacobo Zabalo UNA COSMOVISIÓ QUE ENTÉN AMB UNA SERIOSITAT ENCOMIABLE L’ACTE DE CREACIÓ ARTÍSTICA. 86 • REVISTA MUSICAL CATALANA “LA VEHEMÈNCIA DE GOULD RESPECTE DE LA IMPORTÀNCIA DE L’ART ES MANIFESTA EN CONTRA DELS CLIXÉS ACUMULATS GENERACIÓ RERE GENERACIÓ, A PROPÒSIT DE LES OBRES MÉS CONEGUDES DEL REPERTORI” LLIBRE GLENN GOULD La imaginación al piano Autor: Carmelo di Gennaro. 176 pàgines. Fórcola, 2018 La figura de Glenn Gould segueix meravellant per la confluència de virtuosisme, extravagància i clarividència, que se sol resumir amb el sempre romàntic epítet de “geni”. Un terme que sembla redundant en tants casos i buit de contingut en d’altres. L’obra de Carmelo di Gennaro s’obstina feliçment a mostrar amb profusió documental les raons –les idees estètiques– que van portar el pianista canadenc a abordar les partitures d’una manera tan idiosincràtica, posant l’èmfasi en la multiplicitat de veus i en el desentranyament de les relacions internes de la partitura, que es donen de forma gairebé imperceptible. El primer capítol, “Glenn Gould, l’intel·lectual”, ofereix al lector una sèrie de noms que estarien darrere de la seva particular concepció de la música, notablement el pensament de Theodor W. Adorno. La vehemència de Gould respecte de la importància de l’art es manifesta –com aquell– en contra dels clixés acumulats generació rere generació, a propòsit de les obres més conegudes del repertori, i que es dispensen com a pautes de comprensió en el marc d’una societat de l’espectacle, tot trobant entreteniment, solaç o consol cosmètic en el fet musical. Ben al contrari, el compromís de Gould amb l’aprehensió de la música és d’una radicalitat poc usual: “la valoració d’una obra d’art prenent com a base la informació de què es disposa constitueix el més aberrant de tots els mètodes de judici estètic”. L’“antihistoricisme” que Di Gennaro fa palès, a la llum d’aquella sentència, conviu amb la seva peculiar aposta per una interpretació que manqués d’intèrpret, és a dir que fos enterament mental, cosa que ja ha destacat el seu amic Bruno Monsaingeon en diverses ocasions. Carmelo Di Gennaro no es recrea tant en aspectes de l’extravagant biografia de Gould, i sí, molt més, en canvi, en l’observació dels criteris interpretatius per ell mateix explicitats, en paral·lel a l’anàlisi dels resultats artístics de què encara avui podem gaudir intensament. Pensem tant en els registres discogràfics, alguns d’arxiconeguts, com en les seves intervencions televisives. No deixa de sorprendre que el títol es refereixi precisament a una facultat, la imaginació, que l’esperit romàntic –tan aliè a Gould, com qualsevol corrent, d’altra banda– va enaltir. També per tractar de descobrir l’altre sentit de la imaginació, relacionada amb un tipus d’intel·ligència oberta a diferents formes de fer, val la pena tornar a aquest cas límit de “geni”. Jacobo Zabalo FONAMENTAL PER ALS AMANTS DE GLENN GOULD. PERMET APROFUNDIR EN ELS SEUS CRITERIS INTERPRETATIUS I, AIXÍ, ALLUNYAR-SE DE LA VISIÓ MÍTICA DE L’ARTISTA. Núm. 372 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 1 2 Horitzontals 1. Ciutat natal del compositor Joaquín Turina. El Danubi blau ho és, i Sang vienesa també, però els hem escuats. | 2. Cent cinc romans. Un clàssic modern que s’esmuny avall pel 10 vertical. | 3. Autor de més de cent Simfonies. A la tarda, a la plaça, cal ballar la sardana catalana. Serguei Rakhmàninov. | 4. Pont de violí cap amunt. Mi major. Antoni Baptista Pujol. Quatre romans brindant. | 5. Òpera de Berlioz (dues paraules seguides que baixen per l’11 vertical). | 6. En Sergio y... ella van cantar Tú volverás a Eurovisión l’any 1975. Lecuona o Locatelli. | 7. Romberg o Ruera. Luis Víctor Salmerón. Acaba consonànticament. Talla gran, com la de 40 romans. | 8. Do antic del revés. La major. Al gran pianista milanès, Maurizio, li hem duplicat la “i” central del cognom i l’hem fet baixar per l’11 vertical. | 9. Compositor dels bitllets de 100 pessetes nascut a Cadis. Mi major. Directors que sobren quan n’hi ha dos. | 10. Forçarà la veu per fer-la sentir als que estan lluny. Segur que no és d’oliva, però els trombonistes en posen a les vares. | 11. Aguanta la partitura. La major. 3 4 5 6 7 8 9 10 11 Verticals 1. Compositor vienès, autor de centenars de lieder. Carlo Falzioni. | 2. Adam i ella. Edmund Sacher. Fura desordenada. | 3. Vivaldi o Verdi. Musical de Barbara Streisand de l’any 1983. Ària en anglès. | 4. Principi indeterminat, indòmit o independent. Compositor i capellà venecià. | 5. Balenes completament desordenades. 440 Hz (plural). | 6. El centre d’un lloc. Bona, sense el zero. No és pas el tot, només un tros. | 7. Ciutat mexicana, “perla del Pacífic”, que apareix al títol de cançons d’artistes tan diversos com Elvis Presley, Carlos Santana, Bob Dylan, Tito Puente o Phil Collins. Inicials d’Antonio Orozco. | 8. A un to de Si. A la cobla, s’asseu al costat de la tenora. Cinquanta romans. | 9. Víctor Atienza. Veu castellana. Cinquanta romans més. La timbala vista des de l’orgue. | 10. Clàssic sense el clor. Al públic no li ha agradat la interpretació i fa això. | 11. Cinquanta romans més. La consonant més vibrant. (Ve del 5 horitzontal). Solucions Núm. 371 1 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 Anunci-Auditori-Pau-Casals_2020.pdf A R P A 2 3 U S E A M F I I T N O A D A A T M F 4 I T A N A C L A U S 6 7 C A C C O A R R D G A O R L I A T E T 5 L I A I S R O E S 8 9 10 11 S O L U T R I S A R A I D A N D O T E R A A C G D O C O R L B O D I N O I per Eduard V. Patsi 40è Festival Internacional de música Pau Casals Divendres 10 de juliol a la Plaça Nova Celebració del centenari de l’Orquestra Pau Casals Orquestra Simfònica Camera Musicae Jordi Mora, director. Dissabte 11 de juliol a les 20:30h Concert inaugural La majestuositat del violoncel Daniel Muller-Schott, violoncel. Disseny: JOAN MARC FERRET Del 10 al 22 de juliol Dijous 16 de juliol a les 21:00h a l’esglèsia parroquial del Vendrell Bach i els seus predecessors Bernard Foccroulle, orgue. Divendres 17 de juliol a les 20:30h Una orquestra per Casals Orquestra Festival Pau Casals Anika Treutler, piano. Louis Lortie, piano. Dilluns 13 de juliol a les 21:00h a l’esglèsia parroquial del Vendrell Dissabte 18 de juliol a les 20:30h Tribut al pare de Pau Casals Ensemble O Vos Omnes Xavier Pastrana, director. Dimarts 14 de juliol a les 22:00h a la Plaça del Tívoli Pau Casals i Beethoven en imatges Dimecres 15 de juliol a les 20:30h Paul Meyer, clarinet. Recordant els vespres musicals a la Vil·la Casals II Quartet Casals Alexander Melnikov, piano. Dilluns 20 de juliol a les 22:00h a la Plaça del Tívoli Pau Casals i Beethoven en imatges II Dimecres 22 de juliol a les 20:30h La màgica trobada d’un trio Recordant els vespres musicals a la Vil·la Casals Pablo Ferrández, violoncel. Quatuor Hanson Esther Yoo, violí. Louis Lortie, piano. Gabriele Carcano, piano. JOAN MARC FERRET Erika Baikoff, soprano. 87 Disseny: PAU CASALS al Vendrell M O Z A R T FONS MUSICALS DE CATALUNYA (18) EL FONS DE PARTITURES DE L’ORFEÓ CATALÀ CONSERVAT AL CEDOC Text Marta Grassot · Fotografies CEDOC L’origen de l’arxiu de partituguardades dins el propi arxiu. res de l’Orfeó Català constiTambé s’han de destacar les partueix un dels arxius musicals titures originals que s’utilitzamés antics que s’ha creat com ren per a grans esdeveniments a fruit de l’activitat d’una assoi estrenes: l’estrena estatal de la ciació. El fons conté un gruix Missa en Si menor de Bach o les considerable de partitures particel·les de la Novena Simde diferents èpoques, des del fonia de Beethoven quan es va 1891 fins als anys vuitanta del interpretar per primera vegada segle passat, tot i que l’altra a Barcelona al Gran Teatre del part de l’arxiu, de gestió més Liceu el 1900, així com també recent, es manté viu com a altres estrenes més properes 1 fruit de l’activitat de l’Orfeó. en el temps, com és el cas de la Aquest és un arxiu que es partitura de l’estrena del Cant constitueix ja l’any 1891 amb espiritual de Xavier Montsalvatuna sistematització molt clara ge, amb anotacions que docupel que fa a l’ordenació. El menten com es va interpretar principal artífex de la catalol’obra en aquell moment. gació va ser Francesc Pujol, Entre els autors més represenarxiver i bibliotecari de l’Orfeó tats en tot el repertori trobem que va establir la seva pròpia els autors catalans Amadeu metodologia per ordenar un Vives, Enric Morera, Lluís Millet arxiu tan extens. Actualment i Pagès, Francesc Pujol, Anselm encara es conserva el llibre on Clavé, Antoni Pérez Moya, Francesc Pujol anava anotant Josep Maria Comella, Antoni 2 de manera alfabètica totes Nicolau, incloent-hi també obra 1 Primer inventari del fons d’arxiu realitzat per Francesc Pujol. les entrades de partitures a de compositors catalans del Re2 Algunes partitures del fons que aquest 2020 s’està digitalitl’arxiu, i on també n’anotava el naixement, com Joan Brudieu zant. El fons arribarà a tenir unes 3.500 partitures. registre, que consistia en una o Mateu Fletxa. En paral·lel, lletra i un número. tampoc no hi falta el repertori Durant molts anys es va continuar Aquest 2020 s’està digitalitzant aquest internacional, amb Grieg, Mendelssohn, conservant aquesta antiga numeració i fons, que quedarà accessible a través de Strauss, Schutz, Bach, Mozart, Orlando s’ha continuat consultant aquell primer les nostres col·leccions digitals. di Lassus, Luca Marenzio, Clément inventari per a la recerca de partitures Les partitures que formen part Janequin, Tomás Luis de Victoria, Palesdins el fons, però gràcies als alumnes del fons ens expliquen l’evolució del trina, Schumann, César Frank, Joseph en pràctiques procedents del grau de repertori de l’Orfeó al llarg de les Canteloube o Kurt Schindler, i un llarg Musicologia, s’han catalogat 3.000 seves primeres dècades, amb partietcètera. partitures amb una nova numeració tures manuscrites, ja fossin còpies o Hem de dir també que la preservació adequada a la nova ordenació reglamenbé originals, i també música impresa; d’un fons d’aquesta tipologia, i l’estudi tada pel CEDOC i seguida per la resta entre el repertori coral destaca, a més corresponent, ens pot aportar una imde fons documentals, però sense perdre de la part vocal, tota una part d’arxiu portant informació sobre les tendències la numeració antiga. A més, durant classificada antigament amb la lletra musicals d’un moment determinat, i aquests darrers anys, les partitures que O, que constituïa la part orquestral de com amb el temps va anar evolucionant encara es conservaven en antigues cartotes aquelles obres on feina falta, com el repertori i les seves diferents versions. petes, s’han col·locat dins noves camises oratoris, passions o cantates. Així mateix, el tractament i la digitaliti capses de preservació. Entre el repertori coral descobrim zació permet la recuperació de moltes Actualment hi ha accessibles en línia algunes singularitats; per exemple, hi obres que amb els anys s’han deixat d’in2.500 registres, amb un total de 121 univeiem originals de compositors com ara terpretar, la qual cosa hi facilita l’accés i tats d’instal·lació (capses d’arxiu); resta Enric Morera, Lluís Millet o Francesc una nova visibilitat. pendent de catalogar una part del fons, Pujol, o també les obres que es van A partir del juliol del 2020 esperem especialment partitures orquestrals. presentar en concursos musicals, com la posar en línia la digiEs calcula, doncs, que el fons pot Festa de la Música Catalana o els Premis talització d’una part arribar a tenir unes 3.500 partitures. Eusebi Patxot, les quals van quedar important del fons. 88 • REVISTA MUSICAL CATALANA INVESTIGADORS Text Aurèlia Pessarrodona JULIA GETINO LOS COMPOSITORES ENTRAN EN EL AULA Estudio de la intervención del compositor en el proceso de creación musical en la etapa de primaria. Dir. Assumpta Valls, Universitat Autònoma de Barcelona, Facultat de Ciències de l’Educació, Departament de Didàctica de l’Expressió Musical, Plàstica i Corporal, 2018. BÀRBARA DURAN BORDOY EL CANT DE SALERS I QUINTOS A LA MALLORCA CONTEMPORÀNIA Anàlisi de l’evolució històrica i paper social d’aquest fenomen. Dir. Isabel Ferrer Senabre, Universitat Autònoma de Barcelona, Departament d’Art i de Musicologia, 2018. Aquesta tesi doctoral estudia les cançons de Sales del Llevant mallorquí, una música cantada el matí de Pasqua, o el dilluns següent, per recaptar panades i ous per celebrar després un àpat col· lectiu i un ball. L’autora analitza el fenomen a fons, des de l’evolució històrica i el paper social de la interpretació contemporània, tot vinculant-ho amb altres fenòmens similars, tant de les Illes com del Principat (cançons de panades, deixem lo dol, cançons de quintos, caramelles, etc.). NEKANE GARCÍA AMEZAGA l’auditori PENSAMIENTO Y OBRA MUSICAL DE T. W. ADORNO A LA LUZ DE SU TEORÍA CRÍTICA Aquesta tesi analitza el projecte “Els compositors entren a l’aula”, que l’any 2018 va aconseguir que 1.700 alumnes de primària coneguessin el procés de creació d’una peça musical acompanyats d’un compositor reconegut. Una visió global del pensament d’Adorno. Dir. Magda Polo i José A. Zamora, Universitat de Barcelona, Facultat de Geografia i Història, Departament d’Història de l’Art, 2019 La música contemporània ha tingut habitualment un paper molt escàs en l’educació primària. Aquesta tesi investiga precisament com els compositors actuals poden ajudar, a l’aula, en el procés de creació i d’aprenentatge musical dels alumnes de primària. La tesi s’inclou en el projecte “Els compositors entren a l’aula”, coordinat per l’Institut de Ciències de l’Educació de la UAB junt amb L’Auditori, consistent en el fet que compositors de renom, presents a l’aula, ajuden alumnes de primària a com- Malgrat que el pensament musical d’Adorno ha estat objecte d’estudis recents, la tesi de Nekane García n’aporta una visió àmplia i innovadora prenent com a punt de partida la teoria social i la dialèctica negativa d’Adorno, punts cabdals del seu pensament. Així, doncs, aquesta tesi, organitzada a partir de cinc capítols o “mònades musicals”, busca apartar-se de plantejaments purament musicològics per aportar una visió global del pensament general d’Adorno. pondre una peça que ells mateixos hauran d’interpretar en un concert final. Després d’uns anys d’experiència intensa, calia fer-ne una valoració general, des d’una perspectiva científica i rigorosa. I la tesi de Getino avalua aquest projecte partint de l’anàlisi de cinc casos concrets de mestres amb experiència en música contemporània i creació. Els resultats finals demostren que la col·laboració entre compositor i alumnes és especialment positiva, fet que anima a continuar en aquesta línia en projectes posteriors. 89 MELÒMANS ARMAND PUIG ~ TEÒLEG, ESCRIPTOR I RECTOR DE L’ATENEU UNIVERSITARI SANT PACIÀ “LA MÚSICA RESTAURA L’ÀNIMA” Des que era petit, la bellesa de la música l’acompanya i ja no podria viure sense. La considera imprescindible per guarir l’ànima, per donar-li repòs i recuperar la pau. text Sílvia Díez • fotografia A. U. Sant Pacià Tenia set anys quan va començar a estudiar música a la Selva del Camp –el seu poble– i després va continuar immergit en la música mentre era al Seminari de Tarragona. “Ens feien cantar a veus i arribàvem a ser més de cinquanta persones en un cor. Aquesta és una gran forma d’educar la sensibilitat. Allà vaig aprendre a tocar el piano i la flauta travessera, però la direcció musical és allò que m’omple més. Fa quaranta anys que dirigeixo el Misteri de la Selva (misteriselva.cat), una obra del segle XIV cantada a cappella. En aquests anys he investigat quina ha de ser la interpretació d’aquesta obra a partir d’un diàleg intens amb els cantaires, que m’han anat explicant com la sentien", diu Armand Puig, doctor en ciències bíbliques, prevere de l’arxidiòcesi de Tarragona, rector de l’Ateneu Universitari Sant Pacià i escriptor. Se sentien plens. Al segle XIV, el rei Joan I tenia una capella sempre ben nodrida de música: patia de melangia i la música l’ajudava a combatre-la, i de fet la pagava molt bé! La música és molt necessària, sobretot actualment en el qual les persones pateixen fortes tensions per diversos motius. SÍLVIA DÍEZ: ¿No podria viure sense música? ARMAND PUIG: Ni jo ni la persona més desentonada del món! Fins i tot la persona més desentonada percep que la música construeix un món en el qual un queda captivat. La bellesa, sigui arquitectònica, pictòrica o paisatgística, sempre ens copsa, però la de la música a més ens atrapa i envaeix. Josep Pons em deia: “Wagner és molt perillós! És tan fascinant que et configura. Et fa anar per on vol fins que et trobes amb el bé i el mal i l’amor i l’odi barrejats dins teu”. Amb els ritmes de Scheherazade no pots parar de moure’t, i Haydn et porta a la calma absoluta. Quan una persona està neguitosa, li recomano escoltar música barroca, li baixarà el neguit automàticament. SD: ¿La música guareix l’ànima? AP: La música restaura l’ànima, la cura i li dona repòs. Una de les coses més transformadores és l’experiència de la bellesa, i a la música aquesta bellesa s’arriba a convertir en l’avantsala de la benaurança eterna. Això ho experimenten aquells qui creuen, però he vist també com ho sentien tots els cantaires del Cor Madrigal, per exemple. 90 • REVISTA MUSICAL CATALANA SD: Quins compositors prefereix? AP: Em sento còmode amb música de gèneres molt diferents. Hi ha fragments de la música d’en Benet Casablancas tan bonics com ho és la música de Josquin Des Prés, i no tenen res a veure l’un amb l’altre. De totes maneres, Bach és el meu preferit, Bach és energia. Quan escolto Bach em sento transportat a una esfera plena de llum i en el meu cas aquesta llum té un nom concret: Déu. Però hi ha molta gent que quan senten Bach entren també en aquesta experiència de la llum i de l’organització perfecta. La Passió segons sant Joan té una estructura piramidal sublim. Bach és harmonia i és també sorpresa, perquè, com passa en tots els grans compositors, no pots endevinar cap on anirà. En general em resulten molt interessants els compositors situats entre el segle XV i el segle XVI, com per exemple Johannes Ockeghem; són compositors que pertanyen al moment en el qual s’acaba l’edat mitjana i s’inicia el Renaixement i músiques que contenen la tensió cultural d’aquell moment històric, en què es vivia un canvi de paradigma. SD: Allà on no arriben les paraules, arriba la música. AP: La música fa que entris en un altre món, un món amb una textura especial, amb un temps i unes sensacions que provenen d’algun lloc o espai, i aquesta capacitat d’endinsar-nos en aquest món tan diferent on et porta la música per a mi és la prova que som éssers espirituals. Totes les religions tenen música, perquè la música és un mitjà per connectar amb el nostre interior i alhora amb la divinitat. Els monjos de Cluny, el monestir benedictí per excel·lència, practicaven la lloança perenne (laus perennis). Com que eren més de mil, es dividien i feien torns per cantar tothora cant gregorià, salms, el que fos. I això és el cel a la terra, perquè el cel és música. Quan un està escoltant una peça com per exemple La flauta màgica, tots els sentits més bàsics de la persona queden com anul·lats: la música t’eleva per damunt de les teves necessitats bàsiques. Per tant, hi ha un element de transcendència en la música que és claríssim i va lligat a l’espiritualitat. La música et descentra del teu jo i l’experiència religiosa és molt semblant. Aquesta connexió entre religió i música, jo l’he experimentada moltíssimes vegades. SD: ¿Cal cuidar l’educació musical? AP: Tot allò que es faci a favor de l’educació musical és bo per a l’infant i per a la humanitat sencera. El que jo vaig viure de petit no té preu. Jo no vinc d’una família de músics. I ara a la Selva del Camp tinc una escola de música amb 300 alumnes gràcies al fet que el Misteri de la Selva ha estimulat l’aprenentatge de la música, una eina formativa importantíssima, una eina que construeix la persona. Sense música un viu replegat sobre si mateix, mentre que la música t’obre horitzons i és un respir per a la persona. La música pot posar remei a moltes esquerdes que patim al llarg de la vida en aquest món on hi ha dolor i angoixa, i no podem receptar només ansiolítics per afrontar-los. Durant molts segles hi ha hagut instruments que han guarit les persones i la música n’ha estat un. 91 Palau de la Música Catalana —Palau 100 Nova temporada 2020-2021 Ja disponible a www.palaumusica.cat/palau100 DILLUNS, 19.10.20 – 20 h Simfònica de Göteborg, Mørk & Rouvali —Sibelius, Dvořák DIMARTS, 16.02.21 – 20 h Filharmònica de Munic & Hannigan —La Quarta de Mahler DIJOUS, 04.03.21 – 20 h Simfònica de la WDR de Colònia & Zukermann —Don Quixote d’Strauss DISSABTE, 10.04.21 – 20 h i Stravinsky Simfònica de Sevilla —Sibelius i Saariaho DIJOUS, 26.11.20 – 20 h DILLUNS, 12.04.21 – 20 h Filharmònica de Sant Petersburg & Temirkànov —Romeu i Julieta de Prokófiev Mahler Chamber Orchestra & Gatti —Integral de Simfonies de Schumann (I) DIJOUS, 10.12.20 – 20 h Musica Aeterna & Currentzis —La Patètica de Txaikovski DILLUNS, 25.01.21 – 20 h Filharmònica de Dresden & Leonskaja —Vida d’heroi d’Strauss DIJOUS, 04.02.21 – 20 h Balthasar Neumann Chor & Orchester —Un rèquiem alemany de Brahms A més, a Palau 100+ DILLUNS, 09.11.20 – 20 h Giuliano Carmignola —Les quatre estacions de Vivaldi DIMECRES, 25.11.20 – 20 h Simfònica del Liceu & Pons —Wagner, Strauss i Ligeti DIMARTS, 13.04.21 – 20 h Mahler Chamber Orchestra & Gatti —Integral de Simfonies de Schumann (II) DIMARTS, 04.05.21 – 20 h Les Siècles & Roth —Ravel i Saint-Saëns La Capella Reial de Catalunya & Savall —La Creació de Haydn DIUMENGE, 02.05.21 – 20 h DIUMENGE, 06.06.21 – 17.30 h DILLUNS, 19.04.21 – 20 h Filharmònica de Berlín & Petrenko —Mozart i Txaikovski OBC & Ros Marbà —El giravolt de maig de Toldrà DIMARTS, 11.05.21 – 20 h Filharmònica de Hong Kong & Buniatishvili —La Leningrad de Xostakóvitx Abonaments de Palau 100 a partir de 257 euros. Descompte especial d’abonament del 50% per a menors de 35 anys a Taquilles del Palau. Abonaments i entrades ja a la venda a www.palaumusica.cat/palau100 taquilles@palaumusica.cat | abonaments@palaumusica.cat | 93 295 72 07 Amb la col·laboració de: