Revista Musical Catalana. Núm. 374 Setembre 2021- Desembre 2021
Editorial, per Albert Torrens/ Passacaglia, per Pere-Andreu Jariod/ Efemèrides/ Els oficis de la música: Xesca Llabrés/ Un orgue barroc: un nou orgue Grenzing a Suècia/ La màquina del temps: fer classes de violí amb Leopold Mozart/ De llunyanes terres: Colòmbia, amb la música a flor de pell, per Moisès Bertran/ A 4 bandes: Ensenyament musical, per P. A. Jariod/ En portada: Tres temporades per gaudir de la música de cambra, Quartet Cosmos, per Albert Torrens/ Efemèride: Amadeu Vives: cants i afanys, per Josep Maria Codina/ Actualitat: Liceu, grans veus per celebrar el 175è aniversari, per Javier Pérez Senz/ Entrevista: Mercedes Conde Pons, per Albert Torrens/ Efemèride: Déodat de Séverac: del modernisme al cubisme, per Jorge de Persia i Albert Fontelles/ Reportatge: L'ópera4, a la bilbioteca pública, per Daniel Arredondo/ Efemèride: Un musich vell de la terra, per Joan Puigdellívol/ Temporada: pluja d'estrenes durant la temporada 21-22 a l'Auditori, per Ana Maria Dávila/ Dossier: Reivindicant Joan Manén, violinista i compositor: Joan, l'univers d'un artista, per Josep Maria Rebés. Joan, l'essència oculta d'un compositor, per Daniel Blanch. Associació Joan Manén, la reivindicació del patrimoni musical, per Xavier Chavarria/ El Palau de les lletres, per Albert Torrens/ Els poetes i l'Orfeó Català, per Marta Grasot/ Els nostres cors, per Albert Torrens/ Anna Gual i Pons Alorda, per Albert Torrens/ Actualitat/ El compositor: Saint- Saëns: un músic contradictori, per Sergi-Moreno Lasalle/ Escenaris del món: Walt Disney Magic Hall, per Marc Timón/ Catalunya música: Veus joves per parlar de clàssica: la proposta de Rosa Maria Bartroli, per Ana Maria Dávila/ Accents/ Música encreuada/ Fons musicals de Catalunya (21): EL FONS CLAUDI MARTÍNEZ IMBERT DE LA BIBLIOTECA DE CATALUNYA, per Rosa Montalt/ Investigadors, per Aurèlia Pessarrodona/ Melòmans: Alex Susana, per Ana Maria Dávila.
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
598003 771887 9 SETEMBRE - DESEMBRE 2021 | 6€ 00374 REVISTA MUSICAL CATALANA NÚM. 374 374 LA CASA DELS CANTS EL PALAU DE LES LLETRES COSMOS QUARTET UN TRIENNI AL PALAU AMADEU VIVES +CANTS I AFANYS + JOAN CARLES I AMAT UN “MÚSICH VELL” DE LA TERRA DOSSIER CINQUANTA ANYS DE LA MORT DE JOAN MANÉN FOTOGRAFIA POLDO POMÉS EXPOSICIÓ DES DEL 03.05.2021 FINS AL 03.10.2021 ENTRADA LLIURE EDITORIAL Albert Torrens Director QUALSEVOL MOMENT DE L’ANY és adequat per als Donat l’enèsim relleu al capdavant de la Conselleria competent, al nou Govern configurat poc abans de l’estiu ja se li ha renovat, si més no en nombroses intervencions públiques de professionals diversos, la petició de destinar el 2% del pressupost del país al nostre sector. És una tasca pendent més que engreixa una llista llarguíssima, però són diners que han de permetre –entre d’altres– pal·liar la precarietat laboral dels nostres músics, acompanyar la viabilitat de la iniciativa privada o fomentar i no negligir, un cop més, el propi patrimoni. En aquest sentit, la recta final de l’Any Manén ha pogut esquivar, en bona mesura, les restriccions de la pandèmia i nosaltres hi dediquem en aquest número el Dossier que ens hauria agradat publicar abans. I ens fixem en una de tantes activitats de foment de la clàssica que es duen a terme, des de fa temps, en un entorn que també és musical: les biblioteques. D’altra banda, ens fem ressò d’efemèrides, com el cent cinquantè aniversari del naixement d’Amadeu Vives, el centenari del de Déodat de Séverac o els 450 anys del de Joan Carles i Amat, que es commemorarà l’any que ve. Finalment, completen les nostres pàgines una nova repassada de les principals temporades de concerts que ja presentàvem al número anterior i que ara són a punt de començar, juntament amb les seccions habituals La Casa dels Cants, El Compositor, Escenaris del Món, Investigadors i Melòmans. marta solé bons propòsits i, malgrat que solen associar-se als primers dies del mes de gener, el final de les vacances i la tornada a la feina –o, si es prefereix, l’inici del curs escolar i l’arrencada de les noves temporades artístiques– sembla un altre punt del calendari especialment idoni per formular-los. Resulta difícil, però, plantejar-se objectius –ja siguin a curt, mitjà o llarg termini– sense conèixer amb certesa les circumstàncies del futur. Així doncs, els mesos que queden fins a acabar l’any seran claus per saber si l’esperat retorn a la normalitat s’acaba produint o es dilata en el temps. Des de fa un any i mig, pràcticament l’únic desig que hem expressat com una sola veu és que tot torni a ser com abans: que les sales estiguin obertes, que els músics puguin treballar, que els aforaments siguin complets, que els pressupostos siguin fiables... Tot plegat, però, no deixa de ser paradoxal si ens aturem, ni que sigui per uns minuts, a recordar les mancances del passat. És clar que ens trobem immersos en una crisi sense precedents –o que ningú, almenys, recordi– i que, des del fons del pou, qualsevol temps viscut sembla millor. Però si volem que sigui un progrés, aquest ritorno all’antico no ha de suposar tan sols la recuperació del que teníem. Caldrà, tard o d’hora, evitar caure en els mateixos errors i aprofitar l’oportunitat per corregir els vicis que arrossega, d’anys ençà –si no des de sempre– el món de la cultura. LES SECCIONS DESTACADES DE L’RMC 1 2 DOSSIER JOAN MANÉN 150È ANIVERSARI D’AMADEU VIVES El cinquantenari de la mort del violinista i compositor Joan Manén coincideix en el temps amb el desè aniversari de la creació de l’Associació que porta el seu nom i que el reivindica. La feliç casualitat ha tingut un efecte multiplicador de les celebracions que s’han estès al llarg de tot aquest 2021, tot trampejant les dificultats pròpies del moment. Tres experts ens ajuden a valorar aquesta figura. El compositor de Collbató és una figura clau de la història de la música catalana i espanyola, a més de tenir un protagonisme especial en la gènesi de l’Orfeó Català i del Palau de la Música Catalana. Malgrat que en el moment de la fundació d’aquesta Revista ja s’havia traslladat a la capital espanyola, va seguir vinculat a la institució i a Catalunya. La revisió de la seva vida i obra ens recorda, un cop més, la seva importància. 3 EL PALAU DE LES LLETRES Malgrat haver nascut per ser un temple de la música, la comunió artística tan ben aconseguida i tantes vegades lloada al Palau de la Música abasta tant el continent com el contingut, en el qual, des de sempre, ha tingut una presència destacada la literatura i, més concretament, la poesia. En aquest número de La Casa dels Cants, en fem uns apunts històrics i coneixem els dos poetes que enguany prenen el relleu d’aquesta tradició. EDITORIAL ................................................................... 3 PASSACAGLIA .......................................................... 6 WWW.REVISTAMUSICAL.CAT A 4 BANDES ............................................................... 10 Núm. 374 • Setembre-Desembre 2021 6a Època • Any XXXVII Edita: Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana www.revistamusical.cat twitter.com/RevistaMusCat Direcció: Albert Torrens direcciormc@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Redacció: Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 Col·laboren en aquest número: Daniel Arredondo Sánchez, Daniel Blanch, Moisès Bertran, Xavier Chavarría, Josep Maria Codina, Jaume Comellas, Ana María Dávila, Albert Ferrer Flamarich, Albert Fontelles-Ramonet, Miquel Gené, Pere Andreu Jariod, Rosa Montalt, Sergi Moreno-Lasalle, Javier Pérez Senz, Jorge de Persia, Aurèlia Pessarrodona, Roger Pibernat, Joan Puigdellívol, Josep Maria Rebés, Santi Riu, Quim Roser, Marc Timón, Albert Torrens, Lluís Trullén, Eduard V. Patsi Publicitat: Albert Torrens direcciormc@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 COSMOS QUARTET Tres temporades per gaudir de la música de cambra al Palau de la Música .............................................................. 12 facebook.com/ revistamusicalcatalana Instagram/revistamusicalcat EN PORTADA Mariona Carulla i Font, presidenta c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 93 295 72 00 Telèfon d’atenció al client: 902 442 882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat www.orfeocatala.cat 150 anys del naixement ............................................ 18 Realització editorial: Grans veus per celebrar el 175è aniversari .................... 22 www.som.cat Editor: Toni Quero EFEMÈRIDE AMADEU VIVES ARTICLE GRAN TEATRE DEL LICEU ENTREVISTA MERCEDES CONDE PONS Coordinació: Sílvia Pujalte “Volem que el públic vingui al Palau a celebrar la vida!” ... 26 Disseny editorial i maquetació: Cristina Ristol, Gerard Guix Llorens EFEMÈRIDE Impressió: Novoprint Entre el Modernisme i el Cubisme ................................ 30 Distribució UDL Libros Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Membre de l’APPEC Membre de CEDRO Versió digital: iQuiosc.cat DÉODAT DE SÉVERAC REPORTATGE ÒPERA 4 L’òpera a la biblioteca pública................................. 34 EFEMÈRIDE JOAN CARLES I AMAT Un “músich vell” de la terra.................................... 38 Portada: Cosmos Quartet Foto: Quim Roser REPORTATGE L’AUDITORI Pluja d’estrenes a la temporada 2021-22............... 42 DOSSIER Amb el suport de: Els articles publicats a la «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. CINQUANTENARI MANÉN L’univers d’un artista ....................................... 48 L’essència oculta d’un compositor........................ 52 La reivindicació del patrimoni musical .............. 56 LA CASA DELS CANTS EL PALAU DE LES LLETRES ................ 62 ANNA GUAL I JAUME C. PONS ALORDA ..................................................... 68 ACTUALITAT ............................................. 70 46 EL COMPOSITOR CAMILLE SAINT-SAËNS centre de documentació de l’orfeó català Un músic contradictori ............................................ 72 ESCENARIS DEL MÓN WALT DISNEY CONCERT HALL VEUS JOVES PER PARLAR DE CLÀSSICA: Rosa Maria Bartroli dirigeix dos nous programes... 78 26 quim roser Seu de Los Angeles Philharmonic ............................. 74 CATALUNYA MÚSICA associació joan manén ELS NOSTRES CORS ........................... 66 18 ACCENTS ......................................................... 80 MÚSICA ENCREUADA ............................ 87 INVESTIGADORS ....................................... 89 MELÒMANS ÀLEX SUSANNA Poeta, editor i gestor cultural .................................. 90 La no té banstra Revist a da Escol sonora. t a la al nos tre we b 34 COL·LABOREN EN AQUEST NÚMERO Daniel Arredondo Sánchez bibliotecari-documentalista especialitzat en la gestió i la difusió de col·leccions a la biblioteca pública. Presenta el projecte Òpera 4, una iniciativa que apropa l’òpera des de la biblioteca. Daniel Blanch pianista i comissari de l’Any Joan Manén, ens descobreix com aprofundir en el millor coneixement de l’obra de Joan Manén. Josep Maria Codina musicòleg especialitzat en recerca, ressegueix els episodis més destacats de la vida del prolífic i aclamat compositor Amadeu Vives en el 150è aniversari del seu naixement. Sergi Moreno-Lasalle musicòleg i músic professional, ens glossa la figura del compositor francès Camille SaintSaëns en l’any del seu centenari. Joan Puigdellívol fundador de Ribermúsica i estudiós del fet musical, ens parla de Joan Carles i Amat, el metge monistrolenc que va escriure el primer tractat de guitarra publicat a Europa. biblioteca districte 4 FONS MUSICALS ........................................ 88 PASSACAGLIA text Pere-Andreu Jariod QUE CURIÓS! fundació victoria de los ángeles OBSESSIÓ PER LA ‘RESURRECCIÓ’ ‘ELS VIATGES DE L’ÀNIMA’ DEL LIFE VICTORIA 2021 DEL 27 DE SETEMBRE AL 14 DE NOVEMBRE TINDRÀ LLOC UNA NOVA EDICIÓ, la novena, del festival de lied organitzat per la Fundació Victoria de los Ángeles. En total seran quinze recitals entre els quals destaca una estrena mundial: el nou cicle de cançons que Albert Guinovart ha escrit a partir dels mateixos poemes que Robert Schumann va emprar en el seu Dichterliebe, que també sonarà en el mateix concert en la veu de Roger Padullés, i amb el mateix Guinovart al piano. Uns altres dels punts forts en seran, sens dubte, els tres cicles de lieder de Franz Schubert, que s’interpretaran en tres nits consecutives. A més, hi sonaran músiques de Kurt Weill, Édith Piaf i Cole 6 • REVISTA MUSICAL CATALANA Porter, però també de Brahms, Janáček, Ravel o Wolf. “Volem que el LIFE Victoria sigui un laboratori viu d’idees, repertoris, intèrprets i programes, amb la voluntat última que esdevingui una eina formativa per al públic”, comenta Marc Busquets, el director artístic, en el text de presentació. Pel que fa als intèrprets, hi destaca la presència de cantants molt reconeguts, com Mark Padmore, Anne Schwanewilms, Carolyn Sampson, Christopher Maltman o Sarah Connolly. Aquests i altres intèrprets seran acompanyats per alguns dels millors pianistes en aquests repertoris, com són Julius Drake o Malcolm Martineau, entre d’altres. Més informació: lifevictoria.com. GILBERT KAPLAN VA SER UN EMPRESARI NOVAIORQUÈS que va convertir la Segona Simfonia de Gustav Mahler en una de les raons de la seva existència, fins al punt d’aprendre direcció d’orquestra per poder interpretar-la. Kaplan va arribar a adquirir el manuscrit original de la partitura. El somni es va fer realitat el 1982, quan va dirigir l’obra a Nova York, al capdavant de l’American Symphony. Des d’aleshores va dirigir la Resurrecció en nombroses ocasions, amb una cinquantena d’orquestres. També la va enregistrar dues vegades, amb la Simfònica de Londres i amb la Filharmònica de Viena, l’orquestra que havia dirigit el mateix Mahler. EFEMÈRIDES 15 ACTUALITATMUSICAL 20 Es compleixen de l’inici de l’activitat artística del Brossa Quartet de Corda. Des d’aleshores s’ha convertit un dels conjunts més ANYS en versàtils i actius de casa nostra, tot col·laborant amb artistes de folk, rock, hip-hop o música electrònica. També ha interactuat amb disciplines com la dansa, el teatre, el cinema o la literatura. De la reobertura del Museu Pau Casals. Situat a la casa d’estiueig que Casals va fer-se construir al Vendrell, es va obrir com a museu el ANYS 1976. Anys més tard s’hi van fer obres de rehabilitació i el museu es va reinaugurar el 2001. Actualment s’està reformant i tornarà a obrir portes a començament de l’any que ve. Fa un quart de segle moria Enric Ribó, director de cors, violinista, pedagog i compositor. Deixeble del violinista Francesc Costa, Ribó va ser membre de l’Orquestra Pau Casals i de l’Orquestra Municipal de Barcelona. Però allà on més va destacar va ser en la direcció de cors, sobretot al capdavant de la Capella ANYS Clàssica Polifònica. El 1961 el Liceu acollia l’estrena mundial de la cantata escènica L’Atlàntida de Manuel de Falla, a partir del poema del mateix títol de Jacint Verdaguer. L’obra havia estat completada per Ernesto Halffter, deixeble de Falla, després que aquest la deixés inacabada en morir. Eduard Toldrà va dirigir aquella estrena. ANYS 25 60 EL TRESOR LA FLAUTA DE PERE SERRA Mare de Déu dels Àngels i Sants. Pere Serra, cap al 1385 Coincidint amb el trentè aniversari dels cors dels Amics de la Unió de Granollers, Albert Guinovart ha rebut l’encàrrec de compondre un Messies. Serà una cantata en català, amb textos de David Pintó, i té com a referent l’obra homònima de Händel. Està pensada per a soprano i baríton solistes, cor infantil, cor mixt i orquestra de cambra. S’estrenarà a Granollers l’abril de l’any que ve i també es farà al Palau. EXPOSICIÓ SOBRE LA BANDA MUNICIPAL DE BARCELONA La Sala d’Exposicions de la Biblioteca de Catalunya acollirà durant els mesos d’octubre i novembre d’enguany una mostra dedicada a la Banda Municipal de Barcelona, que aquest 2021 celebra els seus 135 anys. L’objectiu principal és destacar el paper pioner que ha tingut la Banda en la història de l’enregistrament discogràfic al nostre país. ES PUBLICA LA ‘SONATA’ PERDUDA DE GERHARD web del museu nacional d’art de catalunya de barcelona , www.museunacional .cat Dels molts tresors que podem trobar al MNAC, n’hi ha un de significatiu des del punt de vista musical. Es tracta de la Mare de Déu dels Àngels, un fragment d’un retaule que l’artista Pere Serra va pintar per a la catedral de Tortosa cap al 1385. Envoltant la mare de Déu hi ha diversos àngels amb instruments, entre els quals n’hi ha un que toca una flauta de bec. Aquesta és considerada la primera representació artística d’aquest instrument. ‘EL MESSIES’ DE GUINOVART Ficta acaba d’editar una Sonata per a viola i piano de Robert Gerhard que fins no fa gaire es creia perduda. L’obra va ser dedicada a la violista Anatole Mines, que la va estrenar al costat de l’autor l’any 1950. El manuscrit va ser trobat fa uns mesos pel pianista Miquel Villalba, dins del Fons Robert Gerhard de la Universitat de Cambridge, i ell mateix n’ha preparat l’edició. ‘CUBOTES’, APRENDRE MÚSICA JUGANT Eva Simó, professora superior de piano, és la creadora de Cubotes, un joc de daus musicals, adreçat a professors de llenguatge musical i instrument que vulguin ensenyar conceptes musicals diversos de manera lúdica i divertida. Fins ara s’ha comercialitzat a Espanya, Àustria, Alemanya, Suïssa i Bèlgica. Més informació: cubotes.com. 7 gran teatre del liceu LA MÀQUINA DEL TEMPS FER CLASSES DE VIOLÍ AMB LEOPOLD MOZART UN AVANÇAT AL SEU TEMPS Per al compositor Jordi Cervelló, Leopold Mozart és una figura marc colomés Jordi Cervelló 8 • REVISTA MUSICAL CATALANA Xesca Llabrés amb el director d’escena Paco Azorín. XESCA LLABRÉS Regidora d’un teatre d’òpera. DE LA MÚSICA ÉS DE BEN SEGUR, JUNTAMENT AMB EL MESTRE APUNTADOR JAUME TRIBÓ, una de les persones més estimades i admirades del Gran Teatre del Liceu. Aquesta mallorquina de Santa Eugènia fa 33 anys que és la cap de la regidoria del Liceu. Un lloc de molta responsabilitat, que coordina els àmbits musicals, escènics i tècnics del Teatre. Una coordinació que en funció de l’obra pot arribar a implicar fins a cinc-centes persones. La seva missió és ajudar que els artistes, ja siguin cantants o ballarins, surtin còmodes i tranquils a l’escenari. Té molt clar que d’això depèn en gran mesura l’èxit de la funció. Per a la Xesca, una regidora ha de manar, però manar bé: ha de conèixer el treball que fan els altres i guanyar-se’n el respecte. L’apassiona la seva feina, que és la seva vocació i que considera la millor del món. UN ORGUE BARROC UN NOU ORGUE GRENZING A SUÈCIA EL TALLER GRENZING DEL PAPIOL està actualment en la fase de muntatge d’un orgue destinat a la localitat sueca de Hägersten, situada a uns vint minuts de la capital, Estocolm. L’església luterana d’Uppenbarelskyrkan, on s’instal·larà aquest nou instrument, va ser construïda per l’arquitecte Johannes Olivegren durant els anys seixanta del segle XX i és un edifici protegit. L’orgue tindrà 2.047 tubs i 53 registres, a més de 4 teclats manuals i un pedaler, i quedarà instal·lat a la ubicació definitiva durant el primer semestre del 2022. No és la primera vegada que el taller Grenzing treballa a Suècia, on ja va restaurar un orgue l’any 2006, però sí que és el primer cop que construeix un instrument en aquell país. Aquests últims mesos el mestre orguener Gerhard Grenzing ha decidit deixar pas i ara exerceix més com a assessor i consultor del taller, mentre que la direcció tècnica i artística és a càrrec d’Andreas Fuchs, mestre orguener com Grenzing, amb qui col·labora des de fa més de vint anys. L’altre cap visible de l’empresa és Natalie Grenzing, la filla del mestre, que s’ocupa de la coordinació dels diferents equips i dels aspectes administratius. taller grenzing molt important en la història del violí i l’ensenyament d’aquest instrument. L’any 2013 va descobrir Violin­ schule (Escola de violí), el seu mètode de violí, gràcies a l’edició en castellà que en va fer aquell any l’Editorial Arpegio. “Va ser tota una revelació”. La primera edició d’aquest tractat data del 1756 –el mateix any que va néixer Mozart–, i després en van venir dues edicions més, l’última el 1787, any de la seva mort. Segons Cervelló, “Leopold era un home que estava al dia de les innovacions de la seva època”. A més, “co­ neixia perfectament l’escola italiana, la més important d’aquell moment, i havia ana­ litzat en profunditat les obres de Geminiani, Locatelli i Tartini”. De tot això, segur que en va beure el seu fill: “Mozart devia tocar el violí molt bé”. El més sorprenent de tot és que “grans pedagogs del violí que van venir molts anys després, com Leopold Auer, Carl Flesh, Ivan Galamian, o Abram Yampolsky, deien el mateix que Le­ opold ja havia anunciat dos segles abans. Va ser un avançat al seu temps”. ELS OFICIS DE LLUNYANES TERRES MOISÈS BERTRAN COLÒMBIA AMB LA MÚSICA A FLOR DE PELL EL COR LIEDER CÀMERA S’ACOMIADA La gira de celebració dels 30 anys, Essències, posa el punt final a la trajectòria d’un dels cors referents a Catalunya aquests últims temps. Des del maig fins a l’octubre, el Lieder –dirigit en aquesta ocasió per Josep Vila i Casañas, el fundador– ofereix un seguit de concerts per Catalunya en què interpreta músiques representatives de tot aquest temps. Més informació: corliedercamera.cat EDUCACIÓ I PROFESSIONALITZACIÓ EMERGENTS EN UN PAÍS CARREGAT DE TALENT I AMB GANES D’ANAR ENDAVANT El Conservatori de Música de la Universidad Nacional de Colòmbia és obra de l’arquitecte Alberto Estrada (1971). juan sebastián silva ELS CASALS EN FAN 25 COLÒMBIA: VAIG ARRIBAR-HI FA VINT ANYS! EL COMPROMÍS AMB LA FEINA M’HI VA ARRELAR. La direcció de dos conservatoris, l’últim el Nacional; la producció de cinc edicions del festival internacional de música Semana Colombo-Catalana; i també la interpretació i la composició, així com l’estrena d’òperes com El último día de Francisco Pizarro... Colòmbia em va seduir i hi vaig romandre. Colòmbia, al centre del desenvolupament de les músiques afrocaribenyes. El que més en destaco: la musicalitat innata de la gent; la naturalitat amb què senten el ritme i que els posa a ballar o a tocar percussió en qualsevol moment; l’espontaneïtat amb què canten i s’expressen... Condicions innates pel fet artístic en general, més una actitud oberta, positiva, àvida i respectuosa per aprendre fan, del poble colombià, un espai professional i acadèmic idíl·lic per a un docent de música i compositor. En aquests vint anys de treball a Colòmbia he vist despertar el país musicalment a la internacionalització i l’he vist apujar el nivell cap a l’excel·lència; multitud de professionals desenvolupant-se a l’estranger i/o retornats amb títols de doctor i màster, assolits a prestigioses universitats i conservatoris dels Estats Units i d’Europa; proliferació de programes de música universitaris arreu del país (més de dotze només a la capital, Bogotà); organització nacional de programes extensius de formació orquestral i banda, emmirallats en els millors temps d’El Sistema veneçolà; polítiques de protecció d’intèrprets i compositors nacionals, allunyades de les pioneres de Corea del Sud, però certament envejables per a molts... Un país musicalment en expansió i un territori fèrtil per a la creació musical i artística contemporànies. Moisès Bertran. Compositor, pianista i professor titular de composició en dedicació exclusiva al Conservatorio de Música de la Universidad Nacional de Colòmbia, amb seu a Bogotà. Amb una producció de més d’un centenar d’obres, té tres CD monogràfics a Catalunya (Columna Música) i un a Colòmbia (Universidad Nacional de Colòmbia - Orquesta Sinfónica Nacional de Colòmbia). Edita amb Boileau, Clivis Publicacions i Piles. www.moisesbertran.com El 2022 el Quartet Casals celebrarà 25 anys de la seva creació. És per això que els membres del conjunt han previst una sèrie de concerts i activitats, entre les quals destaca la gira d’actuacions en què oferiran L’art de la fuga de Johann Sebastian Bach, una obra que també enregistraran en disc compacte. CONVERSES AMB JOVES COMPOSITORS La periodista i crítica musical Alba Nogueras és l’autora del llibre Un espai al pentagrama. Retrat generacional sobre la creació interdisciplinària, que es publicarà pròximament. Es tracta d’un treball becat per la Fundació Carulla, dins del programa SOS Cultura, que inclou una dotzena d’entrevistes a joves músics del nostre país que fan servir disciplines interartístiques com a motor creació. NITS MUSICALS DE LA BRUFAGANYA El festival d’estiu que des del 2012 se celebra al Santuari de Sant Magí de la Brufaganya, a Pontils, Conca de BarberàBaixa Segarra, arriba enguany a la desena edició. Des del mes de maig s’hi ha programat un concert mensual, l’últim dels quals serà el 18 de setembre, amb l’actuació conjunta de l’Ensemble O Vos Omnes i el saxofonista Gerard Marsal. 9 A 4 BANDES ENSENYAMENT MUSICAL: L’ENSENYAMENT DE LA MÚSICA VA CANVIAR MOLT DURANT EL CONFINAMENT, ARRAN DE LA PANDÈMIA. LA MAJORIA DE CLASSES ES VAN HAVER DE FER A DISTÀNCIA, DE MANERA TELEMÀTICA, I D’ALTRES ES VAN SUSPENDRE. L’ensenyament a distància, un ENRIC ARAGONÈS Membre de la Junta de l’Associació Ca­ talana d’Escoles de Música (ACEM) JOAN JOSEP GUTIÉRREZ Professor a l’EMMVA­ Conservatori de Sant Cugat Portem dècades reivindicant que el centre de la nostra activitat és la pràctica musical en grup: cantar i tocar junts. I justament això no es pot fer telemàticament. Amb la pandèmia i el confinament ens les vam enginyar per fer propostes que mantinguessin viu el vincle de les escoles amb les persones de totes les edats que cada setmana hi acudeixen per fer música juntes, però sempre des del reconeixement honest “La nostra acció educativa s’enfoca, no només a l’aprenentatge de repertori o la lectura musical, sinó al treball d’una tècnica física basada en la percepció auditiva.” El piano és un instrument acústic molt complex que genera el so fonamental en colpejar una corda i provoca l’aparició immediata i variablement perllongada d’harmònics i de ressonàncies. Això es produeix en un espai determinat que també té a veure amb el resultat sonor final. Així, la nostra acció educativa s’enfoca, no només a l’aprenentatge de repertori o la lectura musical, sinó al treball d’una tècnica física basada en la percepció auditiva. La interpretació es fa amb una acció mecànica que produeix 10 • REVISTA MUSICAL CATALANA que el que fèiem abans no ho podíem fer a través d’una pantalla. Faríem una altra cosa. D’altra banda, si les mesures decretades han mostrat incoherències evitables a ulls de molts sectors, s’ha fet palès també un desconeixement preocupant del mateix Govern del seu propi sistema educatiu. Les nostres escoles són sempre i a tots els efectes centres educatius, regulats per l’Administració pel que fa a espais, oferta, titulació del professorat, inspecció i transparència de la informació. Ens hem trobat reivindicant un fet que no ens havíem pensat que veuríem qüestionat. A partir d’aquí, dues comeses per al futur immediat. Una, utilitzar a favor de l’autonomia de l’alumnat i la personalització dels aprenentatges, les noves eines adquirides, tot mantenint la pràctica de la música en grup com a eix central. L’altra, articular com mai el sector i abordar d’una vegada per totes l’ordenament dels ensenyaments artístics al nostre país. “En les vam enginyar per fer propostes que mantinguessin viu el vincle de les escoles amb les persones de totes les edats que cada setmana hi acudeixen per fer música juntes.” un so que retorna al nostre cervell a través de l’oïda, es processa i que prepara o rectifica el gest següent. La tècnica interpretativa consisteix, doncs, en un procés circular continu. Amb aquest plantejament es fa evident que l’ensenyament del piano no es pot fer d’altra manera que en directe i sobre un instrument acústic. El diàleg sobre el resultat sonor requereix la presència de professor i alumne. A més, l’exemple musical i la intervenció física puntual del docent sobre el deixeble pot ajudar l’alumne a desbloquejar o canviar el seu gest, postura o moviment. La formació pianística a distància no resisteix cap dels preceptes anteriors i no pot substituir la presencial. Pot servir per complementar algunes qüestions o, com ens ha tocat viure durant la pandèmia, per intentar mantenir el vincle amb l’alumnat. Text P. A. Jariod Per tractar de com s’ha viscut l’ensenyament musical al nostre país, sobretot des de les escoles de música i els conservatoris, hem recollit les opinions i inquietuds des de quatre àmbits diferents. Tots estan d’acord que l’ensenyament de la música presencial sempre serà millor que no pas a distància, però també hi ha qui considera que ens hem d’adaptar als temps actuals, en què el món digital no deixa de créixer i la seva presència en la nostra vida s’ha fet encara més habitual. PRESENCIALVS.DISTÀNCIA complement del presencial JOSEP COLOMÉ Catedràtic de violí al Conservatori Superi­ or de Música d’Aragó i creador de @violinaction “El fracàs més gran que pots tenir és intentar portar al terreny virtual una classe presencial, on la reacció és molt més ràpida i instantània.” Els alumnes de música actuals viuen entre el món analògic de la producció del so –on la màgia la produeix l’artesania, la ref lexió, el temps i la personalitat i autenticitat de l’artista– i el món virtual –on tothom és exitós, atractiu, té concerts, guanya concursos i consumeix art com qui beu un refresc d’una màquina. Com a professor, no et pots convertir en un llibre parlat i SILA PINTÓ Estudiant de cant al Conservatori Municipal de Música de Barcelona prou. Has de potenciar la concentració dels alumnes i materialitzar la informació, que és molt més important que no pas donar-la. El fracàs més gran que pots tenir és intentar portar al terreny virtual una classe presencial, on la reacció és molt més ràpida i instantània, contràriament a fer-ho a través d’una pantalla, on sempre hi ha un retard que pot arribar a ser desesperant. Per això per a mi ha estat molt important poder crear @violinaction, una comunitat d’estudiants de violí. Allà penjo vídeos de qualitat –tant d’àudio com de vídeo– i ells també es graven i comparteixen les seves interpretacions amb els altres alumnes. Tothom pot intervenir i fer comentaris i observacions dels resultats a les mentories setmanals. I això m’ha permès arribar a estudiants d’arreu del món. fent classe, no podia avançar ni en tècnica ni en repertori, ja que a través d’una pantalla, el professor no percep la veu d’una forma prou nítida com per poder-hi treballar (i això comptant que no hi haguessin problemes de connexió!). Van ser classes de manteniment, que em van funcionar per polir repertori que ja tenia una mica rodat. Després les classes van tornar a ser totalment presencials, tot i que amb mascareta, fet que en el cas de les matèries pràctiques dificultava considerablement l’aprenentatge. De cara al curs entrant, espero que hi hagi una adaptació d’aquestes mesures i així poder seguir els nostres estudis amb la màxima normalitat possible i, d’aquesta manera, poder cantar de forma més alliberada. “Espero poder seguir els estudis amb la màxima normalitat possible i, d’aquesta manera, poder cantar de forma més alliberada.” Com a estudiant del grau professional de cant, la pandèmia va aturar en sec el curs. Les classes teòriques van quedar anul·lades; en algunes se’ns va demanar fer un petit treball per a l’avaluació de final de curs, però era un simple tràmit. En el cas de les assignatures de música de cambra o cor, es va intentar fer gravacions de veus i editar-les per formar una cançó com a resultat final, però mai van arribar a veure la llum cap d’aquests projectes, així que va semblar com si les vacances d’estiu comencessin el mes de març. Quant a les classes de cant, es van fer en format virtual. No obstant això, encara que vaig poder seguir 11 EN PORTADA TRES TEMPORAD DE LA MÚSICA DE quim roser COSMOS Q 12 • REVISTA MUSICAL CATALANA 2 DE NOVEMBRE i 7 DE JUNY COSMOS QUARTET AL PALAU DES PER GAUDIR E CAMBRA AMB EL QUARTET “En sis concerts fem tres integrals: Anton Webern, Robert Schumann i Johannes Brahms” 13 quim roser 14 • REVISTA MUSICAL CATALANA 1 UN DELS QUARTETS MÉS DESTACATS DE LES ÚLTIMES FORNADES DE FORMACIONS DE CAMBRA DEL NOSTRE PAÍS CONSOLIDA LA SEVA TRAJECTÒRIA AMB PRESÈNCIA CONTINUADA LES TRES PROPERES TEMPORADES AL PALAU DE LA MÚSICA. text Albert Torrens ALBERT TORRENS: En què consistirà la vostra residència artística al Palau de la Música? Com vau rebre la proposta i com es va concretar? HELENA SATUÉ: Va ser una proposta molt oberta, que ens va arribar just després de l’últim concert que vam fer al Palau, amb Lluís Claret. I tot i que sabíem que podria haver-hi determinats requisits, van acceptar de seguida i sense cap canvi el primer disseny que vam presentar. Seran sis concerts, a més d’un possible setè pendent d’una col·laboració amb algun dels compositors residents, potser una estrena, que segurament seria a l’última temporada. AT: Què vau proposar i quin creieu que és el secret perquè agradés tant? BERNAT PRAT: En sis concerts –dos en cadascuna de les tres properes temporades–, fem tres integrals: Anton Webern, Robert Schumann i Johannes Brahms, a més d’algun altre autor. Són compositors que sempre ens han acompanyat. ORIOL PRAT: També ens identifiquem bastant amb el llenguatge de Webern, que és un compositor que ajuda molt els quartets a assolir coordinació i compenetració, és música molt abstracta, però en la qual alhora tot ha d’encaixar a la perfecció, molt exigent per al grup. HS: En el cas de Webern, és bonic veure’n les dues cares, des d’aquell postromanticisme que ja no duia enlloc en el Quartet 1905 o Langsamer Satz, que són tonals, fins al llenguatge minimalista de les Bagatel·les. Això pot ser molt interessant per al públic que vingui a tots els concerts, que, al capdavall, és la idea d’una residència. L ARA FERNÁNDEZ: En total, són tres obres de Brahms, tres de Schumann i sis de Webern. Aquest últim apareix en tots els concerts –una obra en cada programa– i els altres es van alternant. BP: I aquestes tres integrals les combinem amb compositors del segle X X de diverses nacionalitats, perquè la producció d’aquesta època va ser molt interessant i diversa. Així, hi ha Xostakóvitx de Rússia, Bartók d’Hongria, Britten d’Anglaterra i Ravel de França. També hi ha un Schubert i Beethoven, perquè hi han de ser. AT: ¿No vau preveure d’incloure-hi cap compositor català? HS: No n’hi ha cap, excepte, potser, el projecte amb el compositor resident, que no sabem si serà català o no. Vam tenir en compte la inversió de temps que requereix preparar obres que no són de repertori i que potser només podríem tocar una vegada. BP: D’això en vam estar parlant amb el nostre agent. El més difícil d’una residència de tres anys és que els programes que oferim també els hem de poder portar de manera aïllada en altres sales de concerts. I això, si fas una cosa molt específica, és difícil. En canvi, els programes que hem ideat es poden moure i combinar entre si amb facilitat. AT: ¿En quina mesura aquests programes reflecteixen el moment que viviu com a quartet? Set anys després de la vostra creació, ¿us sentiu en una primera maduresa? LF: Són programes ambiciosos, que fa uns anys no hauríem pogut abastar, segur. També és la primera vegada que treballem amb tanta antelació. BP: Ho veiem com la primera cosa que afrontem, com si haguéssim sortit de l’adolescència. Hem programat, per exemple, el Quartet núm. 5 de Bartók, que és com un Everest per als quartets i que segurament no ens hauríem atrevit en un altre moment. És clar que serà a l’últim concert i encara tenim tres anys. Sempre hem cregut que, si fem bé la feina, les coses aniran venint, i aquesta residència al Palau, que ens ha alegrat molt des del principi, a mesura que l’anem paint veiem que serà molt positiva per fer créixer el grup. HS: Una residència en un lloc com el Palau és molt important i els programes han de ser molt importants. Tot aquest repertori, de fet, en algun moment l’hauríem hagut de fer i aquesta és la millor oportunitat. “EN SIS CONCERTS, FEM TRES INTEGRALS I LES COMBINEM AMB COMPOSITORS DEL SEGLE XX” AT: Com ha canviat, amb el temps, la vostra manera de treballar? BP: És una bona pregunta, perquè si bé, evidentment, el treball individual sempre és important, amb el temps hem vist que l’obra passa per processos molt diferents. Als ini- 15 montse capdevila “SÓN PROGRAMES AMBICIOSOS, QUE FA UNS ANYS NO HAURÍEM POGUT ABASTAR” 2 cis, sempre hi havia por d’anar directament a l’essència de la música i anàvem lents perquè tot encaixés a la perfecció. I ens hem adonat que també pot ser bo, encara que hi hagi errors i no anem del tot junts, entendre des del principi quin és el resultat final i llavors, si cal, fer un pas enrere. Això no ho veus fins que tens poc temps per preparar un programa. Tot i que aquesta és la virtut dels quartets, a vegades pequem de perfeccionistes. HS: Som un grup molt f lexible perquè no hem establert una metodologia que funcioni sempre, sinó que en una època ens ha funcionat alguna cosa i ho hem estat fent, però quan allò ja ha estat resolt o hem vist una altra mancança, llavors hem insistit més en una altra cosa. Encara no ens podem definir amb una única manera d’assajar. Reaccionem en funció del que passa. 3 Fundat el 2014 per quatre músics amb trajectòries com a solistes, músics de cambra i orquestrals, i guardonats en diverses convocatòries –amb primers premis a Heidelberg i al Premi BBVA Montserrat Alavedra el 2018–, el Cosmos Quartet toca amb quatre instruments construïts expressament pel lutier barceloní David Bagué. “Quan cadascú tocava amb el seu instrument, no hi donàvem tanta importància, però ell ens ha ajudat molt a trobar una coherència 16 • REVISTA MUSICAL CATALANA acústica”, explica Oriol Prat. “Ens ha donat molt de suport i sempre ha vetllat tant pels instruments com per nosaltres”, diu Helena Satué, que afegeix: “Ell diu que som un quintet”. “Com ells, jo també soc músic i m’expresso fent instruments. El que faig és una prolongació del que soc i els meus instruments sempre porten el meu esperit, però quan treballes amb un quartet hi entra, a més, la màgia de poder tenir quatre instruments amb la mateixa entitat”, rebla Bagué, que va arrencar aquest projecte amb l’elaboració d’un violoncel per celebrar que feia cinquanta anys. “No se’n parla mai gaire”, insisteix Bagué, “però estic convençut que els grans compositors van escriure les seves obres influenciats per la qualitat acústica dels instruments que sentien, és a dir, que en absència d’un so de qualitat, potser no haurien fet les partitures que encara avui admirem”. cosmos quartet DAVID BAGUÉ, EL CINQUÈ MEMBRE DEL QUARTET montse capdevila montse capdevila 4 1 El Cosmos Quartet està format per (d’esquerra a dreta) Oriol Prat (violoncel), Lara Fernández (viola), Bernat Prat i Helena Satué (violins). 5 AT: ¿I l’ajut extern segueix sent important? HS: Sí, sempre, tot i que possiblement abans el necessitàvem en una fase més inicial. Quan no tenim ningú que des de fora ens pugui ajudar, ens gravem i ens ajuda molt perquè ens posem d’acord de seguida. LF: Això hem començat a fer-ho més darrerament. Tots tenim la confiança per dir-nos les coses, però a vegades des de dins és molt difícil veure el que està passant i no ets gaire conscient de la realitat des de fora. quim roser 6 AT: De fet, un dels projectes més destacats dels últims anys ha estat el vostre primer enregistrament, Inf lu- 2 La proposta de la residència artística va arribar tot just després del concert del Cosmos Quartet al Palau el gener del 2021. 3 El Cosmos Quartet va estrenar els quatre instruments construïts pel lutier David Bagué en el seu debut al Wigmore Hall de Londres, el gener del 2019. 4 5 6 El quartet toca amb quatre instruments construïts expressament pel lutier barceloní David Bagué. ences (Seed Music, 2019). ¿Esteu pensant ja en el proper disc? HS: Sí, perquè ja toca, però encara no podem dir-ne gran cosa perquè només hi ha la necessitat de treure un àlbum i potser algun altre. La idea és fer-ne un de repertori de petit format però intens i després fer alguna cosa relacionada amb aquesta residència al Palau. Aquestes integrals donen molt de si i és bo treure’n partit. ELS DOS PRIMERS CONCERTS DELS SIS Després de debutar-hi el juliol del 2020 amb un programa Arriaga i Beethoven i tornar-hi el mes de gener passat al costat de Lluís Claret, les properes cites –i prime- res d’aquesta residència ar tística– del Cosmos Quar tet al Palau de la Música tindran lloc el 2 de novembre, amb el Quartet 1905 de Webern, el Quartet en Fa major de Ravel –l’únic que va escriure el compositor francès– i el Quartet en Do menor, op. 51 núm. 1 de Brahms. La segona cita d’aquesta temporada –com la primera, al Petit Palau– serà el 7 de juny i prosseguirà la integral Webern amb el Quartet op. 28 i inclourà el Quartet op. 95, “Serioso” de Beethoven, juntament amb el Quartet núm. 3, op. 41/3 de Schumann. 17 29 DE NOVEMBRE SARSUELA AMB EL COR DE CAMBRA I L’ORQUESTRA SIMFÒNICA DEL VALLÈS AL PALAU 18 • REVISTA MUSICAL CATALANA centre de documentació de l’orfeó català Retrat d’Amadeu Vives entorn del 1900. EFEMÈRIDE AMADEU cants i VIVES:afanys HI HA QUI HA PARLAT D’HEROÏCITAT AMB REFERÈNCIA A LA VIDA DE VIVES. NI DIFICULTATS ECONÒMIQUES NI FÍSIQUES NO VAN IMPEDIR TRIOMFAR A UN MÚSIC QUE VA DIR QUE TOTA LA SEVA OBRA TÉ “UNA MATEIXA I SOLA ENTRANYA CATALANA”. D’ text Josep Maria Codina origen humil, Vives va néixer a Collbató, a la vora de Montserrat, el 18 de novembre de 1871. Dels primers anys de la seva infantesa, en guardà sempre bon record, emparat pel si familiar i especialment pel seu germà Camil, que fou per a ell “un veritable pare i mestre” i de qui mai no oblidaria “els sacrificis que va fer perquè jo pogués seguir la meva vocació”; també del collbatoní Pau Bertran, folklorista i poeta, pròxim al moviment de la Renaixença i als Jocs Florals. Les dificultats econòmiques de la família, forners, complicaren la manutenció del petit Amadeu, que tenia greus problemes de mobilitat, bé fos per seqüeles d’una poliomielitis (segons Tomás Borrás), malformacions de naixement o greus caigudes (segons Vives). El 1878 els pares decidiren internar-lo en un asil a Barcelona. Vives, lluny d’estar-hi de gust, n’acabaria fastiguejat i es determinà a abandonar-lo diverses vegades. Amb la seva vocació ja clara, el 1882 es va adreçar al mossèn Josep Ribera demanant-li amb convicció que li oferís formació musical. Ribera hi accedí: esdevingué escolà a la parròquia de Santa Anna. Aquell any la família es traslladà a la ciutat. ELS PRIMERS ANYS La seva trajectòria va estar d’antuvi vinculada a l’àmbit eclesiàstic. El 1886 Camil es traslladà a Màlaga, a l’asil de San Basilio. Amadeu l’acompanyà; arribà a dirigir-hi la banda de música. Eventualment, però, desencantat pel repertori que li exigien, decidí marxar. Anà a Toledo i a Madrid; en no trobar-hi feina, però, retornà a Barcelona. Se 19 n’amarà: transità molts dels seus cafès, assistí a tertúlies i feu abundants coneixences. Ja el 1884 havia conegut Lluís Millet (que recordà com Vives solia dur sota el braç una edició de les trenta-dues Sonates per a piano de Beethoven; se les sabia de memòria). Els va unir una gran amistat i van compartir anhels com la fundació, el 1891, d’una societat coral de primer ordre al servei de la música catalana, l’Orfeó Català. La implicació directa de Vives, vicepresident al principi, disminuí el 1894, alentida per la perspectiva d’engrandir el seu esdevenidor. Apuntaria vers la música escènica: l’òpera catalana mirava d’agafar volada i la sarsuela triomfava esplendorosa. I disposà de tal llibret, que ho fou de la segona sarsuela que hi estrenà, Don Lucas del Cigarral, el 1899. El 1900 va estrenar una segona òpera a Barcelona, Euda d’Uriach, amb text d’Àngel Guimerà; després se centrà en el género chico. Entre els anys 1898 i 1932 va compondre almenys 106 sarsueles (la majoria abans del 1920), les més famoses de les quals van ser: Bohemios (1904), primer gran triomf; Vives digué el 1929 que duia unes disset mil representacions; Maruxa (1914), que traspassà fronteres i advertí que la flama del mestre no minvava, i Doña Francisquita (1923), que propicià, a més de l’entrada a l’olimp sarsueler, una llarga gira per les Amèriques. Segons Luis G. Iberni, Vives “és l’autor que millor, amb més ambició i eficàcia, ha escrit per a cor en la història de la sarsuela”. Travessà moments difícils, com el tancament del Teatro de la Zarzuela, arruïnat fent-hi ell d’empresari, amb deutes que trigaria entorn d’una dècada a liquidar. Maruxa fou el més sonat dels èxits amb què s’hi sobreposà; d’altres foren Juegos malabares (1910), l’opereta La generala (1912) o El pretendiente (1913), sarsuela que un crític equiparà amb les millors operetes de Leo Fall o Strauss. VIVES, HOME DE LLETRES, FOU TAMBÉ CRÍTIC MUSICAL, ESCRIPTOR I CONFERENCIANT L’OFICI DE VIVES Sarsuelers, orfeònics o melòmans, tots tenen cita al Palau de la Música el proper 29 de novembre, on el Cor de Cambra del Palau, sota direcció artística de Simon Halsey, i l’Orquestra Simfònica del Vallès, sota la direcció de Xavier Puig, oferiran un concert commemoratiu d’aquest 150è aniversari d’Amadeu Vives. Inscrit al cicle Tardes al Palau, s’oferirà una selecció de romances i duets de les tres grans fites sarsuelístiques del collbatoní (Bohemios, Maruxa, Doña Francisquita), entre d’altres. 20 • REVISTA MUSICAL CATALANA centre de documentació de l’orfeó català MÉS DE CENT SARSUELES Fou aquella una dècada de grans vicissituds familiars per a Amadeu. Perdia el pare el 1890 i la mare el 1892 (componia la música de L’emigrant encara afectat per la pèrdua) i es casava amb Montserrat Giner el 1895; l’any següent naixia l’únic fill del matrimoni, Josep. Conegué Ignasi Elies, empresari de teatre, el 1897; després d’algunes trobades, li digué amb convicció que tenia una bona òpera, Artús (ja des del 1895, llibret de Sebastià Trullol), que l’hi havia d’estrenar. Després de múltiples estira-i-arronses, i elogiat Vives per l’escenògraf Maurici Vilomara, l’empresari ho tirà endavant. Esdevingué un èxit i, entre la remuneració d’Elies i la venda dels drets de la partitura, adquirí capital com per emprendre la cerca de l’èxit a Madrid; havia conegut feia poc els llibretistes Carlos Fernández Shaw i José López Silva i n’havia aconseguit la promesa d’un llibret. A dalt: partitura autògrafa de L’emigrant. D’esquerra a dreta: Lluís Millet, Francesc Matheu, Joaquim Cabot i Rovira i Amadeu Vives. Una de les poques fotografies que es conserven de Millet i Vives junts. ANY JOAN TOMÀS Des dels anys vint del segle passat se li obririen portes arreu: el 1921 és nomenat president de la secció de música de l’Ateneo de Madrid i el 1922 esdevé professor del Conservatori Superior de Música d’aquella ciutat. TORNADA A BARCELONA EL SEU MÉS GRAN ANHEL VA SER IMPULSAR EL TEATRE LÍRIC CATALÀ publicar reculls de cançons des del 1918, i n’organitzà, a més, la difusió en audicions, com les de l’Esbart Folklòric de l’esmentada entitat, en col·laboració amb grans cantaires de l’Orfeó Català (Vendrell, Fornells, etc.). Fou àmplia la seva tasca a l’Obra del Cançoner Popular de Catalunya, tot participant des del 1922 al 1936 en 23 de les seves missions, bé cooperativament (amb Amades, Joan Llongueres, etc.) o en solitari. Des dels anys quaranta col·laborà amb l’Instituto Español de Musicología d’Higini Anglès liderant-hi quatre missions folklòriques. També compositor, va escriure al voltant de 230 obres, principalment per a veu o cor. De tot plegat, sovint se’n van fer ressò les pàgines de la primera època d’aquesta Revista i ara en fa profunda memòria el web inaugurat amb motiu de la commemoració: mestrejoantomas.cat Joan Tomàs fotografiat el 1930 carlos pérez de rozas / arxiu fotogràfic de barcelona centre de documentació de l’orfeó català Vives morí el 2 de desembre de 1932 a Madrid. Fou enterrat al Cementiri Nou de Barcelona; el 2014 se’n traslladaren les despulles a Collbató (cent anys després de l’homenatge que la vila li va retre amb motiu de l’èxit de Maruxa). centre de documentació de l’orfeó català Tornat de les Amèriques (hi estigué des del 1924, i no sense maldecaps financers), el 1926 “desemigrà” i s’establí a Barcelona, bo i transitant entre aquesta ciutat i Madrid (els estius els passava a Sant Pol feia anys). Va reprendre la composició de cançons, força de les quals estrenà l’Orfeó Català, com La Balanguera (1926) o Tres idil·lis (1926). Va compondre també sardanes. El 1928 presidí els Jocs Florals (clandestins, a casa seva). El seu més gran anhel, però, era impulsar el Teatre Líric Català; en feu propòsit electoral quan es presentà com a candidat a llistes municipals d’Acció Catalana l’abril del 1931 i Concòrdia Catalana el novembre del 1932. Encara el 1931 esdevingué president de la Sociedad General de Autores de España (SGAE) i vicepresident de la Junta Nacional de Música i Teatre Líric del govern republicà. Enguany també es compleix el 125è aniversari de Joan Tomàs (1896-1967). Deixeble de Millet, Canals, Pellicer, Viñas, Nicolau o Morera a l’Escola Municipal de Música de Barcelona, estigué vinculat a l’Orfeó Català des del 1908: del 1919 al 1966 en fou mestre de la secció de nois, i des del 1946, sotsdirector. En dirigí d’altres, i fou tot un paladí del moviment orfeònic; Millet el qualificà el 1930 de “model de mestre d’orfeons”. La seva profusa tasca pedagògica abastà més d’una desena d’institucions, com l’Escola del Mar o l’Institut Català de Rítmica i Plàstica. Aviat i amb abundància Tomàs realitzà tasques de recuperació folklòrica vinculades a entitats com l’Ateneu Enciclopèdic Popular, on ja col·laborà amb Joan Amades. Va A dalt, enterrament d’Amadeu Vives al seu pas per la Via Laietana. A la dreta, retrat d’Amadeus Vives fet a l’estudi Bixio & Castiglioni el 1924. Anna Netrebko torna al Liceu per celebrar el 175è aniversari del teatre amb una gala escènica en la qual interpretarà els papers de Musetta, Lady Macbeth i Turandot. ACTUALITAT LICEU GRANS VEUS 175è julian hargreaves PER CELEBRAR EL ANIVERSARI 22 • REVISTA MUSICAL CATALANA Víctor Garcia de Gomar, director artístic del Liceu, aposta per la cerca del paradís de l’òpera i l’art com a leitmotiv de la temporada. “La cultura s’ha convertit en un refugi ideal per reflexionar, explorar i somiar un univers sonor, visual i estètic. I aquesta temporada convida a llançar-se a aquest viatge apassionant”, explica Garcia de Gomar. “El fil conductor de la temporada el constitueix precisament la idea de Paradís com un jardí de les delícies, on els fruits són de vida i coneixement, però també un invent artificial de l’ésser humà i una font d’anhel constant”. No hi ha Wagner ni Puccini a la nova temporada –amb ells, apunta Garcia de Gomar, “el Paradís seria perfecte”,– però defensa el protagonisme de Mozart amb quatre òperes que són “un manual per a la vida”. La seva aposta de convertir el Liceu en un centre de les arts i el pensament comptarà amb la participació de grans figures de les arts plàstiques, com l’artista sud-africà William Kentridge, que signa la posada d’escena de Wozzeck, i el pintor i escultor espanyol Antonio López en la seva primera acció escènica, que tindrà lloc a l’antiga presó de la Model, amb l’emblemàtic cicle gran teatre del liceu ENS VEIEM AL PARADÍS liederístic Winterreise de Franz Schubert com a font d’inspiració. La sèrie de conferències, debats i exposicions inclou altres convidats de luxe, com la poeta i escriptora canadenca Anne Carson, el pensador, assagista i poeta navarrès Ramón Andrés i dos fotògrafs amb segell propi, el lleidatà Jordi Bernadó i l’alacantina Cristina de Middel. LA NOVA TEMPORADA DEL COLISEU DE LA RAMBLA OFEREIX DOTZE ÒPERES I CONCERTS DE LUXE AMB NOMS ESTEL·LARS, COM ANNA NETREBKO, SONDRA RADVANOVSKY, SONYA YONCHEVA, JAVIER CAMARENA, BENJAMIN BERNHEIM, MATTHIAS GOERNE, GUSTAVO DUDAMEL I MARC MINKOWSKI. text Javier Pérez Senz E l Gran Teatre del Liceu vol convertir la celebració dels seus LA PROGRAMACIÓ MÉS COMPLETA 175 anys en un revulsiu artístic capaç de situar-lo de nou, La temporada 2021-22 disposa d’un pressudesprés d’un any marcat per la pandèmia, a la Champions post global de 49,5 milions d’euros i ofereix del món de l’òpera. El retorn d’Anna Netrebko promet alt un increment de títols, amb dotze òperes i una versió escenificada del monumental War voltatge líric en un concert únic i a preus d’or –localitats de Requiem de Benjamin Britten. La programació 19 a 333 euros– de la mediàtica soprano russa com a gran protagonista dels segons actes de Macbeth de Giuseppe Verofereix quaranta-sis espectacles –que s’iniciadi i de La bohème i Turandot de Giacomo Puccini, amb el tenor maltès ran de manera habitual a les 19 hores–, en una Joseph Calleja i el baríton català Àngel Òdena. L’esdeveniment tindrà lloc proposta que inclou dansa, recitals, concerts el 3 d’abril de 2022, la vigília d’una efemèride –el Liceu es va inaugurar simfònics, música de cambra, projectes a càrel 4 d’abril de 1847– que el Teatre celebrarà amb rec de joves compositors i muntatges concebuts recitals i concerts de noms famosos com són Piotr ANNA NETREKBO per al públic infantil i Beczala, Javier Camarena, Sonya Yoncheva i Magjuvenil. La previsió del dalena Kožená amb Simon Rattle al piano. SERÀ L’ESTRELLA DEL Teatre, si la millora de la Josep Pons, director musical del Liceu, inauCONCERT DEL 175È situació sanitària ho pergurarà la temporada el 22 de setembre amb una ANIVERSARI DEL LICEU met, és obrir temporada nova coproducció d’Ariadne auf Naxos de Richard amb un 70% d’ocupació Strauss, dirigida escènicament per Katie Mitchell de setembre a desembre i aconseguir el 100% i protagonitzada per la soprano Iréne Theorin, el tenor Nikolai Shukoff a partir del gener del 2022. i veus espanyoles emergents –les sopranos Sara Blanch i Elena Sancho Hi ha sorpreses molt grates, com l’acord Pereg. De fet, l’aposta pels cantants del país catalans és molt important i d’agermanament del Teatre barceloní amb inclou altres noms, com les sopranos Marta Mathéu i Núria Rial, els bal’Opéra de París en un marc d’intercanvi ple rítons Àngel Òdena i Joan Martín-Royo, el tenor Airam Hernández i el contratenor Xavier Sabata. d’atractius. Gustavo Dudamel, nou director 23 d’un projecte a tres anys vista al voltant del mite d’Orfeu. Torna William Christie amb una versió concertant de Partenope de Georg Friedrich Händel al capdavant de Les Arts Florissants. I es recupera un concert que va ser ajornat per la pandèmia, amb Jordi Savall dirigint la michal novak L’òpera barroca manté una presència estimable, però relegada al format de concert i amb directors de primera fila del món de la interpretació amb criteris d’època i instruments originals. René Jacobs debutarà al Liceu amb Orpheus, una joia de Georg Philipp Telemann, primer títol 3 1 La versió escenificada del War Requiem de Benjamin Britten arriba amb una posada en escena de William Tillmans i les veus de Mark Padmore i Matthias Goerne. Vuitena i la Novena Simfonies de Beethoven al capdavant de Le Concert des Nations i La Capella Reial de Catalunya. I al Foyer, Rinaldo Alessandrini i el Concerto Italiano faran la primera entrega d’un cicle consagrat als Madrigals de Claudio Monteverdi. Salzburg amb posada en escena de William Kentridge i Matthias Goerne en el paper titular, i Pelléas et Mélisande de Claude Debussy, amb direcció d’escena d’Àlex Ollé, artista resident del Liceu, que també signa el muntatge que clausurarà la temporada, el juliol del 2022, la Norma de Vincenzo Bellini, estrenat l’any 2016 a la Royal Opera House, sota la batuta de Domingo Hindoyan. En el paper titular s’alternaran Marina Rebeka, Sonya Yoncheva i Marta Mathéu. 2 Àlex Ollé, artista resident del Liceu, signa la posada en escena de Pelléas et Mélisande, que comptarà amb les veus de Stanislas de Barbeyrac i Simon Keenlyside. 3 La trilogia Mozart-Da Ponte, dirigida per Marc Minkowski i amb direcció d’escena d’Ivan Alexandre, “un manual per a la vida” que protagonitzarà la temporada del Liceu michael cooper TRES JOIES BARROQUES I UNA ESPERADA ‘NOVENA’ 2 UNA FLAUTA MÀGICA CATALANA El protagonisme dels clàssics del segle XX i fins Marta Mathéu serà una de les tres Norma en l’esa quatre títols de Wolfgang Amadeus Mozart pectacle que tancarà la temporada 2021-22. marcaran la programació. Marc Minkowski dirigirà, al capdavant de l’orquestra del Limusical del coliseu francès, actuarà al Liceu, la trilogia Mozart-Da Ponte –Le nozze di ceu al capdavant de l’orquestra de l’Òpera Figaro, Don Giovanni i Così fan tutte–, en una de París amb la Simfonia fantàstica d’Hector proposta escènica conjunta d’Ivan Alexandre Berlioz com a plat fort del programa. I Josep que permetrà veure-les seguides en un total Pons i l’orquestra del Liceu viatjaran a París de dotze funcions. I el retorn de Dudamel al per oferir El castell de fossat del Liceu també Barbablava de Béla Bartindrà cor mozartià, un tók, amb el baríton Bryn ELS CLÀSSICS DEL muntatge de La flauta Terfel assumint-ne per SEGLE XX REGNEN EN màgica amb posada en primera vegada el paper escena de Simon McBurLA PROGRAMACIÓ AL ney, Javier Camarena en estel·lar. Després de la inaugu- COSTAT DE MOZART el seu primer Tamino i ració, Pons dirigirà tres veus catalanes com Sara títols més: l’esmentat War Requiem, amb disBlanch, Núria Rial i Joan Martín-Royo. seny escènic del fotògraf William Tillmans La reposició de dues produccions pròpies estrenat a l’English National Opera; Wozzeck permetrà gaudir del muntatge de La dama d’Alban Berg, en un muntatge del Festival de de piques de Txaikovski signat per Gilbert 24 • REVISTA MUSICAL CATALANA La soprano Sondra Radvanovsky, favorita del públic, serà Lisa en part de les funcions de Pikovaia Dama. Defló i dirigit musicalment per Dmitri Jurowski, amb Radvanovsky, Yusif Eyvazov i, donant vida a la comtessa, Elena Zaremba i Dolora Zajick. L’altra reposició és Rigoletto de Verdi, signada escènicament per Monique Wagemakers, i dirigit per Daniele Callegari, amb Christopher Maltman en el paper estel·lar, Olga Peretyatko i els tenors Benjamin Bernheim, Saimir Pirgu i Josep Bros com a duc de Màntua. L’aposta per la creació contemporània es concentra en el projecte (Òh!)pera, que oferirà muntatges d’òperes de 25 minuts de durada en diversos espais del Liceu. La primera mostra compta amb partitures de Núria Giménez-Comas, Marc Migó i José Río-Pareja. mats bäcker alfons flores richard hubert smith, cortesia d’eno 1 Nova temporada! 24 de novembre de 2021 | Palau de la Música Filharmònica de Sant Petersburg i Yuri Temirkanov 24 de febrer de 2022 | Palau de la Música Orchestre de la Suisse Romande i Jonathan Nott Abona-t’hi ara! 30% dte. 21 de desembre de 2021 | Palau de la Música 13 de gener de 2022 | L’Auditori 5 de març de 2022 | Palau de la Música 18 de març de 2022 | Palau de la Música La Grande Chapelle i Escolania de Montserrat Denis Matsuev, piano Evgeni Kissin Orquestra Simfònica de Ràdio Viena i Marin Alsop ENTRADES I ABONAMENTS: www.bcnclassics.cat Tel. 93 342 61 75 19 d’abril de 2022 | Palau de la Música Virtuosos de Moscou i Vladimir Spivakov 20 de maig de 2022 | Palau de la Música Academy of St. Martin in the Fields 25 ENTREVISTA MERCEDES CONDE PONS QUATRE COMPOSITORS CONVIDATS, UN NOU ABONAMENT D’ÒPERA I DIVERSOS PROJECTES EMBLEMÀTICS FORMEN PART D’AQUESTA TEMPORADA DEL PALAU DE LA MÚSICA, LA SEGONA ELABORADA PER MERCEDES CONDE PONS, DIRECTORA ARTÍSTICA ADJUNTA DE LA INSTITUCIÓ, JUNTAMENT AMB JOAN OLLER, DIRECTOR GENERAL. text Albert Torrens ALBERT TORRENS: Des de fa anys, la temporada del Palau gira a l’entorn d’un lema unificador. El d’enguany, “Celebrem la vida!”, ¿va sorgir arran de la pandèmia? MERCEDES CONDE PONS: Certament, és fruit de les experiències viscudes aquest últim any en què hem lluitat per seguir oferint concerts i de la vivència tan especial que han suposat, ja que han esdevingut una celebració, potser no festiva, sinó íntima, tant per al públic com per als artistes. Amb aquest esperit, que també hem sentit des del Palau, hem volgut que la temporada sigui una celebració de la vida, perquè aquesta crisi sanitària ha comportat moltes pèrdues per a molta gent, que entenem i respectem i amb les quals no volem frivolitzar, sinó tot el contrari: celebrar la vida amb allò que té de bonic i de trist, perquè també la música ens ajuda i ens acompanya tant en els bons moments com en els mals moments. AT: Els compositors convidats prolonguen la residència iniciada fa mesos... MCP: Sí, perquè la meitat o més dels projectes que havíem previst amb ells, tant la temporada 2019-20 com la 2020-21 van quedar estroncats. Com que són artistes de prestigi i no 26 • REVISTA MUSICAL CATALANA volem perdre l’oportunitat de mostrar les seves obres i perfils, hem decidit prorrogar-los i garantir que el públic en pugui gaudir. De Kaija Saariaho, el Cor de Cambra estrenarà l’obra Reconnaissance, mentre que l’Orfeó Català n’interpretarà Oltra mar. De Jörg Widmann, que només va poder protagonitzar un concert, està tot reprogramat i hem inclòs l’estrena de l’obra que li hem encarregat des del Palau per al Kebyart Ensemble, grup que participarà al cicle ECHO Rising Stars la propera temporada. Marc Timón potser és el que ha pogut fer més projectes, però encara en queden alguns i també li hem encarregat una nova gran obra per a tota la família coral de l’Orfeó Català. Finalment, de Joan Magrané, n’oferirem la integral de piano. AT: L’òpera té una presència més destacada que mai en aquesta temporada. Per què? MCP: El Palau ha fet òpera en versió de concert de forma habitual, però sempre s’incloïa a Palau 100, i creiem que el públic d’aquest cicle és eminentment simfònic i potser algun abonat no s’hi sentia còmode. D’altra banda, la Sala de Concerts és molt apropiada, per dimensions i acústica, per a les veus. “VOLEM QUE EL PÚBLIC VINGUI AL PALAU A CELEBRAR LA VIDA!” Mercedes Conde Pons, directora artística adjunta del Palau de la Música Catalana. 27 quim roser 9 D’ABRIL KAUFMANN, DAMRAU I DEUTSCH AMB SCHUMANN I BRAHMS AL PALAU PROGRAMAR EN TEMPS DE PANDÈMIA Mercedes Conde Pons és la directora artística adjunta del Palau de la Música des de la temporada 2019-20, una època difícil per al sector cultural, durant la qual ha treballat perquè la institució en surti reforçada. “De fet, el meu aterratge al càrrec va coincidir amb el meu embaràs i, en reincorporar-me després de la baixa maternal, va començar la pandèmia. Sovint faig broma i dic que he fet un màster avançat en gestió cultural i de crisi, però també hi ha una lectura positiva en el fet d’aprendre a gestionar situacions inesperades i buscar solucions enginyoses per superar cada problema amb la millor actitud possible”, assegura Conde Pons, que afegeix: “Aquesta ha estat una situació nova per a tots, tant per a aquells que tenien més experiència en programació, com per als acabats d’arribar, i viure en una improvisació constant és un gran aprenentatge. D’altra banda, treballar colze a colze amb algú com Joan Oller és un luxe, per la seva experiència i pel seu lideratge. Aquest últim any el treball en equip ha estat més necessari que mai i crec que tots els treballadors del Palau han fet una feina lloable”. james hole La soprano Lise Davidsen debutarà al Palau cantant les Quatre últimes cançons de Richard Strauss amb l’Orquestra Filharmònica de Bergen. Daniel Harding dirigirà la integral de les Simfonies de Johannes Brahms, dins del cicle Palau 100. 28 • REVISTA MUSICAL CATALANA julian-hargreaves salva lópez Després del seu debut el gener del 2020, Joyce DiDonato inicia una col·laboració a llarg termini amb el Palau. Així, Joan Oller i jo mateixa vam pensar que tenia sentit unificar en un sol cicle els títols que hi puguin funcionar millor en versió de concert o semiescenificada. Això passa molt en òpera barroca, tot i que no és exclusiu. Aquesta temporada oferim dos títols de Purcell –King Arthur i The fairy queen– amb Vox Luminis, dos de Händel –Radamisto i Giulio Cesare– i L’Orfeo de Monteverdi. Aquest cicle tindrà continuïtat en temporades futures. AT: També inicieu noves relacions a llarg termini amb el Cosmos Quartet i Joyce DiDonato. Quins avantatges tenen aquests compromisos a diversos anys vista? MCP: Amb grups joves com el Cosmos Quartet, la proposta és molt positiva tant per a ells com per a nosaltres, perquè sabem que són un grup en creixement, que ens ve de gust sentir tant ara com d’aquí a tres anys, i això ens permet mostrar-ne l’evolució, que confiem que serà molt positiva. En el cas de DiDonato, la idea va sorgir d’ella mateixa després del recital amb què va debutar a la sala el gener passat. Va acabar tan emocionada que va dir que volia tornar-hi cada any, i hem acordat la recuperació del programa My favorite things –programat inicialment l’any passat–, un nou projecte la temporada vinent i, més enllà, la seva participació en Dido and Aeneas. Amb altres artistes també ens agrada treballar amb antelació, però alguns, circumstancialment, s’han vist afectats per la COVID i, en el cas dels britànics, pel Brexit. AQUESTS ÚLTIMS MESOS, CADA CONCERT HA ESDEVINGUT UNA VIVÈNCIA ESPECIAL AT: Un d’aquests artistes britànics que ja és habitual i que tornarà al Palau és John Eliot Gardiner. Quins altres projectes emblemàtics no podem passar per alt? MCP: Gardiner vindrà amb les tres formacions que va fundar –el Cor Monteverdi, els English Baroque Soloists i l’Orquestra Revolucionària i Romàntica– i amb els dos compositors pels quals és més reconegut com a especialista: Bach –que combinarà amb Schein i Schütz– i Berlioz –amb l’oratori L’enfance du Christ, UN COMPROMÍS IRRENUNCIABLE del que teníem previst!”, fa notar Conde, ja que el Palau també ha ofert activitats els dos últims estius i un nou cicle específic el Nadal passat. L’excepcionalitat ha afavorit l’entesa entre les diverses parts –promotors, agents i programadors– a l’hora d’arribar a acords, amb reduccions de caixet o dobles sessions dels artistes. quim roser Tal com han agraït públicament molts artistes, el Palau de la Música ha estat una de les sales que ha prioritzat la paraula donada –o bé, en la majoria de casos, el contracte signat– i ha evitat la cancel·lació de concerts traslladant a una nova data futura els compromisos adquirits. “Fins i tot hem acabat programant més en què participaran el Cor Infantil de l’Orfeó Català i el Cor de Cambra del Palau. També fa anys que fem integrals de simfonies i després d’haver presentat les de Beethoven –dues vegades– i Schumann, aquesta temporada tindrem la de Brahms amb Daniel Harding i l’Orquestra Simfònica de la Ràdio de Suècia. Encara a Palau 100, destaca la presència de Lise Davidsen, que cantarà les Quatre últimes cançons de Strauss, el retorn de la Filharmònica de La Scala i Riccardo Chailly després de molts anys i l’estrena de Cinc pregàries de Bernat Vivancos amb Núria Rial i l’OBC. Un altre concert concentra dos grans debuts al Palau, el de la violinista María Dueñas i la directora Alondra de la Parra, mentre que l’Orfeó Català interpretarà la Messa di Gloria de Puccini amb la Filharmònica de Luxemburg i Gustavo Gimeno, en una producció que farà gira a París i Luxemburg. Finalment, també debutarà a Palau 100 Santtu-Matias Rouvali i hi tornaran noms com Pires, Pappano o Jurowski. I pel que fa als cantants, el cicle Grans Veus inclou els debuts de Yoncheva, Fagioli, Lezhneva, Desandre, la presentació de Jaroussky acompanyat de guitarra i Degout en format lied, i el retorn de Damrau, Kaufmann i Orliński. El nou cicle Palau Òpera presentaràGimeno cinc assegura que òperes barroques; intenta establir una relació estable i duradora amb les entre les quals, King que dirigeix. Arthur i Theorquestres fairy queen de Henry Purcell, amb Vox Luminis. Núria Rial, acompanyada per l’OBC, estrenarà les Cinc pregàries de Bernat Vivancos. mercè rial AT: Finalment, ¿podries presentar breument els joves talents que descobrirem? MCP: Els hem programat per convicció i perquè són el segell personal de la Direcció artística del Palau: Schaghajegh Nosrati, que va debutar l’agost del 2020 i després va tornar per substituir Koroliov en plena pandèmia, farà la integral de Partites de Bach, de qui també sentirem les Variacions Goldberg amb Jean Rondeau. A Palau Piano sentirem Ignasi Cambra, Daniel Ligorio, Igor Levit i hi debutarà Alexandra Dovgan, l’única pupil·la de Sokolov. I a Palau Cambra recuperem els quartets amb piano de Brahms, amb Laia Masramon, i rebrem tres quartets que considerem de casa, com són els Casals, Gerhard i Quiroga. Finalment, dins de Palau Fronteres hem encarregat una obra a Judit Neddermann i viurem la repetició de Bach & forward. tom blaton EL CICLE PALAU ÒPERA TINDRÀ CONTINUÏTAT EN PROPERES TEMPORADES 29 EFEMÈRIDE DÉODATDE SÉVERAC DEL MODERNISME AL CUBISME DÉODAT DE SÉVERAC ÉS UN MÚSIC QUE, PARTINT DEL MODERNISME, ASSUMEIX LES BELLESES DE LA MÚSICA CATALANA QUAN, INSTAL·LAT A CERET, RESTA FASCINAT PER LES SONORITATS DE LA COBLA I HI ACOSTA PICASSO, BRAQUE I ALTRES ARTISTES QUE, A PARTIR DEL 1911, ALIMENTEN LA SEVA NOVA PERSPECTIVA CUBISTA. text Jorge de Persia i Albert Fontelles-Ramonet T rès malheureux de savoir Papa malade. Je l’aime tellement ce cher et bon Albéniz!” (Déodat de Séverac a la seva admirada Laura Albéniz, 1908). Aquell to d’afecte i admiració cap a Albéniz era habitual en aquells anys en què el músic català reunia al seu saló el més destacat de l’art del seu temps. Dukas, Chausson, Fauré, Granados, D’Indy, Viñes, Séverac, Falla i Turina, alineats en les estètiques scholista o debussysta que dividien el París de començaments del segle XX, admiraven l’esperit d’independència i el caràcter obert i solidari del compositor català. Déodat de Séverac, deixeble i amic, seguidor de les classes de la Schola Cantorum, havia assumit la seva idea de llibertat marcant distàncies amb el formalisme sostingut per D’Indy. Déodat havia nascut el 1872 en una família de nissaga aristocràtica a Sant Fèlix de Lauraguès, l’Occitània. Els seus estudis i les primeres feines a la Schola de D’Indy i Charles Bordes li van portar reconeixement, sobretot d’Albéniz, de qui va ser assistent a la classe de piano. POETA DE LA TERRA CATALANA Séverac dona a conèixer al seu amic Ricard Viñes les recents peces que compondran la suite En Languedoc (1903-1904) que el pianista interpreta a La Libre Esthétique de Brussel·les i que poc després estrena a la Schola. L’atracció pel cant popular com a font d’inspiració per compondre, seguirà en algunes peces el caràcter evocador d’Albéniz i Debussy, i en els seus pelegrinatges cap al Sud quedarà 30 • REVISTA MUSICAL CATALANA museu de la música de ceret museu de la música de ceret enlluernat per la música dels catalans: “natif du pays toulousain”, deia Vladimir Jankélévitch, “est devenu le poète de la terre catalane”. Aquesta recerca de Séverac –amb estades prèvies a l’abadia de Fontfreda al costat de Viñes, on coneixen Odilon Redon, que pintava a l’antic dormitori dels monjos– culmina quan el 1910 deixa les boires de preguerra de París i mira al Rosselló a instàncies d’amics com Marc Lafargue, per instal·lar-se a Ceret juntament amb l’escultor català Manolo Hugué i la seva esposa Jean Richette. I serà llavors quan aprofundeix en la sonoritat de les cobles, entusiasme que comunica molt aviat als pintors que arriben a Ceret convidats per Manolo Hugué. El 1911 ho farà Picasso, el vessant català del qual vibra amb aquells sons, i Braque, també músic amb el seu acordió, entre d’altres. La colònia d’artistes de Ceret s’incrementa amb estades d’artistes, d’escriptors i d’algun músic –com Enric Morera–, arribats des de París o des de Catalunya, que manifesten diferents opcions estètiques. La més important, el Cubisme, central per al nostre argument sobre aquell punt de trobada promogut per Hugué i Séverac que va obrir camins substancials a l’art del segle XX. Punt de partida, doncs, nodrit per les inquietuds inicials del Modernisme –Picasso, entre d’altres, havia fet allà les seves 1 primeres experiències– que ha de portar al desenvolupament de la modernitat. De fet, són nombrosos els esments que pintors cubistes com Braque o el mateix Picasso especialment, o Juan Gris, destinen a partir de llavors en els seus quadres a signes d’instruments musicals i en particular de tenores en els dos primers, una representació que molts museus encara anomenen –com ho feien molts pintors llavors– “la clarinette”. L’obra de Séverac registra aquesta vessant sonora quan inclou la sonoritat de la cobla en algunes de les seves obres. A les festes de Ceret el 1911 s’escoltà Lo cant del Vallespir –per a cor i instruments de cobla– i més tard, el 1918, compon per a piano Sous les lauriers-roses, amb imitacions 2 diverses, com per exemple del flabiol i tamborí, en ambient de sardana. A l’obra per a piano de Séverac també hi ha nombroses referències als Albéniz: peces dedicades a Laura Albéniz i al seu pare. Fins i tot fa algun esment al seu estimat Isaac, com veiem en “Fêtes-Souvenir de Puigcerda”, una peça dedicada a Laura –segona de la suite Cerdaña– en la qual el pianista, després de trobar-se amb la dissonància “dels carrabiners”, es troba amb la referència: “Ou l’on rencontre le cher Albéniz”, un passatge que rememora música del mestre. Cerdaña és una obra clau en l’aproximació de Séverac a la seva evocació de Catalunya. DÉODAT DE SÉVERAC I CATALUNYA El maig del 1920, en el marc de les celebracions en honor del mariscal Joseph Joffre, Déodat de Séverac, acompanyat d’Enric Morera i de diverses personalitats franceses, va visitar el Palau de la Música Catalana. En arribar a la sala modernista es va trobar amb l’Orfeó Català, que sota la batuta de Lluís Millet va oferir-li un breu concert. En finalitzar, el músic, emocionat i commogut, va improvisar diverses cançons populars catalanes des de l’orgue, una acció que, a banda de deixar el públic completament fascinat, confirma que Déodat era un bon coneixedor del patrimoni musical català. I és que el músic, segons que expliquen, va ser un autèntic amant de Catalunya i de tot allò que l’envoltava. Des d’una estètica impressionista i tardoromàntica –forjada a la Schola Cantorum– va saber impregnar la seva obra de la lluminositat mediterrània i de la flaire dels pins arran de mar. Déodat, deixeble i col·laborador d’Isaac Albéniz, amic dels pianistes Ricard Viñes i Blanche Selva i dels dramaturgs Adrià Gual i Santiago Rusiñol, va musicar versos d’autors catalans, com ara Apel·les Mestres i Jacint Verdaguer, i va inspirar-se en paisatges del Principat per compondre, com és el cas de Cerdaña, una suite per a piano que evoca la comarca pirinenca. 31 1 Retrat de Déodat de Séverac (ca. 1910). 2 Déodat de Séverac (dret, amb vestit fosc) i el violoncel·lista Louis Hasselmans (dret, amb vestit clar) amb membres de les cobles Coll-Mattes i Cortie-Barell de Ceret (1910). 3 A Niça, Isaac Albéniz al piano; darrere seu, Déodat de Séverac i Paul Dukas; recolzada al piano, Clara Sansoni; altres amics i familiars sense identificar (1905?). 4 Déodat de Séverac i el pianista Ricard Viñes a Lleida. 5 Juli Garreta (entre 19151920). 6 Targeta postal enviada a Francesc Pujol. FRANCESC PUJOL I DÉODAT DE SÉVERAC arxiu municipal de sant feliu de guíxols. col·lecció josep girona. autoria desconeguda El gener del 1919 Déodat de Séverac va viatjar al Baix Empordà per conèixer Juli Garreta. Així ho va relatar Josep Pla: “Joan B. Coromina aparegué al cafè de Palafrugell acompanyat d’un senyor alt, d’aspecte estranger, portant un bastó, una xalina, un barret d’artista, uns pantalons còmodes, amplíssims, sota un 5 jaqué més aviat esfotrassat, i un aspecte general molt afectuós. Era Déodat de Séverac, un compositor que llavors vivia a Ceret”. Segons Pla, el músic havia vingut expressament a conèixer Juli Garreta: “He volgut veure com són les sardanes de Garreta i quina classe de tipus és monsieur Jules. Si les sardanes m’han agradat, Garreta m’ha agradat encara més! És un home que viu com els antics mestres, sense ambicions, una vida que els artistes no podem realitzar”, va relatar Séverac a Pla. 32 • REVISTA MUSICAL CATALANA fons ricard viñes. arxiu municipal de lleida Déodat també va mostrar molt interès per la sonoritat de la cobla. “A Arles-sur-Tech vaig escoltar per primera vegada una cobla. Aviat farà dotze anys, però ho recordo com si fos ahir!”, va relatar el músic al seu amic Jean Amade. De fet, l’atracció per aquesta formació el va portar a utilitzar la sonoritat de la tenora i del tible en algunes de les seves obres, com ara Héliogabale, una tragèdia lírica basada en un poema de Paul Sicard, estrenada el 1910 a les Arènes de Besiers. “Els instruments catalans que he utilitzat en aquesta obra són ideals per a l’aire lliure, ja que poden ser alegres, còmics, dramàtics i expressius al mateix temps. Cap dels instruments de plein air no pot expressar l’alegria, el dolor, la passió i la calma pastoral com ells!», va exclamar Déodat a un cronista del diari «Excelsior». Al cap d’uns mesos, Héliogabale va sonar de nou a la sala Gaveau de París i Gabriel Fauré, que era assegut a la platea, va exclamar a Josep Canteloube: “Quina música! Tot flueix de forma natural. Quin artista!”. En el centenari de Déodat de Séverac reivindiquem un admirador del patrimoni musical català, una autoritat musical europea que valorà i cultivà la música catalana. “Les seves obres respiren aquesta sana i noble aroma de la nostra naturalesa, de les nostres muntanyes, dels dolços prats, del mar blau i del cel pur”, reblava Enric Morera dies després de la mort de Déodat. L’interès creixent per la cobla i la sardana van portar Déodat a cartejar-se amb Francesc Pujol. El músic barceloní va enviar-li diverses sardanes de Juli Garreta, Joan Manén, Enric Morera i Pep centre de documentació de l’orfeó català JULI GARRETA I SÉVERAC col·lecció família moya. cortesia museu albéniz camprodon (foto editada por maría alzamora) 3 4 Ventura, i va explicar-li detalladament diversos aspectes de la dansa i de la formació. “Us felicito de tot cor per haver utilitzat els tibles i els tenors a Heliogàbal i a Helena d’Esparta [...]. Durant les representacions de la Missa en Si menor de Bach, se’ns va ocórrer la idea de doblar els oboès amb els tibles, l’efecte va ser meravellós!”, va relatar Pujol a Déodat. La mort prematura del músic, el març del 1921, va estroncar un projecte ideat per Gustau Violet i Déodat de Séverac que consistia a compondre una obra escènica per a cor i cobla. 6 Precisament d’aquesta idea va sorgir La font de l’Albera, una comèdia lírica amb música d’Enric Morera i amb text de Josep Sebastià i Gustau Violet, estrenada a Ceret el juliol del 1922. LA DAMA DE PIQUES WOZZECK #ParadisLiceu RIGOLETTO GISELLE D’AKRAM KHAN LE NOZZE DI FIGARO BELLINI_JULIOL MOZART_ABRIL DEBUSSY_FEBRER · MARÇ NORMA MOZART_JUNY · JULIOL PELLÉAS ET MÉLISANDE TXAIKOVSKI_GENER · FEBRER VERDI_NOVEMBRE · DESEMBRE LA FLAUTA MÀGICA BERG_MAIG · JUNY ENGLISH NATIONAL BALLET_MAIG MOZART_ABRIL BRITTEN_OCTUBRE · NOVEMBRE WAR REQUIEM STRAUSS_SETEMBRE · OCTUBRE DON GIOVANNI MOZART_ABRIL ARIADNE AUF NAXOS COSÌ FAN TUTTE WILLIAM KENTRIDGE. FOTOS: MANUEL OUTUMURO LICEU.CAT FINS A UN DE DESCOMPTE 30% ABONA’T A LA TEMPORADA DEL 175è ANIVERSARI el paradís t’espera 33 REPORTATGE ÒPERA 4,, L’ÒPERA A LA BIBLIOTECA PÚB ACTIVITATS DE FOMENT DE LA CLÀSSICA A BIBLIOTEQUES 34 • REVISTA MUSICAL CATALANA LES BIBLIOTEQUES PÚBLIQUES SÓN LA PORTA D’ENTRADA A LA INFORMACIÓ, AL CONEIXEMENT, A LA LECTURA..., PERÒ TAMBÉ A L’ÒPERA. PRESENTEM ÒPERA 4, EL PROJECTE DE DIFUSIÓ DEL MÓN DE L’ÒPERA DE LA BIBLIOTECA DISTRICTE 4 DE TERRASSA. El concert anual d’Òpera 4 del 2018 va ser a càrrec del Quartet Quatre Vents, format per Anna Farrés (soprano), Mar Esteve (mezzosoprano), César Cortés (tenor), Lluís Calvet (baríton) i Joan Manau (pianista). biblioteca districte 4 S BLICA text Daniel Arredondo Sánchez om dia 20 de juny de 2013, Maurina, però dona servei a tot un districset de la tarda, a la Bibliote que aplega una població total de més teca Districte 4 de Terrassa de 40.000 persones. Ofereix els serveis (bd4). El personal bibliotehabituals que s’esperen d’una biblioteca cari comença a moure taules pública (accés lliure a documents en i cadires a corre-cuita. Entre diferents suports, servei de préstec, servei tots transformem l’espai de d’informació, accés a internet...) i també la sala de lectura general en un auditori. organitza activitats formatives i culturals. Perquè la bd4 disposa d’una sala poliAquest concert de música clàssica, que ha valent, però la sala de acabat sent una lectura és més bonica activitat anual, DES DE L’INICI DEL i té una sonoritat més va rebre un nou bona. I la sonoritat és PROJECTE, 911 PERSONES impuls l’any important, perquè ens 2017 amb la HAN PARTICIPAT DE LES visita una soprano, Lauincorporació de SESSIONS D’ÒPERA 4 ra Obradors, que amb la nova directomotiu de l’aniversari ra, Cari Martín, de la Biblioteca ens ofereix un programa que aposta per anar més enllà i crear una de cançó catalana i àries d’òpera. És el activitat de periodicitat mensual amb primer cop que la Biblioteca organitza un l’objectiu principal de difondre el gust per recital en directe de música clàssica i l’èxit l’òpera d’una manera didàctica, accessible és clamorós, hi assisteixen 82 persones i adreçada a tota la ciutadania. de totes les edats, moltes de les quals no han anat mai a veure òpera o concerts EL PROJECTE ÒPERA 4 de música clàssica a cap auditori. De fet, Òpera 4 és el nom del projecte resultant. hi ha a qui la música clàssica, diuen, no Un cicle mensual de xerrades sobre òpera els agrada gaire. Però venen, perquè amb els objectius de facilitar la descoberla biblioteca pública és un equipament ta del món de l’òpera, donar visibilitat al cultural de proximitat, del barri. Perquè a fons musical de la bd4, generar col·laboles biblioteques de barri les persones que racions amb les entitats musicals del terhi treballem i les usuàries ens tractem de ritori i fomentar el valor de l’experiència a tu i amb el nom de pila. I aquesta proxitravés d’audicions, trobades amb profesmitat i complicitat genera vincles. I si la sionals del sector líric i, per descomptat, bibliotecària m’ha dit que el concert del assistir a representacions operístiques. vespre serà bonic, hi vaig a veure’l perquè Aquest projecte es basa en tres leitmotiv: hi confio. aprendre, conèixer i gaudir. Aprendre una mica més sobre òpera a través de les LA BD4 xerrades. Conèixer el món de l’òpera des Aquesta activitat és el punt de partida de dins amb la visita a la Biblioteca de d’un projecte més ampli que ha fet de la professionals del sector. Gaudir de l’òpera bd4 un referent de divulgació de l’òpera en directe a la Biblioteca i al teatre. a Terrassa. Una ciutat amb un servei de El públic objectiu són persones amb cap biblioteca pública, la bct xarxa, format o molt coneixement sobre òpera. Es vol per un total de sis biblioteques distribuoferir una activitat accessible a tothom ïdes als diferents districtes de la ciutat. i molt divulgativa, també perquè la persoLa bd4, com indica el nom, està situada na dinamitzadora –fins al curs 2020-21, al Districte 4, concretament al barri de la qui signa aquest article–, és bibliotecari LICEUBIB És el programa liderat pel Departament de Cultura, a través del Servei de Biblioteques de la Direcció General de Cooperació Cultural, i el Gran Teatre del Liceu per apropar l’òpera a les biblioteques públiques. Aquest curs hi participen 40 biblioteques de tot Catalunya que organitzen clubs de lectura sobre òpera o bé clubs d’audició d’òpera. El Servei de Biblioteques i el Gran Teatre del Liceu faciliten recursos per dur a terme aquestes activitats, com ara lots de llibres, conferències, recursos d’informació per conèixer millor les òperes que s’hi treballen i avantatges per assistir a les funcions del Liceu. Més informació a: https://biblioteques.gencat.cat 35 El concert del 23 de juny de 2013, amb la soprano Laura Obradors i el pianista Víctor Galiano, va ser la llavor del projecte Òpera 4. UNA COL·LABORACIÓ NECESSÀRIA bora amb els programes locals Sons Clàssics, Música Moderna i el Festival de Jazz. Col·laborem amb entitats de la ciutat, com La Casa de la Música, el Conservatori, l’Auditori Municipal, l’escola de música ESMUT i gràcies a Òpera 4 obrim aquesta col·laboració a altres entitats del territori tan rellevants com l’Associació d’Amics de l’Òpera de Sabadell, la Fundació Òpera Catalunya o el Gran Teatre del Liceu”. Aquest projecte complementa la programació musical de la ciutat i, per descomptat, la programació cultural de la bct xarxa, en ser l’única biblioteca de la ciutat que promou la música clàssica. biblioteca districte 4 Una de les funcions de la biblioteca pública és promoure la cultura i fer-la accessible a tothom, i per tant, això inclou la música. En paraules de Maria Gental, directora de la bct xarxa: “Podem generar programes propis com ara l’Òpera 4, però és del tot necessari col·laborar amb entitats especialitzades de la temàtica, amb agents culturals, etc., per tal que sigui participativa i implicada en el territori. La millor manera de promoure la cultura és col·laborant. El servei de biblioteca pública de la ciutat de Terrassa (bct xarxa), pel que fa a difusió i programació de la música col·la- La Biblioteca Districte 4 de Terrassa (bd4) és un referent de la divulgació de l’òpera a Terrassa. 36 • REVISTA MUSICAL CATALANA La bd4 va organitzar el mes de juny del 2018 una exposició entorn de l’opera, amb materials cedits per l’Associació d’Amics de l’Òpera de Sabadell. i no musicòleg. Aquesta voluntat d’arribar a tothom respon a la pròpia idiosincràsia d’un servei de biblioteca pública. Segons el Manifest de la UNESCO per la Biblioteca Pública del 1994, les biblioteques tenen, entre d’altres, la missió del foment del coneixement del llegat cultural i la valoració de les arts i, també, facilitar l’accés a les expressions culturals de MARIA GENTAL: totes les manifestacions “ÉS DEL TOT NECESSARI artístiques. Actualment, COL·LABORAR AMB a Catalunya hi ha poc més de 400 biblioteques ENTITATS I AGENTS i per la capil·laritat que CULTURALS DEL tenen pel territori es podrien considerar “cen- TERRITORI” tres d’atenció cultural primària”. Les biblioteques són també espais d’aprenentatge no formal, d’experimentació i de descoberta. És per això que la música clàssica té cabuda a la biblioteca pública, malgrat que sigui associada encara avui amb un espai de silenci. A LES BIBLIOTEQUES NO TOT ÉS SILENCI Òpera 4 respon a aquests objectius i ho fa en col·laboració amb altres entitats, com ara el Servei de Biblioteques de la Generalitat de Catalunya, el Gran Teatre del Liceu, l’Associació dels Amics de l’Òpera de Sabadell, la Fundació Òpera Catalunya i, per descomptat, l’Auditori Municipal de Terrassa i el Servei de Promoció Cultural de l’Ajuntament de Terrassa. Aquestes col· laboracions permeten no només dur a terme el cicle i continuar fent un recital anual a la Biblioteca. També permeten portar les persones usuàries a veure òpera al Teatre Municipal La Faràndula de Sabadell, gràcies a l’AAOS i també al Gran Teatre del Liceu i el programa LiceuBib, al qual la bd4 està adherida. Des del curs 2017-18 fins a l’actualitat s’ha acompanyat les persones participants a veure un total de set òperes (Cavalleria rusticana, Pagliacci, Roméo et Juliette, L’italiana in Algeri, La bohème, Turandot i La traviata) i també s’ha convidat persones vinculades al món de l’òpera, com Laura Vila (mezzosoprano) i Anna Ponces (directora d’escena), per parlar de la veu i dels actors que intervenen en un teatre d’òpera, respectivament. Aquest contacte directe amb professionals és molt enriquidor, ja que permet desmitificar el món de l’òpera, conèixer-lo per dins i apropar-s’hi d’una manera diferent. És evident que la biblioteca pública pot oferir molt a la ciutadania. Però sobretot, pel que fa a la difusió de la cultura, ha de facilitar que la música també tingui un lloc privilegiat que permeti treballar conjuntament amb els diferents actors musicals locals i territorials, per enriquir l’oferta cultural musical de la ciutat i que es faci ressò que a les biblioteques no tot és silenci, també hi sona la música. biblioteca districte 4 biblioteca districte 4 josep obradors Xerrada sobre Aida a càrrec d’Albert Ferrer Flamarich. Malgrat la pandèmia, la bd4 va aconseguir mantenir l’activitat durant la passada temporada. INAUGURACIÓ TEMPORADA 2021_2022 34è CICLE D’ÒPERA CATALUNYA 39a TEMPORADA D’ÒPERA A SABADELL OCTUBRE 2021 SABADELL, Teatre La Faràndula Dimecres 20 d’octubre Dijous 21 d’octubre (Funció Escola d’Òpera) Divendres 22 d’octubre Dissabte 23 d’octubre (Funció Escola d’Òpera) Diumenge 24 d’octubre REUS, Teatre Fortuny Dimarts 26 d’octubre FIGUERES, Teatre El Jardí Diumenge 31 d’octubre NOVEMBRE 2021 MANRESA, Teatre Kursaal Dimecres 3 de novembre SANT CUGAT DEL VALLÈS, Teatre-Auditori Divendres 5 de novembre BARCELONA, Palau de la Música Dissabte 6 de novembre LLEIDA, Teatre de la Llotja Diumenge 7 de novembre TARRAGONA, Teatre Tarragona Divendres 12 de novembre GRANOLLERS, Teatre Auditori Diumenge 14 de novembre CONCERT HOMENATGE AMADEU VIVES NOVEMBRE 2021 IL BARBIERE DI SIVIGLIA SABADELL, Teatre La Faràndula Divendres 26 de novembre Diumenge 28 de novembre BARCELONA, Palau de la Música Dilluns 29 de novembre Coproducció amb Amb el suport de cel-lula.com de Gioacchino Rossini Figaro César San Martín Dottor Bartolo Fernando Álvarez Fiorello Pau Camero Cor Amics de l’Òpera de Sabadell Rosina M. Carmen Romeu Don Basilio Jeroboám Tejera Direcció musical Daniel Gil de Tejada Orquestra Simfònica del Vallès Conte d’Almaviva Pablo Martínez Berta Eugènia Montenegro Direcció d’escena Pau Monterde Patrocinen Producció i organització FUNDACIÓ ÒPERA CATALUNYA Membre de Col·labora Presidenta i directora artística MIRNA LACAMBRA Informació AAOS | Plaça Sant Roc, 22, 2n, 1a | 08201 SABADELL | 93 725 67 34 – 93 726 46 17 | email: aaos@aaos.info | www.aaos.info | www.operacatalunya.cat 37 EFEMÈRIDE UN “MÚSICH VE A LES PORTES DEL 450È ANIVERSARI DE JOAN CARLES I AMAT text Joan Puigdellívol 38 • REVISTA MUSICAL CATALANA LL” DE LA TERRA MONISTROL DE MONTSERRAT ES PREPARA PER CELEBRAR EL 450È ANIVERSARI DEL SEU PERSONATGE MÉS IL·LUSTRE: EL METGE, MÚSIC, ESCRIPTOR I POLÍTIC JOAN CARLES I AMAT; UNA EFEMÈRIDE QUE VOL COMPARTIR AMB TOT EL PAÍS. fons de la newberry library de chicago EL METGE DE MONISTROL JOAN CARLES I AMAT (1572-1642) VA PUBLICAR L’ANY 1596 EL PRIMER TRACTAT DE GUITARRA D’EUROPA de considerar intemporal malgrat que avui sembla anar a la baixa. El monistrolenc, però, jugava amb avantatge: era un arquetípic “home del Renaixement”, com correspon a l’època en què va viure, de trànsit ja cap al Barroc. El músic vell de la terra no va escriure cap rèquiem, com fou el cas del de la capital; la seva obra fou de caràcter més pràctic: un tractat de quan l’antiga viola de mà ja declinava per donar pas al nou instrument que concitaria l’interès tant dels virtuosos com de la gent del poble. Això fou el 1596, amb 24 anys, i un any després ja era un flamant metge llicenciat a l’Estudi General de València, on havia fet cap de ben jovenet. De la ploma de l’erudit sorgiria el Fructus Medicinae ex variis galeni, un tractat en llatí que esdevindria un gran vademècum a l’època. Les primeres edicions es feren a Lió el 1623 i el 1627, i la següent a Ginebra el 1656 (d’això se’n diu “mirada cosmopolita”). UN PETIT OBJECTE DE CULTE El tractat en qüestió, Guitarra española de cinco órdenes, que correspondria al que en diem “guitarra barroca”, és reconegut com el primer d’Europa i ha fet la volta al món. Aquest llibret, amb reedicions al llarg de UN PAÍS DESMEMORIAT? arxiu històric de la ciutat de barcelona L’ insigne Felip Pedrell dedica quatre articles de la «Revista Musical Catalana» a Joan Carles i Amat dins d’una sèrie amb títol a l’antiga faisó: “Músichs vells de la terra”. Apareixen successivament als números entre novembre del 1905 i febrer del 1906. Quinze anys abans, però, el tortosí ja haurà parlat del personatge en una sèrie anterior de «La Vanguardia» el 1890; en aquell cas, però, el títol ja té un altre caire: Músicos catalanes olvidados. I és que aquest metge monistrolenc, que Pedrell compara amb un “doctor Letamendi del segle XVI”, és un dels grans damnificats en un país on sembla haver-se normalitzat la desmemòria. Carles i Amat, de nom Joan (Monistrol de Montserrat, 1572-1642), de músic en tenia el talent, no pas els estudis, llevat potser de contactes escadussers amb monjos músics de Montserrat (per allò de la proximitat). I a Montserrat hi feu de metge durant vint-i-quatre anys –del 1606 al 1630–, de forma compartida amb la vila nadiua, on va acabar els seus dies fent de batlle. Era el que se’n diu un diletant, però com ja acostuma a passar, portentós com a guitarrista. Igual que el metge barceloní que té una plaça al carrer d’Aragó, el de Monistrol era també un lletraferit i més i tot, perquè l’abast de coneixements d’un i altre era propi dels humanistes, un atribut que hauríem A l’esquerra, portada de la segona edició del tractat Guitarra española de Joan Carles i Amat. A dalt, imatge del Tractat breu en català, inclòs a les reedicions de l’original en castellà a partir del 1639, amb la característica al·legoria de la música. Igual que Letamendi, Joan Carles i Amat també té una plaça al seu poble: és a tocar de l’antic pont del Llobregat i fou inaugurada el 1918 per iniciativa de Josep Vilar i Cots, que també va promoure una nova edició dels Quatre-cents aforismes catalans, l’obra més popular d’aquell “ferit de lletra”, que va ser a les escoles de tot Catalunya durant dos segles (primera edició, 1636). Els au· tòctons, però, aliens al seu antic conterra· ni, continuen anome· nant aquesta plaça la “plaça del Pont”. Situacions com aquesta s’extrapolen a moltes altres viles i ciutats, i això ens in· dueix a pensar que no és simplement que estiguem vivint en un “país desmemoriat”: és, senzillament, que el desconeixe· ment, el desinterès i la indolència són la substància que impregna les nostres vides malgrat apel· lacions a un passat gloriós i adhesions insubornables a mites, a símbols i a vaques sagrades. Doncs aquest país que es vol gran, faria bé de regraciar-se amb tants dels seus prohoms a qui no ha sabut correspondre en la mateixa mesura amb què ells han de· dicat vida i esforços per engrandir-lo. 39 arxiu històric de la ciutat de barcelona Gràfic amb la posició dels dits de la mà esquerra per obtenir els diferents acords (“punts”), inclòs al Tractat breu. dos-cents anys d’ençà de la primera, s’ha convertit en un petit objecte de culte per a guitarristes i estudiosos dels cinc continents. Amb el seu tractat, l’aportació de Carles i Amat ha estat fonamental per al món de la guitarra, però també la música s’ha beneficiat del seu mestratge més enllà de les qüestions merament tècniques que hi planteja. Amb l’eclosió del Barroc en què s’escau l’aparició del llibre, s’imposa la nova realitat de l’harmonia respecte del contrapunt que havia regnat al Renaixement. Segons Craig H. Russell, en la “revolució musical i social” que suposa aquest canvi estètic –verticalitat versus horitzontalitat–, la guitarra, amb el tractat de Carles al capdavant, se situa al bell mig. Altres experts assenyalen les fites que el monistrolenc assoleix amb el seu Guitarra española, com ara l’afinació temperada, el tractament precoç dels actuals acords majors i menors, les transposicions, el patró bàsic d’intervals o la creació del primer cercle de quintes de la història. En general, tots els autors coincideixen a destacar la singularitat del seu sistema de xifrats amb números (a diferència de l’Alfabeto italià) i assenyalen el tractat com la base dels que s’editarien posteriorment a tot Europa. arxiu històric de la ciutat de barcelona UN TRACTAT DE GUITARRA QUE HA FET LA VOLTA AL MÓN La “Tabla” amb els 24 acords o “punts de la guitarra”, organitzats en majors i en menors, és considerat com el primer cercle de quintes de la història. 40 • REVISTA MUSICAL CATALANA Amb la primera edició del 1596 desapareguda, el tractat de guitarra de Joan Carles i Amat fou objecte de múltiples reedicions fins al 1819: a Barcelona, Girona, Lleida i València. A la Biblioteca de Catalunya es conserven set exemplars de les edicions del segle XVIII (del 1701 al 1758) i una altra la trobem a l’Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. De la segona edició (Lleida, 1626), l’únic exemplar es troba a la Newberry Library de Chicago (també hi ha una edició del 1627, sense imprimàtur, que es troba a la Biblioteca Nacional de España) i a la Biblioteca Nacional d’Austràlia en trobem una edició a partir d’un facsímil del 1761, editat per Monaco Editions Chanterelle, amb introducció de Monica Hall. La resta estan repartits arreu del món en mans de col·leccionistes i estudiosos. EL PROPER 2022 ES COMMEMORA EL 450È ANIVERSARI D’AQUEST PROHOM CATALÀ, ENCARA AVUI UN DESCONEGUT Però... qui són aquests “tots”? Hi ha una altra gran autoritat, Monica Hall, que el 1978 va publicar a Londres un estudi sobre el tractat i en feu la traducció a l’anglès. Però Russell i Hall són, només, dos noms punters d’una llarga llista d’especialistes, quasi tots de l’àmbit acadèmic anglosaxó (és curiós!) en les obres dels quals apareix Carles i Amat. En l’òrbita hispànica –comptant-hi Llatinoamèrica–, diversos autors destaquen la tècnica del rasgueado o batut del tractat, que alguns consideren com un precedent del flamenc. Hi ha també qui considera l’anomenat “sistema català” que va establir Carles com el precedent de la notació acòrdica anglosaxona actual. I a Catalunya?... Doncs més enllà de breus ressenyes dins d’un àmbit més local, fins ara només una altra eminència, Emili Pujol, se n’haurà fet ressò en dues monografies del 1951 i el 1953 (realment desolador!). Quatre segles i mig ens separen del músic vell de la terra que, contradient Pedrell, no és un oblidat, sinó un perfecte ignorat. Finalment, però, des de Monistrol s’ha pres consciència que cal regraciar-se amb el fill predilecte i es treballa de fa temps per dignificar-ne la figura. Amb un festival internacional de guitarra a l’horitzó, l’avinentesa del 450è aniversari, que s’escau l’any vinent, n’és la gran oportunitat, i en això ja es prepara el concert d’homenatge que té previst protagonitzar-hi el setembre del 2022 una autèntica llegenda viva: Hopkinson Smith. Aquest hauria de ser el punt d’inici del festival, i a partir d’aquí el repte està servit. auditori.cat 41 La temporada 2021-22 presenta nombroses estrenes d’obres d’encàrrec; entre les quals les dels compositors Bernat Vivancos, Enric Palomar i Thomas Adès. TEMPORADA 17 DE SETEMBRE ESTRENA D’U DE BERNAT VIVANCOS A L’AUDITORI PLUJA D’ESTRENES DURANT LA TEMPORADA DE L’AUDITORI LA INSTITUCIÓ OBRE EL CURS AMB UNA ESTRENA ABSOLUTA, U DE BERNAT VIVANCOS. L’APOSTA PER LA NOVA CREACIÓ SERÀ UNA DE LES TÒNIQUES D’UN CURS QUE RECUPERA EL GRAN SIMFONISME I LES FIGURES INTERNACIONALS. 42 • REVISTA MUSICAL CATALANA D Bernat Vivancos esprés d’un any de pandèmia que haurà marcat un abans i un després per a la cultura a tot el món, l’Auditori de Barcelona es prepara per recuperar la normalitat aquesta temporada. Una tornada a allò que havia estat la seva activitat abans de l’aparició de la COVID-19 i que ve marcada per la recuperació dels grans concerts simfònics i de la música coral, a més, per descomptat, del retorn ple de les primeres figures del circuit internacional. Però a més d’aquests fets tan enyorats i desitjats, la nova temporada de la institució, liderada pel binomi Amor-Odi, destaca per l’abundor d’encàrrecs i estrenes absolutes, així com una especial atenció a la figura dels creadors actuals i el patrimoni musical català, en el marc del nou relat artístic que està construint el seu responsable, Robert Brufau. Aquests trets es posaran plenament de manifest en el concert inaugural del nou curs, a càrrec de l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC) el 17 de setembre. Les primeres notes que es sentiran a la Sala Gran seran de nova creació i portaran la signatura de kike barona anna madrid 2021-22 text Ana María Dávila Amb un desenvolupament previst per als anys 2019 i 2020, la pandèmia obligà a ajornar la iniciativa, que aquesta temporada finalment podrà completar el seu recorregut. Així, el 7 d’octubre Savall dirigirà la Sisena i la Setena Simfonia a L’Auditori, i dos mesos després, el 15 de desembre, clourà el projecte al Gran Teatre del Liceu amb la Vuitena i la Novena Simfonies. Enric Palomar Jordi Savall completarà aquesta temporada la direcció de les nou Simfonies de Beethoven, un projecte ajornat per la pandèmia. marco borggreve Per commemorar el 250 aniversari de Ludwig van Beethoven, el 2019 Jordi Savall va posar en marxa el projecte d’abordar, per primera vegada a la seva carrera, la integral de Simfonies del geni de Bonn. Repartit en quatre fites, el projecte incloïa també un vessant pedagògic amb la creació de quatre Acadèmies, integrades per joves músics seleccionats, que se sumarien al nucli central de Le Concert des Nations. quim roser SAVALL ES RETROBA AMB BEETHOVEN Bernat Vivancos (Barcelona, 1973), un dels dos compositors convidats de la temporada, juntament amb Joan Magrané (Reus, 1988). L’obra, titulada simplement U (que l’autor pronuncia iu), és una ambiciosa partitura simfònica de gran format –“he mirat d’utilitzar el màxim d’efectius possibles”– i en la qual l’autor confessa allunyar-se del seu llenguatge habitual per explorar noves vessants estètiques. “És una obra en la qual prenc riscos; no és el Vivancos de sempre, sinó un de molt més experimental. A més, és una partitura que està molt d’acord amb els conceptes d’amor i odi que defineixen la temporada”. Al llarg del curs el compositor presentarà sis creacions més, tres de les quals s’escoltaran també per primera vegada: la partitura simfònica Cinc pregàries, la composició per a banda Organis Aurea i un doble quartet de corda, Ritual I. Abans d’això, però, l’OBC oferirà la segona estrena absoluta de la temporada el 30 i 31 d’octubre. El compositor Miquel Oliu (Barcelo- Thomas Adès na, 1973) presentarà In luce praesenti (En la llum present), una creació inspirada en un vers de l’Evangeli segons sant Joan: “La llum resplendeix en la foscor, i la foscor no ha pogut ofegar-la”. Volent expressar la presència d’aquest concepte en tots els aspectes de la vida, l’autor ha concebut “una partitura de registres contraposats, que avancen de la foscor a la més fina lluminositat, a la recerca de totes les possibilitats sonores i expressives de l’orquestra simfònica”. Novembre es presenta carregat de novetats, amb les estrenes d’un encàrrec i dos coencàrrecs. Aquests darrers corresponen a les obres Märchentänze, per a violí i orquestra, de Thomas Adès, que el mateix compositor dirigirà tres dies abans d’acompanyar al piano LES OBRES DE NOVA CREACIÓ I EL PATRIMONI CATALÀ, CLAUS DEL NOU CURS DE L’AUDITORI 43 nikolaj lund Anja Bihlmaier, Ruth Reinhardt i Tabita Berglund són tres de les directores que dirigiran l’OBC durant aquesta temporada. Ian Bostridge en la interpretació del Winterreise de Schubert, i Corpo elettrico, per a violí i orquestra de Luca Francesconi. En ambdues l’OBC ha sumat esforços amb les orquestres de la Ràdio Finesa, Nacional Danesa i Simfònica de Göteborg, en el primer cas, i les orquestres de Bamberg, Radio France, Porto, Cincinnati i Filharmònica de Los Angeles, en el segon. UN CURS PLE D’ESTRENES Anja Bihlmaier GRAN SIMFONISME EN CLAU FEMENINA L’estrena absoluta correspondrà, els dies 19 i 20 del mateix mes de novembre, a l’obra d’Enric Palomar (Barcelona, 1964) Tres amores oscuros, un tríptic basat en versos de García Lorca que parlen de la impossibilitat de controlar la passió amorosa. Concebuda per a orquestra simfònica, veus femenina i masculina (María José Llergo i Pere Martínez) i dos pianos (Marco Mezquida i Carles Marigó), la peça utilitza versos de Bodas de sangre, Yerma i Thamar y Amnón. “Les dues veus, els dos pianos, cadascun associat a una de les veus, i l’orquestra intenten dibuixar tot aquest conglomerat de passions irrefrenables, on sempre es troba com una constant l’ombra de la mort”. Finalment, la simfònica barcelonina acomiadarà el 2021 amb XY de Pablo Carrascosa (València, 1979), que es podrà escoltar els dies 11 i 12 de desembre. La partitura està concebuda com “un petit homenatge a Anton Webern, ja que està formada en gran part per breus citacions musicals d’obres seves, tocades en bucle”, assenyala el músic, que també inclou citacions d’obra pròpia i influències de la música carnàtica hindú. “És una música que parla de la mateixa música”, diu. UN 37% DELS PROGRAMES DE L’OBC SERAN DIRIGITS PER UNA BATUTA FEMENINA Una de les novetats importants del nou curs és el compromís de L’Auditori amb la igualtat de gènere a través de la incorporació de cada vegada més batutes femenines al capdavant de l’OBC. Concretament, un 37% dels programes tindran una figura femenina al podi. La desfilada de directores d’orquestra arrencarà el novembre amb la jove batuta noruega Tabita Berglund, que ja va dirigir l’OBC fa dos anys. Aquesta vegada ho farà amb un programa íntegrament dedicat a la gran figura musical del seu país, Edvard Grieg. Dues setmanes després arribarà l’alemanya Ruth Reinhardt, que dirigirà l’estrena a Espanya de l’obra Corpo elettrico de Francesconi, amb la violinista Patricia Kopat­chinskaja com a solista. N’agafarà el relleu la seva compatriota Anja Bihlmaier, que l’11 i 12 de desembre dirigirà un altre programa cent per cent escandinau, amb obres de Sibelius, Carl Nielsen i la sueca Andrea Tarrodi. Tabita Berglund marta pich nikolaj lund El cantaor Pere Martínez serà una de les veus protagonistes de l’estrena de Tres amores oscuros, l’obra d’Enric Palomar basada en versos de Federico García Lorca. Altres fites destacades d’aquest primer tram del curs serà el retorn de la música simfonicocoral amb La cançó de la terra de Mahler, dirigida per Matthias Pintscher, o la recuperació del concert ajornat de Pinchas Zukerman, en el qual el reconegut músic actuarà com a director i solista, juntament amb Fumiaki Miura, en la interpretació del Doble Concert de Brahms. 44 • REVISTA MUSICAL CATALANA sylvia elzafon Ruth Reinhardt Fora de l’àmbit orquestral, la Banda Municipal de Barcelona també incorporarà noves referències al seu repertori. Abans de l’obra prevista de Vivancos, la primera d’arribar, el 28 de novembre, serà Wichahpi, del compositor d’Elx Diego Corraliza. L’obra, el nom de la qual és una paraula sioux que significa estel, està inspirada en un quadre que va pintar la mare de l’autor i que representa una princesa d’aquesta nació americana. D’uns vuit minuts de durada, la peça “no té cap relació directa amb la música dels nadius americans, tot i que hi faig servir una enclusa, i el seu llenguatge, gens avantguardista, tendeix a l’estil jazzístic”, avança l’autor. Un mes després el compositor Josep Ollé (Tortosa, 1987) serà l’autor d’El cafè de la vida, l’obra que s’estrena enguany en el marc del projecte Cantagran. Amb llibret de Gemma Ventura, la cantata per a veu femenina i masculina, conjunt coral i grup instrumental aborda un tema de plena actualitat: l’empoderament de la gent gran. PALAU DE LA MÚSICA CATALANA TEMPORADA 2021-22 TOMÀS GRAU, DIRECTOR TITULAR I ARTÍSTIC ~Interpretant el Moment ~ 10.OCT.21 · 17.30 H - 11.OCT.21 · 20 H INTEGRAL DELS CONCERTS PER A PIANO I ORQUESTRA DE BEETHOVEN PAUL LEWIS, PIANO 08.NOV.21 · 20 H 12.DES.21 · 17.30 H 06.FEB.22 · 17.30 H JAVIER PERIANES & OCM EL 21 DE MOZART I LA ITALIANA DE MENDELSSOHN 14.FEB.22 · 20 H MISCHA MAISKY & SUITES DE BACH RECITAL DE VIOLONCEL 15.MAR.22 · 20 H ALEXEI VOLODIN & OCM EL CONCERT PER A PIANO DE BRAHMS I LA 5A DE TXAIKOVSKI 03.ABR.22 · 17.30 H GRAN MISSA EN DO MENOR DE MOZART 24.ABR.22 · 17.30 H PATRICIA KOPATCHINSKAJA & OCM 16.MAI.22 · 20 H LES QUATRE ESTACIONS DE VIVALDI COR LIEDER CÀMERA SALVADOR MAS, DIRECTOR LA 2A DE RAKHMÀNINOV LIZA FERSCHTMAN, VIOLÍ RINALDO ALESSANDRINI, DIRECTOR EL MESSIES DE HÄNDEL EL CONCERT DE BRUCH I LA SEGONA DE BRAHMS COR FRANCESC VALLS ALEXANDRA SOUMM, VIOLÍ PAUL AGNEW, DIRECTOR PABLO GONZÁLEZ, DIRECTOR ABONAMENTS I VENDA D’ENTRADES: WWW.ORQUESTRACAMERAMUSICAE.COM COL·LABOREN: MITJÀ OFICIAL: MITJANS COL·LABORADORS: 45 associació joan manén 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA DOSSIER REIVINDICANT JOAN MANÉN, VIOLINISTA I COMPOSITOR 47 JOAN L’UNIVERS D’UN ARTISTA 1 E l 14 de març de 1883 naixia al carrer dels Mercaders de Barcelona Joan Manén Planas, fill de Joan Manén Abellán, gerent d’empresa tèxtil i músic aficionat. Amb el pare va començar els estudis de solfeig i piano abans de fer quatre anys. Als cinc començà els de violí, primer amb Vicente Negrevernis i dos anys més tard amb un violinista de renom, Clemente Ibarguren, que havia estat alumne del professor francès Jean-Delphin Alard, el qual havia tingut també com a alumne el gran violinista navarrès Pablo Sarasate. Als nou anys va fer el seu debut oficial, al Casino Nou de Castelló de la Plana. Des de llavors ja gairebé no va rebre cap formació pel que fa al violí, però sí que va fer alguns mesos d’estudis d’harmonia i composició amb Frederic Balart i més tard amb Joaquim Maria Vehils, que Manén va considerar poc instructius. Amb el seu pare, que li feia de pianista acompanyant als concerts, va oferir gires per nombrosos països del continent americà entre el 1893 i el 1897: Argentina, l’Uruguai, Cuba, Mèxic, els Estats Units d’Amèrica, Guatemala, El Salvador, Costa Rica, Panamà, Colòmbia i Veneçuela. Animat pel pare, que li feia notar els seus errors, va desenvolupar de forma autodidàctica la seva gran tècnica com a intèrpret al llarg d’aquestes gires, tot abordant sempre la interpretació de les obres més brillants i també més difícils, com ara les de Niccolò Paganini. En aquella fase de la seva vida ja componia música, petites peces per a violí i piano. JOAN MANÉN VA SER UN DELS MÚSICS CATALANS DE MAJOR AMPLITUD ARTÍSTICA DEL SEGLE XX, JA QUE A MÉS DE DESTACAR COM A VIOLINISTA I D’ASSOLIR PRESTIGI ARREU D’EUROPA COM A COMPOSITOR, VA DESENVOLUPAR LES FACETES D’ESCRIPTOR, PROMOTOR I INVESTIGADOR. text Josep Maria Rebés fotografies Associació Joan Manén Rússia, Finlàndia, Dinamarca, Àustria, els Països Baixos, Suècia, Txèquia, Croàcia, Suïssa, el Regne Unit, Noruega, Bèlgica, Hongria, Itàlia i, travessant novament l’Atlàntic, Cuba, tot inaugurant a l’Havana la Societat Filharmònica local. En aquells anys va compondre i estrenar obres de diversos gèneres: el Concerto espagnol, els Caprici, la Simfonia Catalonia –que va refer més endavant amb el títol de Simfonia Nova Catalonia– i les primeres obres líriques, amb les sarsueles Lo suplici de Tàntalo i L’elisir d’amore. Arribarien també les òperes, amb Giovanna di Napoli (Gran Teatre del Liceu, 2 de gener de 1903) i Acté, amb un llibret que va escriure ell mateix, estrenada el 3 de desembre de 1903 i posteriorment a Dresden el 1908, a Colònia el 1910 i a Leipzig el 1914. El 3 de novembre de 1911 va estrenar Juventus, Concerto grosso per a dos violins, piano i orquestra, op. A-5 a la Kurhaus de Wiesbaden, amb Hugo Heermann i Joan Manén (violins), Joaquín Nin (piano), sota la direcció d’Otto Lohse. A Sant Petersburg, Manén hi va ser convidat el 1911 pel tsar Nicolau II i el gener del 1912 va ser rebut a la cort de Berlín pel kàiser Guillem II. ANIMAT PEL PARE, VA DESENVOLUPAR LA SEVA GRAN TÈCNICA DE FORMA AUTODIDÀCTICA MANÉN Al principi del 1898 Joan Manén i el seu pare arribaven a Berlín, on van conèixer Otto Goldschmidt, secretari personal del violinista Pablo Sarasate, i la seva esposa, la pianista Berta Marx-Goldschmidt. Goldschmidt va ser d’una gran ajuda, en presentar Manén a audicions amb músics de relleu del món berlinès. Va fer alguns concerts a Alemanya i Polònia en aquella època, però no va ser fins al novembre del 1904, gràcies al mecenatge de Pancho Goldschmidt, nebot d’Otto, que es va esdevenir el veritable triomf internacional de Manén a la Hochschule für Musik de Berlín, amb dos concerts en els quals va acarar una de les obres de més dificultat de Paganini, les Variacions ‘God save the king’. Van començar en aquest moment un seguit de gires per països europeus que no es van aturar fins a l’inici de la Gran Guerra del 1914: Alemanya, Polònia, L’IMPACTE DE LA GRAN GUERRA Manén es trobava a Barcelona quan, el 4 d’agost de 1914, es va declarar a Europa la Primera Guerra Mundial. Va veure així de sobte estroncada la seva carrera com a violinista i compositor, ja que quasi tots els compromisos artístics quedaren cancel·lats: l’estrena d’Acté a Wiesbaden, la de la tercera òpera, Der Weg zur Sonne, que havia de tenir lloc el 1915 a Brussel·les, i una gira de concerts per deu països. Va ser també un fort cop econòmic, i la seva fortuna, guanyada al llarg dels darrers anys i que es trobava custodiada en un banc alemany, va desaparèixer per sempre més. Establert a Barcelona, va fer gires per Espanya, nombrosos concerts amb diferents intèrprets espanyols de renom i treballà 49 3 + JOAN MANÉN, ESCRIPTOR 4 Una de les passions del músic al llarg de la seva vida fou l’escriptura. Va ser l’autor dels llibrets de sis de 50 • REVISTA MUSICAL CATALANA les seves set òperes. Va escriure set llibres, tres dels quals van ser les seves memòries, editades amb el títol de Mis experiencias, els darrers dos volums publicats el 1964 i el 1970. Va escriure molts articles sobre música en diaris i revistes especialitzades; des del 1948 fins al 1955 va tenir una columna pròpia al diari «La Vanguardia» titulada Variaciones Sin Tema en què recollia fets i anècdotes viscudes arreu del món. amb més dedicació la composició. Acabada la Gran Guerra inicià un nou periple, amb Londres com a punt de partida i concerts a Amèrica: Argentina, Uruguai, el Paraguai, el Brasil, Xile, Perú, Panamà, Mèxic, Cuba, Puerto Rico i els Estats Units, tot debutant al Carnegie Hall de Nova York el 1921. La seva incansable activitat d’abans tornava, amb concerts durant el transcurs del 1923 i el 1924 als Estats Units, el Canadà i Cuba, i el 1925 a Iugoslàvia, Romania i Eslovàquia. Estrenà la seva òpera Der Weg zur Sonne a Berlín el 1926, i continuà amb gires el 1927 per Anglaterra, Alemanya, Romania, Àustria, Hongria, els Països Baixos i Polònia. 2 El 31 de gener de 1928 estrenà la seva òpera Neró i Acté al Landestheater de Kalsruhe, dirigida per Josef 1 Joan Manén fotografiat als Krips. L’obra era una reelaonze anys (aproximadament) a boració d’Acté. El 1929 Joan 2 Nova York. Manén amb Manén finalitzà el primer Eduard Toldrà després d’un moviment d’un Concert per a concert. 3 Manén a l’illot de Saint-Ferréol, davant el que violí i orquestra inacabat per havia esta la tomba de Beethoven, el manuscrit del Paganini (1938). 4 Portada del qual es trobava a la Biblioteca tercer volum de Mis experien­ de Viena. L’obra fou publicacias. 5 Croquis de l’Auditori Joan Manén, que es va da amb el títol de Konzert­ enderrocar, a mig construir, stück per Universal Edition i l’any 2000. 6 Galeria de interpretada per Manén com a portades de revistes amb Joan solista en nombrosos concerts. Manén com a protagonista. El 1930 Manén fundà a Barcelona la Societat Filharmònica, amb la finalitat d’organitzar concerts a la ciutat, per bé que després d’una curta vida va desaparèixer definitivament el 1934. Les noves gires europees visitant molts països ja coneguts, però també afegint-hi d’altres de nous es va perllongar al llarg de la Guerra Civil Espanyola, durant la qual es va establir a França. Entre el 1938 i el 1939 va fer una sèrie d’investigacions per localitzar l’eventual tomba on fou enterrat Niccolò Paganini abans que trobés sepultura al cementiri de Parma. Manén va trobar a l’illot de Saint-Férreol (Canes) la que podria haver estat una tomba provisional del violinista italià i va registrar el descobriment a l’Ajuntament de Canes. LES ÚLTIMES GIRES L’esclat de la Segona Guerra Mundial va suposar la cancel·lació de les gires concertístiques. Es va establir a Estoril (Portugal), però va viatjar per Alemanya i Àustria els anys 1941 i 1942 i es presentà per fi al Palau de la Música Catalana l’abril del 1942, un escenari on no havia tocat des de feia set anys. Després d’alguns concerts per Espanya tornaria definitivament a Barcelona el 1945, alhora que aturava momentàniament les gires per l’estranger, tret d’algun concert esporàdic a París. L’any 1950 tornava als Estats Units en gira de concerts. El 20 de desembre de 1952 va estrenar al QUAN VA MORIR, HAVIA OFERT MÉS DE 4.000 CONCERTS I COMPOST 160 OBRES Gran Teatre del Liceu la seva òpera Soledad. A partir del 1955 van tornar les gires per Europa, com a director d’orquestra de les seves obres i com a violinista. El 1958 va anunciar la seva retirada i feu les darreres gires europees. Tenia setanta-cinc anys i havia ofert més de quatre mil concerts arreu d’Europa i Amèrica. Va dedicar el seu temps a partir d’aquell moment a la composició de la trilogia operística Don Juan, amb llibret escrit també per ell mateix, que mai no s’ha estrenat. Integren l’obra les òperes Don Juan, El convidado de piedra i El eterno Don Juan. Va morir el 26 de juny de 1971. Havia creat més de cent seixanta obres i assolit el més alt nivell concertístic com a violinista, però al seu enterrament va assistir molt poca gent, entre família, amics i alguns músics. El seu llegat continua encara per redescobrir en la seva totalitat; algunes obres mai es van estrenar en vida, i el seu nom gairebé va desaparèixer de la cultura musical catalana. Cinquanta anys després de la seva mort, el reivindiquem pel que va ser com a intèrpret i per la qualitat de la seva obra. 5 + L’AUDITORI QUE NO VA SER El 24 d’abril de 1954 es posà la primera pedra de l’Auditorium Joan Manén, una nova sala de concerts finançada privadament per ell i que havia d’haver suposat un nou auditori de gran envergadura per a la ciutat de Barcelona. No es va acabar mai: la revolució cubana de Fidel Castro va suposar la pèrdua, per expropiació, de les terres que la família de la seva dona, Valentina Kurz, posseïa a l’illa, i així es tallava de cop la font econòmica que permetia aixecar l’auditori. 1 6 51 JOAN L’ESSÈNCIA OCULTA D’UN COMPOSITOR 1 E JOAN MANÉN SENTIA QUE AL SEU PAÍS NO SE L’HAVIA RECONEGUT PROU COM A COMPOSITOR EN COMPARACIÓ AMB ALEMANYA. ES VA SENTIR EN CERTA MANERA INCOMPRÈS PER UNA SOCIETAT QUE TENIA DIFICULTATS PER APROFUNDIR EN EL CONEIXEMENT DE LA SEVA OBRA. ¿ES PERPETUA AQUESTA INCOMPRENSIÓ ACTUALMENT? l desembre del 1903 un joveníssim compositor barceloní de tan sols vint anys estrenava, dirigint-la al Gran Teatre del Liceu, la seva segona òpera, Acté. Aquest compositor es deia Joan Manén, aleshores un famós violinista que ja havia obtingut èxits ressonants, tant a Alemanya com a Espanya. Dies abans de l’estrena d’Acté, la societat barcelonina bullia amb comentaris plens d’hostilitat envers l’obra. Els motius eren molt diversos i cap de les crítiques es fonamentava en un judici crític fruit d’una escolta atenta de l’obra. L’idioma en què havia de ser representada fou un dels molts motius d’aquesta hostilitat; el llibret havia estat concebut en català pel mateix compositor i aquest va defensar a ultrança que no fos traduït a l’italià com era costum. Tenim el testimoni del mateix compositor, que ho explicà a la revista «Scherzando» el 1908: “pocs dies després de saber-se MANÉN públicament que Acté s’assajava començà l’atmosfera a emmetzinar-se d’un vent d’hostilitat contra obra i autor que estenent-se més i més esdevingué universal. Qui el produïa? Músics i una grossa part d’aprenents a intel·lectuals. Per què? Els primers, puc comprendre que per deber de companyerisme; els segons, encara no ho he sabut, car no’n coneixia cap. Cal remarcar com a detall curiós que’ls que prenien amb més entusiasme el descrèdit d’Acté, a mi no’m coneixien i de l’obra no n’havien sentit ni una nota. [...] No crec que un tan fort prejudici d’un jove compositor animat dels més sincers propòsits que treballava per assolir un ideal d’art, hagi mai existit en la opinió de nostra bella ciutat”. L’estrena de l’òpera, malgrat l’encesa crítica, va anar bé i el públic l’aplaudí força. Tot i l’èxit, aquell conjunt d’opinions contradictòries i la mala maror propiciada per un grup que no es deixava convèncer, text Daniel Blanch fotografies Associació Joan Manén van forçar la retirada de l’òpera del cartell després de la tercera representació. Importants músics com Joan Lamote de Grignon o Amadeu Vives van sortir en defensa del compositor i de l’obra amb articles a la «Revista Musical Catalana»; tot i així, les seves opinions no van alterar l’animadversió cap a l’obra de certs “intel·lectuals”. EL TRIOMF D’ACTÉ El destí va fer, però, que Acté s’estrenés a Alemanya cinc anys després, el 24 de gener de 1908, al Teatre Reial de Dresden, durant la temporada estable i sota la direcció del prestigiós Ernst von Schuch. L’èxit en aquella estrena i les funcions posteriors fou un dels més importants que va aconseguir Joan Manén en tota la seva àmplia carrera i la repercussió d’aquest èxit li va permetre consolidar-se com a compositor de prestigi a Europa. El crític Ludwig Hartman del «Dresdner Neuste Nachrichten», després de l’estrena va dir: “haurà descobert Dresden en el jove Manén un Richard Strauss espanyol? Si es comparen les originals melodies de Manén en la seva òpera Acté i per altra banda la genial textura contrapuntística i polifonia de Strauss que d’una manera fantàstica i ardorosa l’espanyol també ostenta, podríem trobar molts punts de contacte, com l’avançada harmonia, la capacitat descriptiva, la potència d’atracció i la sonoritat de les dissonàncies”. L’òpera va ser representada en més de vint-i-dues ocasions a Dresden i també es va poder escoltar a Colònia (1910) i a Leipzig (1914). Les crítiques d’aquells instants en què el comparaven amb Strauss van fer que Joan Manén passés a la història com un compositor d’estètica germànica; molts diccionaris se’n van fer ressò i aquesta definició, molt poc ajustada a la verdadera naturalesa del llenguatge del compositor, s’ha perpetuat fins a l’actualitat. Quan Joan Manén va ser entrevistat els darrers anys de la seva vida per la periodista María Asunción EL PÚBLIC VA APLAUDIR FORÇA L’ESTRENA D’ACTÉ, MALGRAT L’ENCESA CRÍTICA 53 + UN CATÀLEG EXTENS I DIVERS Probablement, Joan Manén és el compositor català nascut al segle XIX amb un catàleg d’obra més complet i divers. Va compondre quatre concerts per a violí (el primer dels quals dedicat a Fritz Kreisler), un concert per a violoncel (escrit per a Pau Casals i estrenat per Gaspar Cassadó), concerts per piano i oboè, diversos poemes simfònics, dos ballets, set òperes, obra coral, música de cambra per a diverses formacions, obres per a violí i piano, cançons, obres per a un sol instrument (entre les quals la cèlebre Fantasia-Sonata, 2 dedicada a Andrés Segovia), tretze sardanes i nombroses transcripcions per a violí i piano. Actualment es pot consultar al detall tot el seu catàleg al nou web joanmanenplanas.com. Guardia, i aquesta va preguntar-li sobre la naturalesa germànica de la seva obra, ell va declarar rotundament que la seva música no era germànica, sinó llatina, ibèrica. El terme “iberisme” en l’obra de Joan Manén és present des dels anys vint, en què s’inicia una etapa de maduresa en la qual extreu de forma intel·ligent el més valuós i profund del folklore emprant una gran varietat de colors i ritmes. Durant aquesta etapa la seva música defuig el localisme i busca la universalització emprant els mitjans de la gran tradició compositiva centreeuropea. El crític i musicògraf Artur Menéndez Aleyxandre, que fou el secretari durant nou anys del compositor i violinista, deia que en la música de Joan Manén es troba una clara síntesi entre l’arrel llatina (en la seva inspiració i alçada del pensament musical), l’arrel àrab (pel temperament sensual i obstinat) i l’arrel germànica (pel que fa a la forma i l’elaboració temàtica). Joan Manén va iniciar amb nou anys estudis d’harmonia i composició amb Frederic Balart i posteriorment amb Joaquim Vehils. Segons comenta a les seves memòries (Mis experiencias, vol. I), aquelles classes van ser un fracàs absolut. Als onze anys i per insistència del seu pare, Joan Manén Abellán, va començar a compondre transcripcions i petites peces per a violí i piano, obres virtuoses d’estil postromàntic, amb certs tocs nacionalistes, catalans i espanyols. Al cap del temps i de forma intuïtiva i autodidàctica –sense la tutela de cap professor– sorgí el talent de compositor. A partir dels quinze anys, quan s’instal·là a Berlín ja va demostrar una gran ambició component obres com els quatre Capricis catalans i el Concert espanyol per a violí i orquestra. Posteriorment, el 1899, escriu la Suite per a violí i piano, op. 22 i el 1900 estrena a Barcelona la Simfonia Catalònia (més tard anomenada Nova Catalònia). L’origen de l’estil musical de Manén és el Romanticisme. Les seves primeres obres orquestrals, com Juventus op. A-5, per L’ECLECTICISME DE L’OBRA DE JOAN MANÉN SOVINT POT SORPRENDRE L’OIENT 54 • REVISTA MUSICAL CATALANA 4 a dos violins, piano i orquestra (1905), són el fruit d’un postromanticisme ple d’inventiva i originalitat harmònica, amb certs paral·lelismes amb la música de Strauss i Mahler. Manén, amb tan sols vint-i-un anys, ja se’ns mostra com un gran orquestrador, capaç de desenvolupar sense complexos i de manera voluptuosa els recursos de l’orquestra. Entorn del 1910, fruit del seu esperit perfeccionista i d’autosuperació, descontent del resultat final d’una important part de les seves obres de joventut, decidí retirar-les del mercat i iniciar un nou catàleg definitiu que portés la lletra A. L’òpera Acté fou reelaborada amb el nom de Neró i Acté, op. A-21 i es representà a Karlsruhe (1928), Barcelona (1933) i Hèlsinki (1938). Després del gran èxit obtingut amb l’estrena d’Acté a Dresden el 1908, el prestigi del compositor va incrementar-se paral·lelament al de violinista arreu d’Europa, de manera que importants formacions, com les filharmòniques de Viena i de Berlín, l’Orquestra del Concertgebouw d’Amsterdam o l’Orquestra Pau Casals van programar obres seves. El gran director holandès Willem Mengelberg, gran defensor de l’obra de Manén, va escriure en una dedicatòria al compositor: “Al meu estimat i respectat amic Joan Manén com a record de la primera i alhora gloriosa execució de la seva magnífica simfonia Juventus a Amsterdam el 5 de febrer de 1914 al Concertgebouw”. Molts altres directors d’orquestra reconeguts, com Otto Lohse, Felix Weintgartner o Josef Krips, van dirigir les seves obres. 3 L’eclecticisme i la diversitat estilística de l’obra de Joan Manén pot sovint sorprendre l’oient. El compositor se’ns presenta com un artista capaç d’adaptar i de fusionar diversos estils, especialment durant l’etapa de joventut, i també de partir del folklore espanyol i català (s’han reconegut més de trenta temes populars catalans en la seva música) per desenvolupar obres de gran format amb una elaboració temàtica de gran riquesa i inventiva, i amb un desenvolupament harmònic molt personal. Aquesta primera im- 5 1 Joan Manén fotografiat per d’Antonio Calvache (ca. 1920). 2 Concert amb obres de Manén a Hannover. 3 Representació de Neró i Acté al Liceu, l’any 1933. 4 La famosa soprano Eva von Osten com a Acté, el 1908. 5 Partitura d’Acté editada a Leipzig. 6 Joan Manén amb una dedicatòria musical d’Acté. pressió que sorprèn l’oient, unida a un prejudici envers les obres desconegudes, pot donar lloc a judicis erronis o superflus, com els que tingueren lloc durant l’estrena d’Acté al Liceu el 1903. Un dels judicis habituals en la música de Manén parteix de la frase: “La música s’assembla a...”. La intenció universalitzadora del llenguatge de Joan Manén demana una escolta atenta, generosa, àmplia, que vagi molt més enllà d’una primera impressió comparativa, una audició que ens permeti reconèixer l’essència oculta d’un dels grans artistes de prestigi internacional que ha tingut Catalunya i de gaudir-ne. + A LA RECERCA D’UNA UNITAT SIMBÒLICA Joan Manén va cercar una unitat simbòlica en les seves obres, amb la intenció d’assolir universalitat. Artur Menéndez Aleyxandre digué: “En la música de Manén no trobem un sol cas de particularisme, d’individualització, d’anècdota, sinó, al contrari: la generalitza­ ció, el símbol, l’elevació d’allò particular en universal; d’allò limitat en perenne. Perquè el veritable artista no és altra cosa que un pensador, de vegades un filòsof, aliat indissolublement amb la bellesa”. Exemples d’aquesta unitat simbòlica son: Juventus, op. A-5 (l’evolució de l’artista), el quintet Lui et Elle (el símbol de l’amor), la tercera òpera, Heros (l’esperit de superació de l’ésser humà capaç de sobreposar-se a qualsevol adversitat) o la seva inèdita trilogia d’òperes Don Juan, en què transforma el llegendari personatge en símbol immortal d’una manera de ser de l’ésser humà. 6 55 associació joan manén ASSOCIACIÓ JOAN LA REIVINDICACIÓ DEL PATRIMONI MUSICAL 1 P EL 26 DE JUNY D’ENGUANY HA FET CINQUANTA ANYS DE LA MORT DE JOAN MANÉN, UN MÚSIC INTEGRAL QUE VA TENIR UN PES ENORME EN LA VIDA I L’ACTIVITAT MUSICAL DEL NOSTRE PAÍS. L’ASSOCIACIÓ QUE DUU EL SEU NOM HA VOLGUT RECORDAR AQUESTA EFEMÈRIDE A TRAVÉS D’UN PROGRAMA D’ACTIVITATS I CONCERTS QUE HA PORTAT ALS ESCENARIS LA SEVA MÚSICA I HA CONTINUAT REIVINDICANT LA TASCA I L’OBRA D’AQUESTA FIGURA INSIGNE DE LA MÚSICA CATALANA. erò, què en seria, de Manén i la seva música, sense l’Associació? Va ser al final de l’any 2010 que un grup de músics d’àmbits molt diversos van fundar aquesta Associació, amb la vocació de recuperar i donar a conèixer la música d’aquest personatge enlluernador. Des de bon principi van dedicar tots els esforços a recuperar l’obra de Manén, però amb el ferm compromís d’ampliar el radi d’acció a tota la creació musical d’autors catalans que, com Manén, havien quedat a l’ombra i no tenien ni la presència ni l’atenció que la seva vàlua artística mereix. Un dels cavalls de batalla de l’Associació des dels inicis ha estat l’ambició de mostrar al pútext Xavier Chavarria blic, en concert, la música de Joan Manén, i per aquesta raó va crear un cicle de concerts que duia el nom del compositor, però que des del 2019 es diu Els Teus Clàssics, per deixar clara la vocació del cicle i de l’Associació d’anar més enllà del seu nom i d’un personatge rials, i fer-ne una edició nova i acurada, amb el màxim concret: en referir-se als “teus clàssics”, deixa ben palès el vincle rigor musicològic. És a punt de sortir del forn l’edició amb els compositors del nostre país que mereixen ser considerats d’obres com la Suite Belvedere per a flauta i piano, la Sonaclàssics en tota regla, a l’alçada dels grans noms universals, i conta di concerto per a violoncel i piano, i s’està preparant la solidar-ne la integral de les obres per a violí i piano. presència en la I cal recordar que en aquests anys també s’han fet dos programació. documentals: l’un és biogràfic, titulat Joan Manén, el geni L’Associaoblidat, i l’altre gira a l’entorn de l’activitat de l’Associació ció també ha i porta per títol Joan Manén. Variacions sense tema. produït deu enregistraEL CATÀLEG DE L’OBRA DE JOAN MANÉN ments discoJoan Manén va compondre un centenar llarg d’obres, i gràfics, i té previst treure’n dos més l’any que ve: un disc amb moltes d’altres que no van ser catalogades, bàsicament música per a piano a quatre mans amb el Nexus Piano Duo, que obres de joventut que el mateix compositor va desesinclourà onze obres de compositors catalans, i un altre amb timar. Una de les tasques principals de l’Associació la integral de les obres per a violoncel i piano de Juli Garreta, des del primer moment ha estat fer un inventari i un interpretada pel violoncel·lista Romain Garioud i pel pianista catàleg rigorós de la producció de Manén, que segueix Daniel Blanch. creixent any rere any. Actualment es tenen comptaI la plasmació sonora de la música de Manén va estretament bilitzades 168 obres musicals, que s’han catalogat de lligada a un dels grans projectes que l’Associació té entre mans forma exhaustiva i que es poden consultar a www. actualment: l’edició en partitura (reedició, en alguns casos) de joanmanenplanas.com. L’arxiu digitalitzat d’aquest totes les obres de Joan Manén, una feina monumental que s’ha fons de partitures rep consultes constants d’intèrprets, iniciat amb l’edició de la integral de cançons per a veu i piano investigadors i musicòlegs, a qui l’Associació ofereix publicada per Edicions Musicals Nausica, i que va ser presentatota mena d’informació i facilita els materials que da en concert durant la pandèmia. Aquest projecte suposa un demanen. Tanmateix, no es deixa de fer difusió directa gran esforç perquè cal comprar els drets d’edició a les editod’aquest tresor musical entre directors d’orquestra MANÉN 57 + LA MÚSICA, 2 Al llarg d’aquests deu anys l’Associació ha organitzat més d’un centenar de concerts, 56 dels quals emmarcats al cicle Els Teus Clàssics, del qual s’han fet 10 edicions. Hi han participat 110 intèrprets, amb un altíssim percentatge (al voltant del 85 %) de músics catalans o residents a Catalunya. En aquests concerts, hi han sonat 535 obres de 112 autors catalans, 16 dels quals són actuals. De fet, les darreres temporades s’ha decidit incrementar la presència d’obres d’autors contemporanis, i des del 2019 es va decidir fer anualment un encàrrec d’una obra a un compositor actual. Les estrenes més recents han estat obres de Jordi Cervelló i Marc Migó. Però Manén és omnipresent als repertoris: ja s’hi han pogut escoltar totes les seves obres de cambra i per a instrument solista. 3 i intèrprets en general per engrescar-los a incorporar-la a llurs repertoris, i sempre hi han trobat una enorme receptivitat: els músics queden sorpresos per la qualitat de la seva obra i fins i tot perplexos per no haver-la conegut abans. ESTRENES D’OBRES INÈDITES I curiosament encara hi ha obres de Joan Manén de les quals se sap que existeixen per la documentació i testimonis de l’època, però que no s’han trobat ni s’han editat mai, i també peces que tot i tenir-ne la partitura mai no s’han escoltat en concert. L’exemple emblemàtic és la Simfonia ibèrica, una peça encara inèdita que ni el mateix compositor va poder escoltar mai en concert. Paradoxalment, ha estat enregistrada en disc (pel segell Naxos, interpretada per l’OBC), però no ha estat mai tocada en concert. En canvi, l’any 2019 l’Associació va poder estrenar una obra fins aleshores inèdita de Joan Manén, l’Andante et Scherzo per a harmònium i violí. La partitura manuscrita va ser trobada a París, al Fons Alphons Mustel. I es va decidir a portar un orgue Mustel des de Tolosa de Llenguadoc per poder estrenar l’obra en un dels concerts del cicle, amb l’instrument per al qual fou concebuda l’obra l’any 1900. L’Associació va inaugurar l’any passat un nou web, www.joanmanen. cat, on es pot trobar tota mena d’informació sobre l’autor, la seva obra i les activitats que organitza l’entitat, però també incorpora un apartat dedicat a compositors catalans que han estat interpretats als cicles de l’Associació, amb una biografia de cadascun d’ells. L’Associació també ha detectat un augment significatiu de l’interès d’estudiosos i musicòlegs per la figura i la música de Manén, i el 26 de juny passat, just en el cinquantè aniversari de la seva mort, es va celebrar la Jornada Joan Manén, organitzada per l’Associació en col·laboració amb la Biblioteca de Catalunya, en què van participar diversos musicòlegs i intèrprets d’arreu d’Espanya que van exposar recerques i treballs duts a terme sobre aspectes diversos de l’il·lustre violinista. L’ÚLTIM CONCERT DE L’ANY JOAN MANÉN I encara som a temps de viure un dels concerts estel·lars d’aquest Any Manén: el dia 30 de setembre, al Palau de la Música Catalana s’oferiran algunes de les obres que inclou el nou disc impulsat per l’Associació amb peces orquestrals de Joan Manén i Marc Migó. El disc es titula Concertinos & Catalan fantasies i inclou les dues darreres obres del catàleg oficial de Joan Manén: el Concertino per a violí i orquestra, op. A-49 i la Rapsòdia catalana, per a piano i orquestra, op. A-50. Al concert també s’escoltaran obres de Ricard Lamote de Grignon, i l’estrena mundial de Four songs in red, per a mezzosoprano i ensemble orquestral, del compositor Marc Migó. Un concert molt especial, l’últim de l’Any Manén, i en un recinte emblemàtic on el prodigiós violinista va fer més de seixanta concerts. L’Any Joan Manén es tancarà amb una exposició al Museu de la Música, comissariada per Daniel Blanch, que es podrà visitar entre el 4 de novembre d’enguany i el 4 de febrer de 2022. L’ASSOCIACIÓ TÉ L’AMBICIÓ DE MOSTRAR AL PÚBLIC, EN CONCERT, LA MÚSICA DE JOAN MANÉN 58 • REVISTA MUSICAL CATALANA marcial av EN CONCERT La feina feta per l’Associació Joan Manén en aquests deu anys ha estat exemplar i magnífica, però no s’ha vist prou reflectida a les sales de concerts; cal consolidar la presència de la música de Joan Manén en les programacions, perquè l’objectiu final de la recuperació d’un patrimoni musical n’ha de ser la interpretació en públic. I aquesta és l’ambició màxima i la seva raó de ser, perquè la música de Manén bé s’ho val. marcial av L’ASSOCIACIÓ ESTÀ FENT UN INVENTARI I UN CATÀLEG RIGORÓS DE LA PRODUCCIÓ DE MANÉN, QUE SEGUEIX CREIXENT ANY RERE ANY 7 + EL COMPROMÍS 4 josep bofill DELS SOCIS Actualment l’Associació Joan Manén suma 311 socis que, amb la seva quota (la mínima és de 48 euros anuals) cobreixen un 40 % del pressupost de l’Associació. La resta del pressupost s’aconsegueix amb els beneficis per la venda d’entrades i amb subvencions i ajudes que provenen tant de les administracions públiques com d’entitats privades. Ser soci de l’entitat permet l’entrada lliure als concerts del cicle Els Teus Clàssics i l’accés a presentacions de discos i conferències; però per sobre de tot, representa un suport i un compromís ferm amb la recerca i la difusió del patrimoni musical català. 5 associació joan manén 6 associació joan manén 1 1 Partitura de la integral de les cançons de Joan Manén (editada per l’Associació Joan Manén i Edicions Musicals Nausica). 2 Portada del disc Esclat d’amor, l’enregistrament de la integral de les cançons (editat per l’Associació Joan Manén i La Mà de Guido). 3 La lutier Anna Andreu treballant en el violí Étienne Maire de Joan Manén davant la mirada de la violinista Kalina Macuta. 4 El 24 de maig passat es va interpretar a L’Auditori Medea (1932), una obra de Joan Manén per a rapsoda, orquestra de corda, orgue i piano sobre un text d’Ambrosi Carrión. Havien passat més de seixanta anys des de la seva darrera interpretació. 5 Presentació del primer disc de la Col·lecció Joan Manén a la Biblioteca de Catalunya (2013) A la taula, quatre membres de la junta fundadora de l’Associació: Kalina Macuta, Daniel Blanch, Carles Feliu i Jaime del Blanco. 6 Primer concert del Cicle de Música Catalana Joan Manén, el 2012, amb onze violinistes catalans interpretant obres de Joan Manén. 7 El president de l’Associació Joan Manén, Daniel Blanch, donant a conèixer obres de Joan Manén al director d’orquestra Josep Pons. 59 DELS LA CASA CANTS ACTUALITAT DE LA FUNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA MÚSICA centre de documentació de l’orfeó català EL PALAU DE LES LLETRES “LA CORRENT ETERNA DEL CANTAR” ANNA GUAL I JAUME C. PONS ALORDA “RESIDIRAN” AL PALAU AQUESTA TEMPORADA “LA MÚSICA ENS EMOCIONA I, EN TANT QUE POETES, ÉS PART IMPORTANT DE LES NOSTRES VIDES” 61 EL PALAU DE LES LLETRES UNA COMUNIÓ DE DISCIPLINES ARTÍSTIQUES 62 • REVISTA MUSICAL CATALANA D’ENÇÀ QUE JOAN MARAGALL VA BATEJAR EL PALAU DE LA MÚSICA AMB EL CÈLEBRE EPÍTET “LA CASA DELS CANTS”, LA LITERATURA –I DE MANERA PARTICULAR LA POESIA– NO HA DEIXAT DE SER PRESENT EN UNA SALA QUE CONTINUA PROMOVENT, MÉS DE CENT ANYS DESPRÉS, LA INTERDISCIPLINARIETAT ARTÍSTICA. A llí cada dia és festa; cada dia se n’hi entra l’alegria del món per a fer-se-us pròpia [...]; i jo crec que vindrà un dia en què els cants que volen pels aires se n’hi aniran tots sols cap allà dintre com aucells al reclam”, escrivia Joan Maragall a «La Veu de Catalunya» el 9 de febrer de 1905, quan l’única cosa que existia del Palau de la Música eren els esbossos de l’arquitecte presentats a l’Ajuntament de Barcelona en un expedient que malauradament s’ha perdut. L’edifici modernista va néixer marcat per uns objectius i un simbolisme dels quals els impulsors eren plenament conscients –“La raó de la seva existència és la necessitat d’aliment estètic que, en l’hora present, tots sentim en el nostre esperit”, afirmava Lluís Millet– i va produir una comunió de disciplines artístiques en la qual la literatura ha tingut sempre un lloc preeminent (vegeu el requadre). text Albert Torrens 63 daniel loewe Biblioteca del Centre de Documentació de l’Orfeó Català. 64 • REVISTA MUSICAL CATALANA DEL MODERNISME AL NOUCENTISME, I FINS AVUI palau de la música catalana La coincidència en el temps amb esdeveniments com els Jocs Florals de Barcelona, recuperats la segona meitat del segle XIX i traslladats al Palau un cop construït l’edifici, va continuar més enllà del Modernisme amb el programa renovador del Noucentisme –un dels seus màxims representants, Josep Carner, hi va veure estrenat El giravolt de maig de Toldrà, després reprogramat periòdicament fins als nostres dies, amb una última representació el mes de juny passat. Així, no és casualitat que el Palau de la Música continuï acollint avui les cerimònies centre de documentació de l’orfeó català Marta Grassot pepe encinas cedoc ELS POETES I L’ORFEÓ CATALÀ La unió de música i poesia va esdevenir l’exponent de gran part del Modernisme i el Noucentisme. Els poetes i escriptors van ser una font important d’inspiració per als compositors del moment i molts van tenir un contacte tan estret amb l’Orfeó Català que en van esdevenir socis: Àngel Guimerà, Narcís Oller, Francesc Matheu o Joan Maragall en van ser alguns. Si bé molts programes del cor es convertiren en el principal aparador de la música i la literatura catalanes amb textos de grans poetes, els anys vint del segle passat s’organitzà al Palau, dins dels anomenats Concerts Blaus, un cicle dedicat als poetes i als músics, on no només s’interpretaven composicions musicals sobre poesia, sinó que hi havia una part del concert en què els poetes recitaven obra pròpia, escrita especialment per a l’ocasió. A més, durant aquestes sessions tingueren lloc nombroses estrenes musicals. Les sis sessions del cicle s’esdevingueren entre els anys 1926 i 1928 i foren dedicades a Tomàs Garcés, Josep Maria de Sagarra, Josep Carner, Apel·les Mestres, Joan Maragall i Jacint Verdaguer. Les poesies eren musicades pels compositors de les noves generacions, des d’Amadeu Vives, Lluís Millet, Francesc Pujol, Josep Rodoreda, Baltasar Samper o Enric Morera fins a Eduard Toldrà, Jaume Pahissa, Robert Gerhard, Frederic Mompou, Manuel Blancafort o Joaquim Zamacois. No podem oblidar tants altres poetes i escriptors que també van ser font d’inspiració durant aquelles dècades, com Jeroni Zanné, Josep Maria Folch i Torres, Clementina Arderiu o Maria Antònia Salvà. Foto superior: Narcís Comadira (a la fotografia amb Xavier Albertí) va ser el primer poeta resident de l’Hivernacle, la temporada 2017-18. Fotos esquerra: Programes del cinquè Concert Blau, del 13 de novembre de 1927, dedicat a Joan Maragall, i del tercer, del 23 de gener de 1927, dedicat a Josep Carner. L’HIVERNACLE La proposta inicial de trufar els programes de mà i el llibre de temporada amb els seus versos i de participar al Concert de Sant Esteve amb un text propi, musicat per un dels compositors residents i interpretat per algun dels cors de l’Orfeó Català, s’ha anat ampliant amb la seva implicació en eines de comunicació i, fins i tot, la producció d’activitats i concerts. L’escriptor i pintor gironí Narcís Comadira, enguany Premi Nacional de Cultura, va ser el primer convidat, la temporada 201718, en què el Palau va centrar la L’escultura de Miquel Blay dedicada a la cançó popular s’ha convertit en un dels símbols de “La casa dels cants”. pepe encinas de lliurament de guardons literaris –el més destacat, el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes d’Òmnium Cultural– o esdeveniments com la Setmana de la Poesia de Barcelona. Els darrers anys el Palau de la Música no només ha recollit sinó que ha potenciat aquesta herència amb la invitació a un artista literari cada temporada i amb l’organització d’activitats complementàries de la programació musical sota l’epígraf de l’Hivernacle, coordinat per Darío Fernández. “L’Hivernacle és un espai simbòlic per plantar llavors i explorar la relació amb altres arts i formats a partir del fil conductor de la temporada del Palau”, explica Fernández, que afegeix: “Volem poetes que no necessàriament tinguin una relació prèvia amb la música, sinó als quals puguem oferir gairebé una carta blanca per buscar les fronteres i interaccions entre les diverses disciplines”. “LA RAÓ DE LA SEVA EXISTÈNCIA ÉS LA NECESSITAT D’ALIMENT ESTÈTIC” programació en el concepte Descobriment. “Lligava molt bé perquè Comadira és melòman i beu molt de la tradició”, explica Fernández, mentre que el poeta afegeix: “És evident que la música sempre ha estat molt present a la meva vida i pot haver inf luït la meva poesia, sobretot en qüestions de ritme o d’estructura o fins i tot amb alguns trucs que fan servir els músics que jo també puc haver aplicat en poemes, alguns dels quals tenen títols musicals, com Giga, Pavana o Sarabanda”. Durant la seva residència, Comadira va presentar el poemari Manera negra, va conversar amb Jordi Cornudella i Xavier Albertí i va exposar llibres i dibuixos –especialment la sèrie sobre Els fruits saborosos de Carner, llavors recent– a la Sala Lluís Millet. Malauradament, Màrius Sampere va prendre’n el relleu de manera pòstuma, ja que va morir el maig del 2018, abans d’iniciar-se la temporada a la qual havia estat convidat. “En aquell cas, el fil conductor era l’Origen i la seva poesia hi anava bé perquè era quàntica, gairebé budista, en el sentit que tot inici és final”, recorda Fernández. El Palau va acollir, entre altres activitats, la lectura de L’esfera insomne a càrrec d’una vintena de poetes. La temporada 2019-20 va marcar un punt d’inf lexió en donar pas a un nou perfil, ja que tant Blanca Llum Vidal com Irene Solà (convidada la 2020-21) pertanyen a generacions més joves. La pandèmia ha interromput bona part de les activitats previstes aquestes dues últimes temporades, dedicades als conceptes de Transformació i Perspectiva, respectivament. Amb tot, el mes de juliol passat es va recuperar la trobada de Vidal amb Joan Magrané i el Kebyart Ensemble, que va il·lustrar musicalment la lectura del poemari Aquest amor que no és u. De Solà, que també explora la instal·lació, el videoart i les arts plàstiques, se’n va estrenar Les trompetes de la mort –la versió musical de Marc Timón d’un capítol de Canto jo i la muntanya balla– i aquest setembre tindrà lloc una performance al voltant dels recursos expressius de la veu i l’art de l’storytelling en relació amb l’arquitectura al costat de Laia Estruch. Aquesta temporada els poetes convidats són Anna Gual i Jaume C. Pons Alorda (vegeu les pàgines 68 i 69 d’aquesta Revista). “L’HIVERNACLE ÉS UN ESPAI SIMBÒLIC PER PLANTAR LLAVORS I EXPLORAR LA RELACIÓ AMB ALTRES ARTS” 65 ELS NOSTRES CORS EL COR JOVE ACTUARÀ AL COSTAT DE THE TALLIS SCHOLARS GARDINER DIRIGIRÀ EL COR INFANTIL I EL DE CAMBRA EL DIRECTOR BRITÀNIC, UNA DE LES BATUTES INTERNACIONALS MÉS COBEJADES, ÉS PRESENT DES DE FA TEMPS A LES TEMPORADES DEL PALAU DE LA MÚSICA. NO ÉS SENZILL QUE JOHN ELIOT Choir per afrontar plegats la part coral GARDINER s’avingui a dirigir formacide l’exigent últim moviment de la Novena ons corals que no conegui bé. L’any 1964, Simfonia. L’experiència positiva i la bona a Cambridge ell mateix va fundar el entesa faran possible reviure i ampliar Monteverdi Choir per tal d’oferir les seves encara més aquella col·laboració el propròpies versions del repertori coral en per 16 de desembre, en què Gardiner què s’ha especialitzat, que bàsicament i les seves formacions tornaran abasta un arc que va del Barroc al al Palau per oferir-hi Classicisme. El febrer de l’any l’oratori L’enfance du 16 DE DESEMBRE passat, en l’última de les seves Christ de Berlioz. ‘LENFANCE actuacions al Palau de la MúsiLlavors, no només DU CHRIST’ DE ca per interpretar la integral de el Cor de Cambra, BERLIOZ AL les Simfonies de Beethoven –un sinó també el Cor PALAU projecte d’àmbit internacioInfantil de l’Orfeó nal que, finalment, només es va Català compartiran poder escoltar a Barcelona a causa de escenari amb el Cor la irrupció de la pandèmia–, el mestre Monteverdi i l’Orquesbritànic va convidar el Cor de Cambra del tra Revolucionària i Palau a afegir-se a les files del Monteverdi Romàntica. 66 • REVISTA MUSICAL CATALANA berlioz lorenzo duaso antoni bofill EL 7 D’OCTUBRE, AL CICLE LA CASA DELS CANTS, el Cor Jove de l’Orfeó Català s’afegirà a les files del cèlebre conjunt The Tallis Scholars, especialitzat en repertori sacre a cappella, per interpretar a les ordres de Peter Phillips el cèlebre motet a quaranta veus Spem in alium de Thomas Tallis. L’obra culminarà un programa que també inclou peces de William Byrd, Gregorio Allegri, Arvo Pärt i Josquin Des Prés, de qui la formació britànica commemora els cinc-cents anys de la mort amb aquest concert, previst inicialment la temporada passada. EL CONCERT DE SANT ESTEVE TRACTARÀ DE LA PAU AL MÓN AQUEST SERÀ EL FIL CONDUCTOR de la propera cita que agermana cada any tota la família coral de l’Orfeó Català. Un any més, a les 7 de la tarda del dia de Sant Esteve tindrà lloc una nova edició d’aquest concert més que centenari i que representa una de les tradicions nadalenques més antigues d’Europa. Al programa, com és habitual, no hi faltaran arranjaments de les nadales de sempre ni estrenes dels compositors convidats, com serà el cas de Marc Timón. text Albert Torrens EL COR DE NOIES ESTRENA UNA OBRA EL COR DE CAMBRA ESTRENA OBRES DE KAIJA SAARIAHO I XAVIER PAGÈS-CORELLA enric giné EL 12 DE NOVEMBRE TINDRÀ LLOC AL PETIT PAL AU un concert que recupera parcialment un projecte previst la temporada passada i que no va poder veure la llum de manera completa. El Magnificat de Bach previst l’octubre del 2020 que finalment es va oferir al desembre, havia d’anar acompanyat de l’estrena DE FERRAN CRUIXENT EL 25 DE SETEMBRE, dins de la temporada Simfònics al Palau i al costat de l’Orquestra Simfònica del Vallès, el Cor de Noies de l’Orfeó Català estrenarà una obra del compositor Ferran Cruixent sobre textos dels poetes residents d’aquesta temporada al Palau, Anna Gual i Jaume 25 DE C. Pons Alorda. En el SETEMBRE programa també hi COR DE NOIES AL participa la violoncel· PALAU lista Mariona Camats –que hi interpretarà el Concert per a violoncel núm. 1 de Haydn– i s’hi interpretaran l’obertura de Les noces de Fígaro de Mozart i la Vuitena Simfonia de Beethoven. Tot, sota la batuta d’Andrés Salado. absoluta de l’obra Reconnaissance de la compositora resident Kaija Saariaho, coencàrrec d’Accentus, SWR/ Südwestrundfunk Donaueschinger Musiktage, November Music i el Palau de la Música Catalana. La primera audició tindrà lloc, doncs, amb alguns mesos de retard, tot coincidint amb l’estrena d’una altra obra d’encàrrec a Xavier Pagès-Corella. Simon Halsey dirigirà aquest concert. L’ORFEÓ CATALÀ ALS ACTES D’INAUGURACIÓ DE LA TORRE DE MARIA DE LA SAGRADA FAMÍLIA LA BASÍLICA ESTÀ PREPARANT els actes d’inauguració d’aquesta part de l’edifici, que tindrà lloc el proper 8 de desembre i que inclourà manifestacions artístiques pluridisciplinàries, entre les quals el cant coral estarà representat per una actuació de l’Orfeó Català. La Torre de Maria, que actualment és la més alta del temple, arribarà 8 DE als 138 metres d’altuDESEMBRE ra quan serà coronada ORFEÓ CATALÀ A LA SAGRADA amb una gran estrella FAMÍLIA d’acer i vidre de dotze puntes que aquest Nadal ja il·luminarà la ciutat. LA PROMESA QUE ES VA FER LA FAMÍLIA CORAL de l’Orfeó Català de posposar i no cancel·lar els projectes interromputs per la pandèmia es complirà, entre d’altres, amb la represa de Xarxa Coral, l’intercanvi de l’Orfeó Català amb diverses corals d’arreu del territori. Una promesa que es concretarà el 17 d’octubre amb la visita al Palau dels cors Tyrichae de Tortosa –que celebra el vintè aniversari– i Zóngora del Vendrell. El concert que hi oferiran també servirà per celebrar el Dia de l’Antic Cantaire (vegeu la pàgina 70 d’aquesta Revista). Per la seva banda, l’Orfeó Català haurà actuat el dia anterior a la catedral de Tortosa i tancarà l’intercanvi amb un concert al Vendrell el mes de juliol de l’any que ve. pau barrena / apf via getty images L’ORFEÓ CATALÀ RECUPERA EL PROJECTE XARXA CORAL 67 AQUESTA PARELLA DE JOVES AUTORS –PENEDESENCA ELLA, MALLORQUÍ ELL–, REPETIDAMENT PUBLICATS I LLOREJATS, SÓN ELS POETES CONVIDATS D’AQUESTA TEMPORADA A LA SALA MODERNISTA. ANNA GUAL I PONS ALORDA text Albert Torrens “RESIDIRAN” AL PALAU AQUESTA TEMPORADA C ontinuant la tradició iniciada fa cinc anys, inspirada al seu torn en la relació històrica entre música i literatura en els orígens de l’Orfeó Català i del Palau de la Música (vegeu les pàgines 62 a 65 d’aquesta Revista), la institució proposa a dues joves veus poètiques del moment perquè segueixin aportant, des d’una òptica renovada, una presència important de les lletres a una programació artística que es basa en concerts i activitats musicals. “TENIM UNA VINCULACIÓ AFECTIVA AMB AQUESTA CASA I ARA HI SOM TANT DINS COM FORA” ALBERT TORRENS: Com va néixer la idea de la vostra residència artística al Palau de la Música? ANNA GUAL: El Palau ens va explicar el seu històric d’escriptors convidats i vam veure que és un projecte que va creixent. Enguany s’han decidit a fer-ho encara més ambiciós i convidar-nos a tots dos. La proposta era molt oberta, pràcticament sense límits i partint de la confiança, així que ens va emocionar moltíssim. 68 • REVISTA MUSICAL CATALANA JAUME C. PONS ALORDA: La idea engloba dos nivells molt interessants: d’una banda, formar part del Palau i, de l’altra, fer una fusió de diverses arts, crear una cosmogonia al voltant de la música. Se’ns han proposat xerrades, recitals, rutes... Tenim una vinculació afectiva amb aquesta casa i ara hi som tant dins com fora. És un projecte fascinant, ambiciós i molt poderós. Som davant d’una autèntica explosió poètica! AT: Què significa la música per a vosaltres? AG: La música ens emociona i, en tant que poetes, no podem negar que és part important de les nostres vides perquè també ho és la poesia i totes dues estan intrínsecament lligades. Més enllà de concerts de tot tipus als quals hem vingut, hi ha una cita anual que no ens perdem mai, que és la Setmana de la Poesia de Barcelona. El Palau no només és música, és molt més i hi ha moltes ocasions silvia servat Riu, bèstia (Lleonard Muntaner, 2021) és el darrer llibre de poesia de Jaume C. Pons Alorda. Innombrable (Stendhal, 2020) és una antologia que recull vuitanta-sis poemes d’Anna Gual traduïts al castellà. durant l’any de poder-ho veure. Aquí és on entrem nosaltres, perquè ens han demanat coses que vagin més enllà de les notes. JCPA: Fins i tot quan ho fas per escoltar un concert, venir al Palau és venir a escoltar la banda sonora de la teva vida, perquè la música és la banda sonora de l’existència humana. AT: ¿Us agrada algun tipus de música concret per damunt de la resta? AG: Ens costa definir-nos, som molt eclèctics i no som experts en clàssica. Ens emociona tot. JCPA: Coneixem bé un compositor que ha estat molt vinculat al Palau, Joan Magrané, ja que va escriure una obra a partir d’un llibre meu, Els estris de la llum. També som fans de l’obra de Mestres Quadreny per la vinculació que va tenir amb la literatura, la filosofia i aquesta cultura tan catalana de seny i rauxa que representaven personatges com Santos i Brossa. AT: Els paral·lelismes entre el procés creatiu de poetes i músics són evidents. Què sentiu quan us musiquen un poema? AG: A mi m’agrada molt, perquè és una evolució positiva. Recordo que una vegada em van dir que, si no m’agradava, es podia canviar. Però aquella ja és l’obra del músic, perquè un text, un cop l’has publicat, ha de caminar sol. És bonic que una persona ho faci d’una manera i una altra ho pugui fer d’una altra. Crec que no hi ha males maneres d’arranjar un poema, si hi ha bona fe i una visió al darrere. JCPA: “Interpretació” és una paraula fantàstica que té molts significats: quan llegeixes un poema, en fas la teva pròpia interpretació i hi dones sentit amb tot el teu bagatge. Per tant, considerar que hi ha interpretacions més vàlides que d’altres és perniciós. Simplement, hi ha la llibertat de cadascú davant de qualsevol text. No hem tingut mai males experiències. Totes les arts estan relacionades, i al segle XXI hi ha qui s’ha esforçat per arribar a aquesta cosa horrible que és l’especialització i fer veure com si estiguessin separades. Intents com aquest del Palau signifiquen tornar a la mirada oberta, àmplia i transversal que haurien de tenir les arts, que per això les nou muses inspiradores vivien juntes! AT: A vosaltres dos també us veiem sempre junts. ¿Us és possible escriure a quatre mans? AG: No volem donar la imatge que ho fem tot sempre junts, perquè no és així i també està bé fer coses amb altra gent. A nosaltres mai no ens neix escriure junts, però quan ens ho han proposat sempre ha estat molt especial. Aquest any s’ha donat bastant, i el primer que vam fer per al Palau, que va ser el text del vídeo de presentació de la temporada, va anar molt bé: era un poema vinculat a les imatges, de tan sols un minut de durada, amb la intenció que la gent torni al Palau sense por, perquè el Palau són moltes coses... JCPA: ... i una d’elles és la celebració de la vida, que és el fil conductor de la temporada. Ens han dit que també ens han triat per això, perquè fem un tipus de poesia que va cap a l’energia, l’eufòria, la tendresa... Fem poesies diferents però complementàries i un dels nostres missatges és considerar la poesia com una festa, com una de les moltes formes que té l’alegria, no com una cosa elitista per a poca gent. AG: De fet, a molta gent del carrer la poesia li sembla una cosa molt llunyana i potser, a segons qui, el Palau també li ho pot semblar. Nosaltres aterrem la poesia: un recital pot ser molt proper i generar moltes connexions. I el Palau també busca això. JCPA: Ens sentim molt honorats perquè pel Palau han passat grans creadors catalans. Això és formar part d’un llegat i, com diu Lluís Calvo, el llegat s’ha d’agafar amb rebel·lia, és a dir, amb ganes d’aportar-hi el teu granet de sorra i projectar-lo cap al futur. Això és el que nosaltres pretenem amb el Palau. “LA MÚSICA ENS EMOCIONA I, EN TANT QUE POETES, ÉS PART IMPORTANT DE LES NOSTRES VIDES” RENUNCIAR A RENUNCIAR “Que la passió se t’emporti. / Renuncia a renunciar”, acaba dient el text que Anna Gual i Jaume C. Pons Alorda han compost per al material de promoció d’aquesta temporada del Palau de la Música. Més enllà d’aquests versos, enregistrats en vídeo i impresos al llibre que recull l’activitat dels propers mesos, els dos poetes ja estan treballant amb l’equip de la institució per dissenyar altres propostes, per a moltes de les quals tan sols falta determinar una data. Així, a més de xerrades, recitals i la lletra de la cançó que serà musicada per un dels compositors residents i estrenada al Concert de Sant Esteve, Gual i Pons Alorda també protagonitzaran visites guiades poètiques a l’edifici i fins i tot un cap de setmana musical i gastronòmic al Penedès per a tots els públics. Pel que fa al cicle Lletraferits de l’Hivernacle, que vincula concerts amb obres literàries, s’hi parlarà de títols com El Crist de nou crucificat o L’última temptació de Crist del grec Nikos Kazantzakis –en relació amb la Passió segons sant Mateu de Bach– o bé T’agrada Brahms? de Françoise Sagan, ja que el Palau acollirà la integral de les Simfonies del compositor alemany. 69 ACTUALITAT INAUGURAT L’ESPAI PALAU El Palau de la Música ha incorporat a les seves instal·lacions l’Espai Palau, unes dependències situades al carrer d’Ortigosa. L’Orfeó Català i els cors de l’Escola Coral ja n’han estrenat palau de la música la sala gran, a més de la qual hi ha diverses aules i un pati exterior privat. Aquests espais –reformats recentment– acolliran assajos i classes de llenguatge musical i cant, i tenen múltiples possibilitats per a col·laboradors, institucions i empreses que puguin estar interessades a llogar-los. ÈXIT DE LES AUDICIONS A NOUS CANTAIRES DE L’ORFEÓ CATALÀ Una quinzena de nous cantaires s’incorporaran al Cor Petits, mentre que vuit passaran de l’etapa infantil a la jove –que inclou el Cor Jove i el Cor de Noies. Set cantaires –cinc del Cor Jove i dues del Cor de Noies– deixaran aquestes formacions per incorporar-se a l’Orfeó Català. ES COMPLETA LA RESTAURACIÓ DEL SOSTRE DE LA SALA DE CONCERTS Els treballs de neteja i restauració de la part del sostre corresponent a l’escenari –on també es va restaurar el grup escultòric el maig del 2020 aprofitant el tancament de la sala per la pandèmia– s’han reprès aquest estiu per actuar a la resta de la superfície. La reforma, subvencionada pel Departament de Cultura de la Generalitat a través d’un fons FEDER, també ha inclòs la substitució dels mecanismes interns de la graderia de l’escenari. ‘CARMINA BURANA’, albert serra L’ASSOCIACIÓ ORFEÓ CATALÀ A PALAU DIGITAL CELEBRA LA SEVA ASSEMBLEA GENERAL L’enregistrament de Carmina Burana de Carl Orff a càrrec dels cantaires de Palau Vincles ja és a Palau Digital. La producció, en la qual van participar més de 370 nens i nenes de 28 corals, es va estrenar el 28 de març i combina una actuació presencial al Palau de la Música amb gravacions efectuades en altres espais. D’altra banda, la plataforma s’ha renovat de manera important per mantenir i ampliar l’oferta de continguts digitals especialitzats amb noves funcions, com per exemple una nova línia de podcasts. Va tenir lloc el 29 de juny passat al Petit Palau, i s’hi van ratificar els nomenaments decidits per la Junta Directiva de què informàvem a l’últim número d’aquesta Revista. També es van aprovar la memòria, l’informe de gestió i els comptes de l’entitat, així com la modificació dels estatuts per tal d’introduir les comunicacions electròniques i la figura del Defensor del Soci i consolidar la presència a la Junta de representants de les formacions corals juvenils de l’Orfeó Català. L’Assemblea va incorporar un nou sistema de votació telemàtic per als socis que la van seguir des de casa. 70 • REVISTA MUSICAL CATALANA EL 17 D’OCTUBRE, DIA DE L’ANTIC CANTAIRE La setena edició d’aquest Dia tindrà lloc el 17 d’octubre, coincidint amb el concert final del projecte Xarxa Coral. Els cantaires que han format part de l’entitat al llarg dels anys es tornaran a sumar a les seves files i a les del Cor Tyrichae de Tortosa i el Cor Zóngora del Vendrell. Enguany, per motius de seguretat sanitària, però, no se celebrarà el tradicional dinar al Foyer del Palau. I GAUDEIX DE LA MILLOR INFORMACIÓ MUSICAL I DE DESCOMPTES EN CONCERTS 16€ PER UN ANY (PAPER) 8,99€ PER UN ANY (DIGITAL) Els subscriptors de la «Revista Musical Catalana» gaudeixen d’un 20 % de descompte en la compra de dues entrades per concert a les taquilles del Palau de la Música Catalana, als cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música de la temporada 2021-22: Palau Grans Veus, Bach, Piano, Cambra, Simfònics, Tardes, Cantates de Bach, Cicle Coral, Cicle Cor de Cambra del Palau, Concert de Sant Esteve, Intèrprets Catalans, Concerts Familiars, El Primer Palau, Orgue al Palau, Estiu al Palau, ECHO Rising Stars i ONCA. Més informació: www.revistamusical.cat/subscriu-te 71 Saint- EL COMPOSITOR SAËNS UN MÚSIC CONTRADICTORI “DE FET, NO SÓN NI BACH, NI BEETHOVEN, NI WAGNER ELS QUE ESTIMO, SINÓ L’ART. SOC UN ECLÈCTIC. POTSER ÉS UN GRAN DEFECTE, PERÒ M’ÉS IMPOSSIBLE CORREGIR-LO: HOM NO POT REFER LA SEVA NATURALESA. I D’ALTRA BANDA, M’APASSIONA LA LLIBERTAT.” FAMA I VIATGES Al principi dels anys setanta del segle XIX funda la Société Nationale de Musique, una institució destinada a difondre i promoure compositors francesos amb el lema Ars Gallica i que esdevindrà un vehicle poderós, però alhora també és el principal defensor a França d’autors germànics, com Wagner i Liszt. De fet, a imatge d’aquest darrer, és el primer francès a compondre poemes simfònics (Phaéton, Danse macabre) i demostra text Sergi Moreno-Lasalle • il·lustració Roger Pibernat un cop més un domini exquisit del llenguatge simfònic. Comença també a interessar-se en la l compositor francès Camille Saint-Saëns (1835-1921) és sovint emcomposició d’òperes, si bé els seus primers inprat com a paradigma del bon compositor, en el sentit del bon ofici tents no tenen èxit, fins a l’estrena de Samsó i que demostra en les estructures formals que crea o en el color tímbric Dalila, una obra al capdavall a mig camí entre que usa, com un bon artesà de la música que no arriba mai, tanmateix, l’oratori i l’òpera, l’exitosa estrena de la qual a a la sublimitat del geni. Una manca de risc que ha estat el principal Weimar, dirigida per Liszt, li proporcionà per fi argument dels seus detractors, que l’han considerat excessivament fama dins i fora de les fronteres franceses. Vaclàssic, populista o frívol. Amb tot, Saint-Saëns ledor principal de l’exotisha estat una figura clau, principal motor renovador de la múSAINT-SAËNS HA ESTAT me en la música, molt al sica francesa a la segona meitat del segle XIX i, contradictòrigust del moment, se li pot EL PRINCIPAL MOTOR retreure que conreà un ament, un innovador fidel a un constant llenguatge acadèmic. exotisme inventat, gens RENOVADOR DE LA ANYS DE CREIXEMENT etnològic, tot i que, deslliuMÚSICA FRANCESA A Com Mozart, amb qui sovint se’l compara, o Mendelssohn, rat del seu càrrec a la MaLA SEGONA MEITAT a qui tant admirava, Saint-Saëns fou un nen prodigi amb un deleine, seguirien anys de talent innat per al piano, que debutà com a intèrpret a la Sala constants viatges pels cinc DEL SEGLE XIX Pleyel amb deu anys d’edat. Les seves primeres composicions continents (ha estat un demostren també un domini absolut de les formes clàssiques, tot atrevint-se a dels compositors més viatgers de la història). Ell compondre en gèneres (concerts per a piano, música de cambra, etc.) mai conmateix es definia com a eclèctic, tot i que el seu reats a França fins aleshores, encasellada en l’òpera i la música religiosa. Rebé estil compositiu amb prou feines es desvia del per això els més grans elogis (Berlioz en digué que “Ho sap tot, només li falta camí fixat des dels primers anys, fins i tot en les inexperiència”) i com a virtuós organista aconseguí un dels llocs més rellevants seves obres més cèlebres i antagòniques: l’especde la capital francesa, l’orgue de la Madeleine, on figures insignes, com Liszt o tacular Tercera Simfonia, “Amb Orgue”, una obra Gounod, pelegrinaven per escoltar-lo. Una popularitat interpretativa que tanmaprodigiosa amb un gran nivell de perfecció forteix li impedia desenvolupar a pler la seva creativitat compositiva. mal i unitat temàtica, i El Carnaval dels animals, E 72 • REVISTA MUSICAL CATALANA COMENTARI DISCOGRÀFIC Pel seu bon ofici, per la seva obra ingent en qualsevol gènere i perquè es pot trobar gairebé tota en enregistrament sonor, Saint-Saëns és d’aquells autors que pot fer les delícies de qualsevol amant de la bona música. Imprescindibles serien els enregistraments simfònics de Barenboim (DG) o Dutoit (Decca) o els recopilatoris concertants d’EMI. També el segell low cost Naxos ha fet interessants aportacions en aquest sentit. 9 DE FEBRER CONCERT PER A VIOLONCEL NÚM. 3 AMB GABETTA I PAPPANO AL PALAU una suite burlesca que Saint-Saëns no autoritzà mai de publicar perquè considerava banal (l’havia compost com a sàtira pel tracte rebut a Viena) i que paradoxalment s’ha convertit en la seva obra més popular. Ironies de la vida... UN FINAL A CONTRACORRENT Amb el tombant de segle, les noves generacions “impressionistes” avorriren el seu academicisme i, com el seu amic i deixeble Fauré, depurà el seu estil... cap a un més gran classicisme. Abandonà els fastos simfònics i s’abocà a la composició de cambra (amb una tríada excel·lent de sonates per a vents escrites el darrer any de la seva vida) i coral, particularment d’obres religioses, essent com era fervent catòlic. Amb tot, no deixà d’interessar-se per nous horitzons: es considera Saint-Saëns, ja septuagenari, com el primer autor a fer una banda sonora sincronitzada de cinema. Una mostra més, al capdavall, de la universalitat d’aquest autor que va saber conrear amb gran mestria tots els gèneres de la música clàssica occidental. El segell anglès Hyperion li ha dedicat valuosos enregistraments de la música de cambra (amb el Nash Ensemble), la mélodie i els concerts. Un gran descobriment per als amants del piano serà la integral de cinc cedés publicada pel segell Grand Piano. Els coralistes no poden prescindir del Requiem i obres ‘a cappella’ del segell Chandos, i els amants de l’òpera trobaran Samsó i Dalila en múltiples i excel·lents binomis, de la categoria de King-Ludwig, Vickers-Gorr o Domingo-Obraztsova. Els operistes més inquiets gaudiran amb les recents aportacions de Palazzetto Bru Zane recuperant títols oblidats. 73 74 • REVISTA MUSICAL CATALANA ESCENARIS DEL MÓN WALT DISNEY CONCERT HALL WALT DISNEY MAGIC HALL QUÈ PASSA QUAN S’APLICA LA FANTASIA DELS DIBUIXOS ANIMATS A UN DELS TEMPLES MÉS INNOVADORS DEL MÓN EN MATÈRIA DE MÚSICA CLÀSSICA? AQUESTA ÉS LA MÀGIA QUE FA DEL WALT DISNEY CONCERT HALL I LA PHIL, COM ES CONEIX LA LOS ANGELES PHILHARMONIC, UN DUET DE PEL·LÍCULA. LITERALMENT PARLANT. autor Marc Timón 1 adam latham S urto de l’Amante, després de degustar la millor pizza del món: la Pera Candita. Una pizza de pera, ceba caramel·litzada, espinacs, formatge de cabra i pernil, de nom i cognom italià, elabo­ rada per mans mexicanes en un restaurant d’apassionat nom castellà al cor d’una de les ciu­ tats més emblemàtiques dels Estats Units. Això és Los Angeles, una gran Pera Candita, feta de l’exotisme de desenes de cultures seduïdes pel somni americà. Continuo caminant pel Downtown, l’única part de la ciutat que no té ni palmeres ni vegetació pels carrers. Passant per South Hill m’aturo a fer un vinet a The Perch, un rooftop preciós des d’on hom pot albirar com aquest Downtown novaiorqueja amb llum pròpia, ple de gratacels que formen el centre eco­ nòmic de la ciutat. Faig tard, com sempre, i per no perdre’m el concert decideixo retallar camí travessant el Grand Cen­ tral Market, abarrotat de parades pintoresques i de neons que evoquen la distopia d’un Blade Runner passat per la fregi­ dora. Finalment, travesso la Grand Avenue i m’apareix impo­ nent, majestàtic i somiador, el Walt Disney Concert Hall, dis­ senyat per Frank Gehry, una de les flamants cases de la música de Los Angeles, veïna de l’òpera del Dorothy Chand­ ler Pavilion i de l’art contemporani de The Broad. 2 75 “Vaig pensar que així no aniríem enlloc; però Un total de 12.500 peces d’acer de color com més pràctic esdevenia el disseny per a mi, gris de mudar de nit d’estiu li confereixen més avorrit era per a ell. Per sort, al final vam una fisonomia ondulada, sinuosa i metàl· trobar una proposta creativa i viable musilica que clama la fantasia cinematogràfica calment”, diu Rosales. de qui porta el nom. Per a qui no l’hagi vist, I és que Gehry tenia molt clara aquesta té una forta semblança amb el Museu Gug­ voluntat de fantasia que conceptualment genheim de Bilbao, tot i que, si bé aquest va s’iniciava el 1987 quan Lillian Disney va fer ser construït abans, els plànols del Walt Dis­ una donació de 50 milions de dòlars per ney Concert Hall són anteriors. construir una sala de concerts com a tribut a La màgia arquitectònica, però, no només la devoció que Walt Disney sempre va sentir es limita a la cara externa. Un inimaginable orgue fet de tubs de cur­ per les arts i per la ciutat. vatures vertiginoses, tal­ EL WALT DISNEY CONCERT El cost final d’aquesta ment troncs de palmeres HALL CORONA AMB GENI obra magna va ser de 274 o tiges selvàtiques ge­ EL COSMOPOLITISME DEL milions de dòlars i l’edifi­ gants, corona la sala sim­ ci es va inaugurar el 24 DOWNTOWN d’octubre de 2003, dia en fònica com a gran cirere­ què crítics, músics i públic van poder pa­ ta del conjunt. L’expert en orgues Manuel lesar-ne l’exquisida acústica. Tot i ser verita­ Rosales, a qui es va encomanar la tasca de blement admirable i tot i que podríem estar fer de consultor en el disseny de l’instru­ dies parlant de psicoacústica, sales com el ment, explica en una entrevista amb Timot­ Symphony Hall de Birmingham, per al meu hy Mangan com Gehry va fer-li una propos­ gust, assoleixen una subtilesa encara més ta totalment surrealista, amb tubs mirant única en aquest aspecte. cap per avall, que en feia inviable el so. LA CULTURA DE L’ESPECTACLE La primera vegada que vaig poder gaudir d’un concert en directe al Walt Disney Concert Hall amb LA Phil, dirigida per Esa-Pekka Salonen, va ser ara fa tretze anys, en el meu primer viatge a Los Angeles. Just encara sobre l’última ressonància d’aquell meravellós Ocell de foc 76 • REVISTA MUSICAL CATALANA de Stravinsky, excels caramel d’una acústica privilegiada, un personatge cridà sonorament “Oh, yeah!” des del públic, sense cap mena de pudor i amb l’entusiasme de qui canta un gol del Barça o de qui acaba de sentir el Viva la vida de Coldplay en directe en un estadi amb seixanta mil persones. Allà vaig percebre per primera vegada aquest amor i aquest talent que tenen els nord-americans per la cultura de l’espectacle que, aplicats al món de la música clàssica, donen com a resultat una orquestra i una sala de concerts de dibuixos animats. craig matthew 2 1 El Walt Disney Concert Hall va catalitzar la recuperació social i artística del Downtown de Los Angeles. 2 La llista inicial de vuitanta arquitectes aspirants a dissenyar el Walt Disney Concert Hall es va anar reduint fins a arribar a quatre finalistes. Frank Gehry va ser l’arquitecte triat per desenvolupar el projecte. 3 Dos aspectes de la sala destaquen particularment: l’acústica, dissenyada per Yasuhisa Toyota, i l’orgue, creat per Manuel J. Rosales a partir del disseny inicial de Frank Gehry. 4 La dibuixant Lillian Disney va fer la primera aportació econòmica a l’auditori en memòria del seu marit, Walt Disney, molt vinculat a la ciutat de Los Angeles. 5 El Walt Disney Concert Hall és la seu de la Los Angeles Philharmonic, dirigida des de la temporada 2009 -10 per Gustavo Dudamel. CALIDESA I HARMONIA La sala principal, feta de fusta clara, lí­ nies arrodonides i besada per una llum estudiadament càlida, defuig qualsevol de les severitats que tantes vegades en el món de la música clàssica creen una bar­ rera insalvable entre músics i públic. Ben al contrari: 2.265 seients envolten de ma­ nera afable l’escenari, sempre proper, per més lluny que estigui la localitat, en un dels encerts més grans, més enllà de l’em­ bolcall exterior. El lobby de l’edifici se­ gueix els mateixos ideals, transparent, ple de llum, com si volgués ser la sala d’es­ tar de la ciutat. Amb gran habilitat, diver­ sos dels racons arrodonits de l’edifici GUSTAVO DUDAMEL, DIRECTOR DE LA PHIL dustin downing La temporada 2009-10 començava una nova etapa per a la Los Angeles Philharmonic, amb la direcció musical i artística del veneçolà Gustavo Dudamel. L’edat del nou director, vint-i-vuit anys, era sorprenent, com ho era la seva trajectòria: el 2004 havia guanyat el primer Concurs de Direcció Gustav Mahler; el 2005 havia debutat als Proms de Londres i als Estats Units (precisament amb LA Phil) i 5 el 2007 havia debutat amb la Wiener Philharmoniker. El contracte inicial era per cinc anys, però ara com ara Gustavo Dudamel hi és indiscutible; en paraules del «New York Times», el director ha fet de LA Phil “l’orquestra més important d’Amèrica. Punt”. Dudamel visita sovint Catalunya des del seu debut al Palau de la Música Catalana l’octubre del 2008; una de les seves fites va ser la direcció de la integral de les Simfonies de Beethoven amb l’Orquesta Sinfónica Simón Bolívar el març del 2017. El director va debutar al Gran Teatre del Liceu l’octubre del 2020 amb Il trovatore i hi va tornar el març del 2021 amb una altra òpera de Verdi, Otello. Va ser uns dies abans que s’anunciés que seria el nou director musical de l’Opéra de París a partir d’aquesta temporada 2021-22. len weissman dustin downing 3 4 s’aprofiten, sovint, com a petites i informals saletes de concerts complementàries que n’en­ riqueixen la programació. Finalment, a l’exte­ rior podem gaudir d’un jardí harmònicament integrat als plafons metàl·lics que dibuixen la fisiologia característica de l’indret. De la con­ nexió personal entre Frank Gehry i Lillian Dis­ ney, en nasqué una font immensa en forma de rosa feta amb porcellana blava de Delft, home­ natge a qui havia fet possible iniciar el projecte amb la seva quantiosa donació. LA LLAR DE LA PHIL Totes aquestes genialitats arquitectòniques agafen el màxim sentit quan esdevenen la llar de Los Angeles Philharmonic, actualment capi­ tanejada pel magnetisme innegable de Gustavo Dudamel. Fundada el 1919 per William An­ drews Clark, milionari amant de les arts i violi­ nista aficionat, LA Phil ha comptat no només amb grandíssims directors d’orquestra, sinó amb personalitats brillants i carismàtiques, com les de Zubin Mehta, André Previn o EsaPekka Salonen, les quals l’han convertit en una formació musical que vibra a un nivell particu­ lar. És per això que a una orquestra d’aquestes condicions li calia un santuari diferent, ple de màgia i fantasia, a la ciutat de l’entreteniment per excel·lència. Aquest temple és el Walt Dis­ ney Concert Hall, que corona amb geni el cos­ mopolitisme creixent del Downtown LA, una zona on fa només un parell de dècades es vivi­ en tirotejos periòdics i sòrdids i que, poc temps després, un cop realitzat un intens i conscient rentat de cara, encarna l’epicentre cultural de Los Angeles. 77 CATALUNYA MÚSICA VEUS JOVES PER PARLAR DE CLÀSSICA: LA PROPOSTA DE ROSA MARIA BARTROLI Les noves generacions de músics professionals prenen la paraula a Catalunya Música amb dues propostes fresques i desenfadades, Molt personal i Músiques empoderades, una renovadora aposta per oferir una aproximació diferent al gènere. D text Ana María Dávila escobrir quins són els compositors favorits d’un jove intèrpret. O quines músiques escoltava quan era petit. O simplement, per què aquesta peça i no una altra és l’obra que l’acompanya a la seva vida. Qüestions de vegades íntimes i privades, però que ells i elles comparteixen amb l’audiència al llarg d’una setmana al Molt personal, un nou programa de Catalunya Música que es va començar a emetre el mes de març passat i que aquest setembre retorna en la seva segona temporada. Concebut i conduït per la periodista i filòloga Rosa Maria Bartroli, l’espai, que es pot escoltar de dilluns a divendres, aposta per desvelar la particular banda sonora dels músics catalans a través d’una playlist de vint-i-cinc temes –cinc per dia– que cadascun dels convidats presenta i comenta. De moment, a la temporada de debut, 1 pel Molt personal van passar artistes com la flautista Elisabeth Franch, el compositor Joan Magrané, les sopranos Sara Blanch i Marta Mathéu, la pianista Alba Ventura, el pianista Carles Marigó, el clavecinista Dani Espasa o el quartet de saxos Kebyart Ensemble. Tos ells van obrir, de bat a bat, una finestra al seu món interior, tot fent possible que l’espectador descobrís els seus secrets musicals més ben guardats. “ELS CONVIDATS 78 • REVISTA MUSICAL CATALANA catalunya música estils. La qüestió és que els convidats estiguin còmodes i es trobin amb llibertat absoluta per escollir i comentar les músiques que d’alguna manera els han influït o que tenen un significat especial per a ells”, afegeix la presentadora, que considera que la proposta “dona molt de joc, perquè permet que cadascú parli de coses molt diverses”. Amb una selecció de convidats joves, “però que ja tenen una carrera consolidada i que van per escenaris de tot el món”, Bartroli pràcticament només intervé el primer dia per presentar l’artista. “L’objectiu del programa és anar més enllà de la figura que veiem als escenaris i, mitjançant les obres que comenten, que quedi reflectit com són ells, com és la seva personalitat. Naturalment, hi ha gent que fa una explicació més personal i d’altres que fan un comentari des d’un punt de vista més professional, però sempre tots acaben explicant les seves anècdotes. I això és el que li dona la gràcia, al programa”, assegura. Amb aquest format relaxat i desenfadat, Bartroli aposta perquè el Molt personal “no sigui només un programa de gent entesa” i que també pugui arribar a una audiència més àmplia. “El programa connecta molt bé amb els aficionats a la música, perquè aquestes acurades playlists els permeten descobrir versions o fins i tot músiques que desconeixien, però d’altra banda també té un punt de popularitat perquè fa possible la descoberta d’un artista per part de la gent que no PRESENTEN LES MÚSIQUES MÚSICA AMB LLIBERTAT ABSOLUTA està massa ficada en aquest món. De fet, considero que QUE TENEN UN SIGNIFICAT és un programa que perfectament podria passar a una “Els motius de la tria són absolutament personals i ESPECIAL PER A ELLS” diversos, i la manera de presentar els temes també. emissora d’informació general”, afirma la periodista. Hi ha qui se’ls organitza per gèneres, d’altres van Amb una llarguíssima trajectòria a Catalunya Ràseguint diferents etapes de la seva vida i fins i tot va haver-hi un convidio, Rosa Maria Bartroli ha engegat ara una nova etapa professional dat que va fer servir una llista alfabètica”, explica Rosa Maria Bartroli. a Catalunya Música plena d’idees renovadores. “Jo mateixa soc molt “Nosaltres només demanem que el gruix de la selecció estigui centrat aficionada a la música i la meva intenció era parlar de música però des en la música clàssica, tot i que també poden haver-hi músiques d’altres d’un format diferent, amb l’objectiu d’apropar-nos a nous públics”. TERTÚLIA JOVE I EN CLAU FEMENINA 2 Els convidats a la primera temporada de Molt personal van ser músics joves, però que ja tenen una carrera consolidada. Entre ells hi ha la soprano Sara Blanch, 3 el pianista de jazz Lluís Coloma, 4 el pianista clàssic Carles Marigó 5 i la flautista Elisabeth Franch. igor cortadellas 3 marc ribera 4 michal novak 2 el visor 1 Rosa Maria Bartroli presenta dues de les novetats incorporades a la graella de Catalunya Música la temporada 2020-21: Molt personal i Músiques empoderades. 5 Fruit d’aquesta iniciativa és també un altre espai que va debutar el desembre passat, en horari de diumenge, Músiques empoderades. Una tertúlia jove i en clau femenina que té com a protagonistes Mar Medinyà, historiadora de l’art i musicòloga; Marina Sala, violinista, i Ofèlia Carbonell, violoncel·lista, a més de la mateixa Bartroli. “És una tertúlia sobre música clàssica feta per dones, per veus femenines joves que resulten difícils d’escoltar, però que coneixen molt bé el món de la música”, explica la periodista. Des de la seva posada en marxa, les quatre tertulianes han abordat i debatut temes tan suggeridors com: per què, de la música clàssica, en diem clàssica?, per què es programen sempre les mateixes obres?, ¿té sentit la crítica musical a l’època dels tuits i les xarxes socials?, ¿es pot viure de la clàssica?, i per descomptat, un tema de plena actualitat, dones i clàssica: ¿la paritat és una missió impossible? “Busquem combinar temes que afecten directament els artistes amb d’altres relacionats amb el món de la música en general. I també hi ha un tercer apartat, que surt habitualment, que fa referència al paper de les dones en el món de la clàssica. A més, cada programa s’acompanya amb una selecció d’una dotzena de peces musicals, que les tertulianes proposen en funció del tema que s’està debatent”, comenta Rosa Maria Bartroli. “Crec sincerament que aquests formats són necessaris, que calen “CALEN PLANTEJAMENTS plantejaments nous al voltant NOUS AL VOLTANT DE LA de la música. És important fer-se MÚSICA I DEIXAR PARLAR preguntes i deixar parlar els joves, perquè les seves idees són també les ELS JOVES” de molta altra gent”, opina la periodista. “Tenim un país amb músics tan potents!, i cal donar-los a conèixer. Personalment, a més, estic molt agraïda d’aquestes dues experiències de les quals estic aprenent moltíssim. Són dos programes que et permeten fer una immersió profunda en el món de la música i alhora descobrir coses i fer-te preguntes que potser no t’hauries fet mai. I tot això és molt important”, conclou la presentadora. DE LES ONES A LES XARXES Tant Molt personal com Músiques empoderades van néixer amb el propòsit de circular per les xarxes socials i l’objectiu d’interactuar amb el públic. Al Twitter de l’un i l’altre –@MoltPersonal_CM i @Empoderades_CM– es poden resseguir els continguts d’ambdós programes. “Hi anem posant continguts tota la setmana i segons quins temes es tracten a la tertúlia, demanem al públic que ens deixi els seus comentaris i nosaltres els contestem. I al Molt personal sovint passa que els mateixos participants s’escriuen entre ells. Una vegada un convidat va escollir dins la seva playlist una obra d’un altre músic que també havia passat pel programa, i entre ells van estar intercanviant tuits”, comenta Rosa Maria Bartroli. Tots els programes es poden recuperar al web de Catalunya Música. 79 ACCENTS ANTIGA CLAROBSCUR “VESKO STAMBOLOV OFEREIX UNA VARIADA PALETA DE COLORS, ACCENT RÍTMIC I UN BELL LIRISME” Luces y sombras del Siglo de Oro. Homenaje a Miguel de Cervantes La Capella de Ministrers ha afegit al seu extensíssim catàleg discogràfic –ni més ni menys que una setantena de títols– aquest nou CD del seu propi segell, del qual el primer que s’ha de dir d’antuvi és que sintonitza plenament amb el que ha estat l’esperit de la formació al llarg de més de trenta anys de trajectòria conseqüent. El grup es manifesta en petit format –soprano, viola de gamba, arpa i guitarra barroca/tiorba– en una proposta força insòlita, car es basa en música a cavall del Renaixement i del Barroc, amb l’objectiu de retre homenatge musical a Miguel de Cervantes. Es tracta d’un recull que vincula el món literari de l’escriptor amb el món musical. Al llarg d’una vintena de composicions circulen obres de diversa naturalesa i format, de compositors de l’època referenciada, amb noms tan importants, entre d’altres, com Ruyz de Ribayaz, Timoneda, Luys de Narváez, Alonso Mudarra o Gaspar Sanz. En conjunt és una música de construcció senzilla, directa, amb un cert i clar deix popular molt gratificant. El format tan auster del petit grup d’intèrprets comporta que, en conjunt, resulti difícil d’encaixar al CD el caràcter gairebé enjogassat de moltes de les obres; les limitacions sonores del conjunt fins i tot a vegades menen a un cert context d’avorriment. En tot cas, aquesta realitat per fortuna és contrarestada en bona part per unes interpretacions modèliques de tots els membres del conjunt, amb esment especial –perquè, a més, el seu paper li permet lluir-se– de la soprano Delia Agúndez, d’una finor i sensibilitat notabilíssimes. Jaume Comellas MÚSICA A CAVALL DEL RENAIXEMENT I DEL BARROC PER RETRE HOMENATGE MUSICAL A MIGUEL DE CERVANTES. 80 • REVISTA MUSICAL CATALANA jordi torrell Música renaixentista i barroca espanyola. Capella de Ministrers. Director: Carles Magraner. CDM, 2021 PIANO VESKO STAMBOLOV ENS APROPA A LA MÚSICA PIANÍSTICA BÚLGARA Miniatures búlgares per a piano Obres de Nenov, Pipkov, Stoyanov, Goleminov i Vladigerov. Vesko Stambolov, piano. Columna Música, 2021 Després de cinc segles de domini otomà, Bulgària tornà a guanyar la seva sobirania i començà aleshores a crear un estil nacionalista. Potser per això o per no haver tingut una figura indiscutible com Bartók a Hongria, la seva música no ha tingut el reconeixement necessari. Ara tenim l’oportunitat de conèixer-la a partir d’obres breus de cinc compositors ben representatius de la segona generació búlgara, nascuts entre els anys 1899 i 1908. Una generació que es va formar a Europa i després va establir els principis de la música en aquest país. Dimítar Nenov obre l’àlbum amb la Dansa, de caràcter rítmic. L’obra sembla estar en deute amb els elements populars i alhora apropar-nos a la manera de tocar el gadulka o kadulka –un instrument de corda tradicional búlgar. La Suite búlgara, op. 2 de Lyubomir Pipkov traspua austeritat, però amb un llenguatge ja entroncat en el segle XX. Les Tres peces de Veselin Stoyanov estan imbuïdes d’una aroma oriental, a la vegada que properes a Debussy, amb un estil líric i una rica harmonia. I la música de Marin Goleminov –l’únic que no va ser pianista– sorgeix sovint com una estilització del folklore. Les Miniatures Shumen de Pancho Vladigerov –un dels noms més emblemàtics– són sis postals dedicades al seu fill i a la ciutat on va viure la infància. I tenen un encant i un caràcter propi. Santi Riu UNA BONA MANERA D’APROPAR-NOS I CONÈIXER LA MÚSICA BÚLGARA PER A PIANO EN LES MANS SENSIBLES I PLENES DE MUSICALITAT DE VESKO STAMBOLOV. IMPROVISACIÓ MARGARIDA ORFILA Obra pianística Isabel Fèlix, piano. Columna Música, 2020 Albert Ferrer Flamarich PRIMER ENREGISTRAMENT MUNDIAL DE L’OBRA DE LA COMPOSITORA MENORQUINA. “LA INTERPRETACIÓ DE LA SONATA DE CASALS ÉS CUROSA, DELICADA, APASSIONADA I AMB UNA INTIMITAT DIALOGANT ENTRE ELS DOS INTÈRPRETS QUE MOSTRA EL TREBALL PRECIOSISTA DAVANT EL GENI DEL MESTRE PAU CASALS” raphael blaselle En ocasió del 50è aniversari de la mort de la compositora menorquina Margarida Orfila (1889-1970), pionera del noucentisme musical, la pianista Isabel Fèlix va enregistrar aquest disc amb obres pertanyents als seus dos períodes creatius dividits pel silenci entre el 1912 i el 1929. D’aquest darrer any data l’Scherzo, op. 22, un exercici de bravura de textures denses amb un notable treball de la mà esquerra. I també les miniatures Petites semblances, op. 24 dedicades als seus fills, la cinquena de les quals presenta un caire jovial i de dansa. La primera, en canvi, s’assimila a un nocturn chopinià en la lliure expressió, calmada, elegant i tendra gràcies al fraseig cantable amb què Isabel Fèlix s’ajusta a la riquesa del romanticisme centreeuropeu i, en particular, hereu de Schumann predominant en aquesta suite. Del 1912 són dues obres premiades, el Primer temps d’una sonata, de sostingudes tensions lisztianes, i també, la Sonata: iniciada per un arabesc scarlattià, amb un fuga de ressonàncies bachianes com a culminació del segon moviment i que en l’últim presenta un caràcter d’improvisació en la figura d’efecte circular exposada amb gran lleugeresa i regularitat d’atacs amb què la pianista menorquina aconsegueix un legato divers i varietat tímbrica. Quelcom igualment perceptible en els Quatre estudis del 1933, la darrera obra composta per a piano, en què es combinen l’ambició artística amb el treball tècnic. En destaca el quart, “Tema i sis variacions”, que li valgueren un altre premi de composició que s’afegí als diversos assolits al llarg de la seva carrera, tal com explica la mateixa Isabel Fèlix en el llibret d’aquest primer enregistrament mundial. CAMBRA LA ‘SONATA PER A VIOLÍ I PIANO’ DE PAU CASALS TORNA A VEURE LA LLUM Miralls - Reflets Obres de Pau Casals, Philippe Gaubert, Joan Manén. Naaman Sluchin, violí; Eloy Orzaiz, piano. La Mà de Guido, 2020 La Sonata per a violí i piano de Pau Casals és una de les moltes joies del nostre patrimoni musical que ara ha tornat a veure la llum de la mà del violinista Naaman Sluchin i el pianista Eloy Orzaiz. La gestació d’aquest enregistrament neix arran de la coneixença a Suïssa d’ambdós intèrprets i quan el violinista li comenta que té una còpia d’aquesta Sonata de Pau Casals. Després de contactar amb Oriol Toldrà –gerent de l’Auditori Pau Casals– es va començar l’enregistrament d’aquesta Sonata que ara torna a veure la llum. La composició de la Sonata es va produir en el decurs d’ una trentena d’anys de la llarga trajectòria vital de Casals, el qual, recordem-ho, també era, com el seu germà Enric, violinista. L’apassionament romàntic que emana del primer moviment contrasta amb un segon en què l’atreviment harmònic i els contrastos rítmics obriran les portes a un tercer en què la melangia de l’exili inspira una música nostàlgica clarament marcada per un accent català. La interpretació de la Sonata de Casals és curosa, delicada, apassionada en els moments de més ímpetu i amb una intimitat dialogant entre els dos intèrprets que mostra el treball preciosista i diríem que reverent envers el geni del mestre Pau Casals. L’obra, que en principi tenia un quart moviment que va quedar inacabat, es completa a l’enregistrament amb la Sonate pour violon et piano del reconegut flautista Philippe Gaubert dedicada a Thibaud i Cortot i que a més de mantenir una gran relació amb Casals és un reflex de l’ambient musical que es vivia a París les primeres dècades del segle XX. Delicadíssima i preciosista interpretació d’Orzaiz i Sluchin abans d’endinsar-se al bellíssim i romàntic Caprice 3, op. A-33, “Catalan” de Joan Manén. Lluís Trullén UN ENREGISTRAMENT PER REDESCOBRIR AQUESTA SENSACIONAL SONATA DE CASALS PER UNS INTÈRPRETS QUE HAN MOSTRAT UN APROFUNDIMENT ABSOLUT EN TOTES LES OBRES. 81 ACCENTS CAMBRA EL RECORD DE DOS GRANS MESTRES Integral de les Sonates per a violí i piano de Brahms EL COMPOSITOR GERARD PASTOR ÉS L’AUTOR DE LES OBRES ENREGISTRADES CAMBRA FEMINA FEMINAE Obres de Gerard Pastor Marta Urzaiz, clarinet; Gerard Pastor, piano. Microscopi, 2020 La música del compositor i pianista Gerard Pastor cerca un retorn al passat defugint un llenguatge marcadament contemporani, amb noves exploracions sonores dels instruments, harmonies complexes o creació de textures punyents. La inspiració melòdica de les seves obres té ressons de les harmonies de Debussy, d’una rítmica molt precisa sobre estructures molt ben perfilades o inclús d’un melodisme netament tonal i d’audició agradable. Amb aquesta premissa compositiva, la música que recull aquest enregistrament interpretat per la clarinetista Marta Urzaiz i pel propi Gerard Pastor presenta dues obres, Femina feminae i Danses imaginàries, estructurades respectivament en vuit i quatre apartats en què l’expressivitat, les harmonies curosament dibuixades amb delicats arpegis i amb contrapunts rítmics molt coloristes són la base per endinsar-nos en sensacions expressives com el misteri, la sensualitat, el refinament. La música és delicadament interpretada per Marta Urzaiz, que expressa amb una curosa expressivitat moments com Passeig a la vora del mar o la música de marcat ressò francès Bergère nue couchèe (Pastora nua ajaguda), de clars i onírics ressons impressionistes. Una música que no defuig el virtuosisme, com “El somni”, o un marcat accent rítmic, com “Battery Park”, bo i confegint un quadre de peces breus i incisives integrant els vuit apartats de Femina feminae. A les Danses imaginàries –tardor, hivern, primavera i estiu–, la concisió i aquest bon gust per la recerca melòdica es compagina amb una profusió de la rítmica que el piano de Gerard Pastor inclou amb molta plasticitat a les danses de primavera. Un enregistrament d’una música que defuig els cànons avantguardistes per apropar-nos a melodies i combinacions harmòniques molt pròpies dels inicis del segle XX. Lluís Trullén LA INSPIRACIÓ MELÒDICA DE LES SEVES OBRES TÉ RESSONS DE LES HARMONIES DE DEBUSSY, D’UNA RÍTMICA MOLT PRECISA SOBRE ESTRUCTURES MOLT BEN PERFILADES O INCLÚS D’UN MELODISME NETAMENT TONAL I D’AUDICIÓ AGRADABLE. 82 • REVISTA MUSICAL CATALANA raúl guillamón Gonçal Comellas, violí; Miquel Farré, piano. La Mà de Guido, 2021 Generacions de músics catalans s’han format tenint com a referents dos dels grans intèrprets que ha donat el nostre país: Gonçal Comellas i Miquel Farré. Ara La Mà de Guido ens ofereix aquest enregistrament històric, que aplega ambdós intèrprets en un concert enregistrat en directe al Teatre Principal de Vilanova i la Geltrú el 7 de juliol de 1987, remasteritzat als Estudis Moraleda. Tot i que l’equilibri entre ambdós instruments remarca més el piano, el so està molt aconseguit i ens aporta un petit tresor de la nostra història musical en plena maduresa dels intèrprets. La música de Brahms és un corpus realment impressionant i les tres Sonates per a violí i piano són obra d’un compositor madur. Les interpretacions estan imbuïdes de malenconia, poesia i una sonoritat única, que sens dubte és un dels seus segells propis. Comellas obté un so tan bell com captivador, vibrant, ple de personalitat, força interior i delicadesa, tot obtenint una gran varietat de matisos del seu Guarnerius de Màntua. El lirisme i l’apassionament ens acompanyen en un CD ple d’emoció i intensitat expressiva. Miquel Farré és el soci ideal per a aquest projecte, amb un so personal i ple de sensibilitat. Un pianista que cerca el refinament, l’elegància i la intensitat a parts iguals. La serenor amb què obren la Sonata op. 78 no està exempta de temperament i bon diàleg, en una lectura de fraseig flexible i imbuïda de bellesa i emotivitat. L’Opus 100 ens apropa més al romanticisme amb una lectura plena d’intensitat i lirisme, abans de passar a un Opus 108 ple d’efusivitat en el fraseig, el virtuosisme i l’emoció. El duet es clou a mode de propina amb un prodigiós “Adagio” d’aquesta darrera obra. Santi Riu IMPRESCINDIBLE PER REVIURE LA MADURESA DE DOS DELS MÉS GRANS INTÈRPRETS CATALANS EN VERSIONS PLENES D’INTENSITAT, COMPLICITAT I POESIA. Palau de la Música Catalana Temporada 2021–2022 Celebrem la vida! Palau 100 Concert per a violí de Brahms amb Kavakos, Simfònica de la Ràdio de Berlín & Jurowski Quatre últimes cançons de Strauss amb Davidsen, Filharmònica de Bergen & Gardner L’enfance du Christ de Berlioz amb John Eliot Gardiner Simfonia Tità de Mahler amb Filharmònica de La Scala & Chailly Gabetta, Accademia Nazionale di Santa Cecilia & Pappano Concert per a piano núm. 2 de Chopin amb Pires, Simfònica Gulbenkian & Shimono Orfeó Català, OBC & Helsing Dueñas, Deutsche K. Bremen & De la Parra La consagració de la primavera de Stravinsky amb Faust, Les Siècles & Roth Benedetti, Philharmonia Orchestra & Rouvali Integral de Simfonies de Brahms amb Simfònica de la Ràdio de Suècia & Harding Missa de Glòria de Puccini amb Orfeó Català, Filharmònica de Luxemburg & Gimeno Abona’t a Palau 100 a partir de 295 euros. Més informació i venda d’entrades i abonaments a www.palaumusica.cat English Baroque Soloists, Monteverdi Choir & Gardiner Amb la col·laboració de: 83 ANTIGA SUPER LAMENTATIONES Cristóbal de Morales. Super Lamenta­ tiones Hieremiae Prophetae xavier gil Capella de Ministrers. Direcció: Carles Magraner. CDM, 2020 PIANO ‘LES SET ÚLTIMES PARAULES DE CRIST A LA CREU’ Joseph Haydn Roger Illa, piano. Audiovisuals de Sarrià, 2021 El Divendres Sant d’enguany el pianista Roger Illa va publicar el seu primer treball discogràfic interpretant Les set últimes paraules de Crist a la creu de Haydn amb el piano de taula original Érard & Frères (París, 1805), enregistrament que ve acompanyat per les notes sàvies al llibret del CD escrites pel jesuïta i teòleg Xavier Melloni i per Rubén López Cano. Malgrat la transcendència de l’obra, Les set últimes paraules és una obra que va fascinar des de petit l’intèrpret del CD, tant amb les versions amb orquestra com amb la de quartet de corda, fins que va descobrir l’edició per a aquest tipus de teclat, que ha esdevingut especialitat d’aquest manresà nascut l’any 1985 i que després de formar-se a l’ESMUC i amb un màster de musicologia per la UAB ja ha ofert concerts tant per Europa com als Estats Units. De la versió de Roger Illa destaca la serenitat i una introspecció curosa que assoleix en el seguit d’adagios que integren una obra que cal recordar que va ser encarregada per la catedral de Cadis, que produïa anualment un oratori per Quaresma i que en aquest cas s’havia de tractar d’una sèrie de composicions que s’intercalessin entre cadascuna de les conegudes set paraules de Crist a la creu que eren pronunciades pel bisbe el Divendres Sant. Música que és pura orfebreria quant al detallisme, tensió continguda i que assoleix una transcendència que Roger Illa ha copsat per manifestar en una interpretació de la qual destacaríem el bon gust i la serenor reflexiva i mística que transmet. La sonoritat particular del piano de taula Érard –Illa és un gran coneixedor dels instruments històrics– ajuda a dotar d’una poètica intimista aquesta música meravellosa llegada per Haydn. Lluís Trullén MÚSICA QUE ÉS PURA ORFEBRERIA; LA INTERPRETACIÓ DE ROGER ILLA TRANSMET SERENOR REFLEXIVA I MÍSTICA. 84 • REVISTA MUSICAL CATALANA Enregistrat els dies 24 i 25 de maig a l’església de l’Escolania de la Verge dels Desemparats de València, la Capella de Ministrers que dirigeix Carles Magraner ha afrontat en la seva seixantena gravació una obra magna. Aquest enregistrament de les Super Lamentationes Hieremiae Prophetae de Cristóbal de Morales, el considerem imprescindible per a tots els amants de la música de l’escola polifonista espanyola del XVI i cal considerar-lo una de les propostes discogràfiques més interessants aparegudes els darrers mesos a nivell internacional. Magraner i la Capella de Ministrers han recuperat de manera admirable aquest patrimoni musical centrat en les sis obres de Cristóbal de Morales que van ser escrites per Dijous, Divendres i Dissabte Sant i en què, tal com es feia a la Reial Capella de Carles V, la polifonia vocal venia reforçada per un acompanyament instrumental amb les sonoritats de les violes i violes de mà. Amb una imatge impactant a la portada de l’enregistrament, amb el Compianto sul Cristo Morto de Niccolò dell’Arca, la punyent polifonia, la meravellosa textura i un assemblatge vocal aconseguit en la interpretació eleven aquesta música de Morales a la seva justa dimensió, és a dir, a l’alçada de la sublim polifonia que Tomás Luis de Victoria va assolir en el seu Officium Hebdomandae Sanctae. La varietat de versions conservades d’aquestes lliçons de tenebres de Morales resulta tan nombrosa com problemàtica d’estudiar, ja que hi ha hagut molta distorsió, tant en les fonts impreses com manuscrites, tal com se’ns explica en unes notes excel·lents adjuntes al programa, signades per l’investigador Manuel del Sol. El resultat: un treball musicològic impecable i una interpretació d’aquesta obra polifònica d’una bellesa i intensitat captivadores. Lluís Trullén IMPRESCINDIBLE PER A TOTS ELS AMANTS DE LA MÚSICA DE L’ESCOLA POLIFONISTA ESPANYOLA DEL XVI. “ÉS UNA PORTA A LA MEVA IMAGINACIÓ. PER AIXÒ ÉS NORMAL. I PER AIXÒ ÉS UNIVERSAL” CAMBRA SONATA LUNATICA Sonates de Beethoven Lina Tur Bonet, violí; Aurelia Visovan, fortepiano. El criteri de la tria de les obres que han d’integrar una determinada producció discogràfica a vegades constitueix un misteri, oimés quan els seus ideòlegs sovint tampoc no són capaços d’explicar-ho amb convicció. Aquest és el cas d’aquest CD que aplega dues Sonates per a violí i piano de Beethoven de característiques i d’històries no solament dissemblants, sinó fins i tot contraposades. La Sonata número 9, opus 47, també coneguda com “Kreutzer” representa el cim beethovenià d’aquesta forma; altrament, la Número 10, opus 96, ha deixat molt menys rastre al conjunt de la producció del compositor. Tot en la primera és expressió del geni explosiu de Beethoven, una obra rupturista i que va portar aquesta figura al seu soli creatiu. Tanmateix, l’Opus 96, escrita deu anys més tard, ben al contrari és presidida per un lirisme lleuger, constructivament senzill, una mena de retorn a una normalitat formal, un adeu serè i líric. Aquest contrast tan radical es podria considerar intencionat i en certa mesura atorga un cert al·licient particular al CD. És una mena de pont si més no curiós, deixant de banda que musicalment hi ha una distància d’interès manifesta entre les dues ribes. Dues intèrprets excel·lents han anat més enllà d’oferir un CD més, tot intentant aportar una certa visió renovadora començant per la tria del pianoforte; són, per tant, versions amb ànim de fer un pas endavant en una concepció que en el cas de la Kreutzer podria caure en la rutina i en el de la segona apareix com una mena de descoberta; l’alta qualitat de les intèrprets salva definitivament la iniciativa. Jaume Comellas EL CONTRAST RADICAL ENTRE LES DUES OBRES ES PODRIA CONSIDERAR INTENCIONAT I ATORGA UN CERT AL·LICIENT PARTICULAR AL CD. igor studio Passacaille, 2020 JAZZ DEBUT MERAVELLÓS Universo normal Obres de Lucia Fumero. Lucia Fumero, piano i veu; Martin Leiton, contrabaix; Juan Rodríguez Berbín, bateria; Rita Payés, Eva Fernández i Magalí Datzira, veus. Seed Music, 2020 Lucia Fumero presenta el seu àlbum de debut com a pianista, cantant i compositora en l’estrena de la línia “Seed Jazz” de la discogràfica Seed Music. Edició preciosa, en la qual es troba a faltar més informació del projecte. Universo normal parla de tot allò que envolta i preocupa Fumero: “És una porta a la meva imaginació. Per això és normal. I per això és universal. És un concepte que alhora que inspira màgia, quelcom enorme com és l’univers, es concentra en allò molt bàsic, d’arrels, com la música folklòrica”. La velocitat, el pes de les responsabilitats o els lligams emocionals són alguns dels seus temes. Fumero, formada en música clàssica, jazz i músiques llatines, incorpora elements de totes aquestes influències a les seves composicions. L’acompanyen una base contrastada i amb amplitud de recursos –Martin Leiton al contrabaix i Juan Rodríguez Berbín a la bateria– i les veus emergents de Rita Payés, Eva Fernández i Magalí Datzira, amb les quals dona una personalitat pròpia i deliciosa a la superfície de les seves cançons. La música de Fumero parteix d’un pianisme afilat, rítmicament molt actiu i sòlid, brillant en els aguts, en els quals perfila, amb un atac net i ben definit, melodies que es desenvolupen amb molt d’interès, sempre allunyades dels excessos virtuosístics. Les seves cançons sovint es fonamenten en patrons rítmics-melòdics intensos sobre els quals fa volar el seu cant, que troba tant en el piano com en la veu. La base intensifica el sentit rítmic de les composicions portant-les fins a terrenys llatins i afrollatins a través de l’ús de ritmes i timbres característics. I tots tres junts perfilen amb delicadesa els diferents plans sonors, que encaixen i es contraposen en delicioses polirítmies i un control cuidat de les dinàmiques. Fumero ens fa viatjar fins a un univers tendre, enèrgic i íntim en el qual s’equilibren amb sentit jazz, cançó d’autor i elements folklòrics, liderats per una personalitat musical enlluernadora. Miquel Gené PRIMERA REFERÈNCIA D’UNA VEU QUE CONVÉ SEGUIR AMB ATENCIÓ. 85 ACCENTS ESCENA DEL BALLET ARIEL, COMPOST PER ROBERT GERHARD EL 1936 I ESTRENAT EL GENER DE 2011 EN UNA PRODUCCIÓ DELS AMICS DE LA MÚSICA DE VALLS ANTIGA MÚSICA SACRA Escrivint en un llenguatge prosaic podríem afirmar que el compositor mallorquí Antoni Lliteres el darrer quart de segle ha escalat posicions en l’informal i impossible rànquing de figures de la creació musical barroca hispànica. És un músic que ha estat revalorat justificadament i la seva obra és objecte de gran estima. La seva trajectòria artística vinculada a l’època dels inicis de la dinastia borbònica, món on s’implicà des de jove des de la seva ciutadania madrilenya, ha estat considerada eclèctica, d’acord amb les diverses influències rebudes en la seva trajectòria, de la música italiana i especialment de la francesa, d’acord amb l’esmentada trajectòria, de manera particular com a violinista. Ara ens arriba aquest CD que s’aparta del que havia estat el món que li era més conegut –l’escena– per oferir quatre composicions sacres, una mena de capítol a part del conjunt de la seva producció; obres que a més resten guardades a l’Arxiu ni més ni menys que de Guatemala, i que el magnífic conjunt instrumental Concerto 1700 posa en consideració tot donant forma a una proposta de gran interès; no solament pel que suposa la recuperació d’aquestes composicions. En definitiva, una música d’un gran encant, en què la transcendència que imposa el tema de fons no impedeix una lectura lleugera i fins i tot lluminosa, no ens atrevim a dir-ne desdramatitzada, però sí elegantment cromàtica. No es pot valorar aquest CD sense remarcar-ne el treball esplèndid, i alhora pel que significa d’esforç i d’exhibició de recursos del contratenor Carlos Mena, en una tasca d’una elevada categoria; tot això en el conjunt d’un producte consistent i de gran vàlua. Jaume Comellas CARLOS MENA I CONCERTO 1700 FAN UNA LECTURA LLUMINOSA DE LES OBRES SACRES DE LLITERES. CURIOSES. 86 • REVISTA MUSICAL CATALANA francesc cucurull / amics de la música de valls Antonio Literes Sacred Cantatas for alto Carlos Mena, contratenor; Concerto 1700. Direcció: Daniel Pinteño. 1700 Classics, 2021 PIANO ROBERT GERHARD: BALLETS Obres de Robert Gerhard Miquel Villalba i Jordi Masó. Ficta, 2021. El segell català Ficta edita aquest disc que inclou els arranjaments per a piano a quatre mans que el propi Robert Gerhard feu de les suites de tres dels seus ballets, un gènere molt important per al compositor de Valls, on expressava “les seves reflexions estètiques i morals i la seva ideologia política”. El ballet surrealista Ariel, un col·laboració amb J. V. Foix i Joan Miró d’inspiració shakespeariana, reflecteix els difícils moments de l’Espanya al final de la República. Escrit ja a l’exili de Cambridge, Alegrías és un ballet de clar regust hispànic que combina d’una manera magistral citacions eclèctiques, com melodies de sarsuela, pasdoble, barroc hispànic i al·lusions a Albéniz i Chopin, entre d’altres. També dels primers anys d’exili, el ballet antifeixista Pandora combina melodies populars espanyoles amb la cançó Ad mortem festinamus del Llibre vermell de Montserrat, en clara referència al conflicte entre Catalunya i Espanya. A desgrat que aquestes suites són més conegudes en versió simfònica, la versió que se’ns ofereix no desmereix en interès. La interpretació excel·lent de Miquel Villalba i Jordi Masó, fonamentada en la seva precisió, tècnica i bona entesa, es fa evident tant en la gran claredat necessària per a la identificació de totes les citacions d’Alegrías, com també en els densos sons simfònics de les suites d’Ariel i de Pandora. Aquesta darrera compta, a més, amb la participació inestimable i efectista del percussionista Miquel Vich. Un disc molt recomanable per aprofundir en l’univers sonor de Robert Gerhard. Sergi Moreno-Lasalle NO TE’L PERDIS, SI VOLS CONÈIXER MÉS A FONS UN DELS MILLORS COMPOSITORS CATALANS DEL SEGLE XX. Núm. 374 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 1 2 Horitzontals 1. Cantata de Robert Gerhard amb text de Carner (set paraules amb quadrets negres entre elles que baixen per l’11 vertical, segueixen de dreta a esquerra per l’11 horitzontal i encara pugen dues lletres per l’1 vertical). | 2. Espanti els mals musicalment (del revés). No digué una informació important. | 3. Compositor amb el 250è aniversari esguerrat pel virus (encara que les seves obres es toquen sempre i arreu). Nin non, nina. | 4. Ràdio Nacional de l’Urgell. Classe de música a l’escola. Arcaisme d’això (del revés). | 5. Al compositor francès Lalo li han caigut les consonants. Josep o Lluís, germans de Sabadell i eminents directors corals. En anglès, àcid desoxiribonucleic. | 6. Un to més amunt de Do. Lletres del catàleg de les obres de Mozart. Presonera, com Carmen (durant una estona) al primer acte. | 7. Instrument de percussió que acompanya el flabiol (plural). Re major. | 8. Un pont de violí cap amunt. El compositor del Bolero. Fa, Sol, Re, vocàlicament. | 9. Si major. A mig to de Do, del revés. El trombó, bufa’l, però desordenadament. | 10. Ni tu, ni jo. Kevin Young. La soca més apallissada a les cases catalanes per Nadal mentre la canalla entona cançons escatològiques. | 11. Moviment Universitari d’Acció Jove. Els extrems de la Nicole. El que més mana en les copes, les espases, els oros o els bastos (del revés). Verticals 1. Signe zodiacal que dona nom a una obra instrumental de Robert Gerhard. Do antic fent la vertical. Enric Morera. | 2. Instrument solista a la cobla. Al blues li han tallat les cames. | 3. Segona persona del plural del present del verb anar. Escola de Música de Ribes. 440 Hz. | 4. Liceu Arítmic Tradicional. Vivaldi, Vidiella o Varese. Li posem “Bom” al davant i ja tenim la ciutat més gran de l’Índia. Jaume, Josep o Joan. | 5. Compositor rus (el de la Patètica) que s’esmuny pel 10 horitzontal (escrit a l’anglesa). | 6. La major. El museu parisenc per excel·lència, desordenadet. Nova York fent la vertical. | 7. Orquestra Vienesa de Los Angeles. Ciutat on va morir Verdi (decapitada). Mi major. | 8. Última paraula de l’Stabat Mater de Pergolessi (desordenada). Ricardo Noriega. Do antic. | 9. El centre de Baena, ciutat cordovesa. Repti a un duel, en Turiddu a Alfio. | 10. Ignasi Taltabull. Onada sonora. Fa d’ànec a Pere i el llop. | 11. (Ve de l’1 horitzontal.) Palau de la Música Catalana Temporada 2021–2022 Celebrem la vida! 3 4 5 6 7 9 9 10 11 Solucions Núm.373 1 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 2 3 U T O B R O P A E D N I N I A E T F A B E E T H O V E N 4 5 6 A S C E N D E N T Q U E E N N D E E A D S A T A T O 7 E M S I L A M I N I M 8 9 S B O R N G A J N I E S O T L A S 10 11 O C A R I N A I R E S B A R A T E S E R I per Eduard V. Patsi Palau Piano Dijous, 21.10.21 Dimarts, 22.02.22 Igor Levit Grigory Sokolov —24 preludis i fugues de Xostakóvitx Dimecres, 03.11.21 Rudolf Buchbinder —Projecte “Diabelli 2020” Dilluns, 22.11.21 Benjamin Grosvenor Dilluns, 24.01.22 Ignasi Cambra Dimecres, 16.02.22 Daniel Ligorio Dilluns, 28.03.22 Alexandra Dovgan Divendres, 22.04.22 Lang Lang Concert extraordinari Dimarts, 03.05.22 Yuja Wang Dijous, 02.06.22 Arcadi Volodos Dilluns, 21.02.22 Khatia Buniatishvili Concert extraordinari Amb la col·laboració de: Abona’t a Palau Piano per 266 euros. Més informació i venda d’entrades i abonaments a www.palaumusica.cat 87 FONS MUSICALS DE CATALUNYA (21) EL FONS CLAUDI MARTÍNEZ IMBERT DE LA BIBLIOTECA DE CATALUNYA Text Rosa Montalt (Secció de Música de la Biblioteca de Catalunya) · Fotografies Biblioteca de Catalunya 1 Alguns fons personals ingressen a les institucions de forma fragmentada, si bé a vegades s’incrementen o es completen més endavant. El Fons Claudi Martínez Imbert és un d’aquests casos. A principi de l’any 1943, les filles del compositor, pianista i pedagog van oferir en donació a la Biblioteca bona part del fons del seu pare. El conjunt documental comprenia partitures manuscrites i impreses d’una setantena d’obres i es van classificar en tres grans blocs: partitures originals autògrafes, partitures impreses de les obres i partitures manuscrites d’altres compositors, majoritàriament dedicades. El 2005, més de seixanta anys després, es va incorporar una altra part del fons personal, aquesta vegada procedent del Centre de Documentació Musical de la Generalitat de Catalunya. També fou una donació de la família en diversos lliuraments entre els anys 1983 i 1986. La descripció-fusió d’ambdues parts, la ingressada a la Biblioteca i la procedent del Centre, es va dur a terme l’any 2016. L’increment de documents en va comportar una reestructuració, tant del contingut com dels contenidors. Així, la globalitat del fons va passar a ser del voltant d’uns dos-cents vint documents. També va significar l’agrupament de partitures amb els materials d’orquestra, la completesa de diversos jocs de particel·les i la constatació de diferents còpies manuscrites d’una mateixa obra. Aquesta segona part del fons contenia sis àlbums de retalls de premsa i publicacions periòdiques dels anys 1866 i 88 • REVISTA MUSICAL CATALANA 2 1 Martínez Imbert, Claudi. Simfonia. Partitura manuscrita autògrafa. [Barcelona], febrer de 1877. [BC, M-CMar-10]. 2 Àlbum de retalls de premsa. [Barcelona], [1904-1927]. [BC, M-CMar-124]. 1927, recopilats i documentats en bona mesura pel propi Martínez Imbert. Són una font que cal tenir en compte perquè, a més d’incloure alguna imatge del compositor, aporten informació dels concerts, notícies dels certàmens i premis obtinguts, col·laboracions i participacions diverses. El fons comprèn un nombre considerable d’obres de cambra, especialment trios i quartets. Potser hi té a veure que el 1872 fundà amb els germans Cosme i Josep Ribera la Societat de Quartets de Barcelona, una de les primeres entitats catalanes dedicada a la música de cambra. També hi trobem obres per a orquestra, cor, veu i acompanyament, obres per a piano i música religiosa. Podrien destacar-se’n les partitures de la cantata Catalunya per a veu i orquestra, la Polonesa per a gran orquestra o Els baylets per a cor mixt que inclou l’anotació següent: “cantat per primera vegada en el Palau de la Musica Catalana pel Orfeó Català baix la direcció den Millet en el Concert en obsequi als socis protectors el dia 11 de Juliol de 1912”. Els arranjaments realitzats per Martínez Imbert ofereixen una visió de les tendències musicals del moment i qui sap si foren emprats com a eines pedagògiques. Precisament de l’àmbit pedagògic hi ha dictats musicals per a oposicions de l’Escola Municipal de Barcelona, solfeig a tres veus amb acompanyament de piano dedicat al Conservatori del Liceu, lectures a vista per a oposicions a Vic i lliçons de teoria musical. Entre les partitures d’altres autors destaca el manuscrit de Faust de Charles Gounod, òpera estrenada al Gran Teatre del Liceu el 1864, que conté l’anotació de Martínez Imbert: “Consérvese esta partitura por ser cópia directa del original de Charles Gounod: solo hay los tres primeros actos”; per tant, es tractaria de la primera versió de l’òpera. Recordem que Martínez Imbert va néixer a Barcelona el 1845 i morí en aquesta mateixa ciutat el 1919. És a dir que el 175è aniversari del seu naixement es commemorava l’any passat. Seria d’interès recuperar la seva obra, perquè per alguna cosa gaudí de concerts monogràfics com els de la Societat Coral Euterpe, o aplegà reconeixements tan rellevants com el premi de la ploma de plata obtingut al Certamen Clavé del 1877 per la simfonia Nuvolada d’estiu, o la medalla d’or rebuda a l’Exposició Universal del 1888 per l’obra coral La primavera. Veritablement, el Fons Claudi Martínez Imbert és un testimoni fonamental per conèixer l’ambient musical barceloní de finals del segle XIX. INVESTIGADORS M. MAR MIRANDA LÓPEZ MÚSICA I CERIMÒNIA A GIRONA (1500-1650) Dir. Emili Ros-Fábregas. Universitat de Girona. Departament d’Història i Història de l’Art, 2021 Text Aurèlia Pessarrodona MARÍA JOSÉ IGLESIAS SOBRE LA FESTA BARROCA VALENCIANA Práctica y cultura musical en Valencia en el siglo XVII Dir. Amadeo Serra i Pablo Pérez. Universitat de València. Departament d’Història de l’Art, 2020 Aquesta tesi, dirigida per Amadeo Serra i Pablo Pérez, s’engloba en la línia de la musicologia urbana, en aquest cas per tractar de l’activitat musical a la València del segle XVII. En aquest treball exhaustiu Iglesias fa una panoràmica del ritual celebratiu de la festa barroca valenciana, tant civil com religiosa, i incloent-hi també el rastreig dels músics principals i l’activitat dels constructors d’instruments. GONZALO DEVESA MARTÍN I SOLER VIST PER DRUSCHETZHY El gravat, una il·lustració del volum Constitutiones synodales diocesis Gerunden (1691) representa el sepulcre de sant Narcís de Girona i el miracle de les mosques. Les festes de Sant Narcís eren un gran esdeveniment, equiparable a grans celebracions com el Corpus. Gràcies a l’important impuls que esdeveniments vinculats a la reialesa estan rebent els estudis sobre i grans personatges, com les enmusicologia urbana i paisatge trades a la ciutat de reis –Ferran el sonor, a poc a poc anem coneixent Catòlic o Carles I– o les cerimònies més i millor l’activitat religioses en espais com musical de les ciutats EN LES CERIMÒNIES la catedral, la basílica de catalanes al llarg de Feliu o els diversos PER AL NAIXEMENT Sant la història. En aquesta convents i monestirs de ocasió la tesi de M. Mar DE FELIP IV, A la ciutat. GIRONA ES CANTÀ Miranda, dirigida per Tot i que les fonts Emili Ros-Fábregas, documentals sovint no EL ROSSINYOL ens endinsa en les precisen les músiques diferents festivitats i cerimònies que utilitzades en aquestes cerimònies, es van celebrar a Girona en el període Miranda proposa quines podrien 1500-1650, tot analitzant-hi el paper haver estat i fa una curosa anàlisi i que hi va tenir la música. Amb aquest transcripció dels pocs testimonis trotreball podem entendre com eren i bats, entre els quals destaquen dues sonaven les celebracions de grans misses de Sant Narcís en cant pla. La música de Vicente Martín i Soler (1754-1806) a través de los ojos de Georg Druschetzhy (1745-1819). Reconstrucción, registro e interpretación, a partir del estudio y análisis comparado, del ‘Cuarteto para oboe y cuerdas’ sobre el primer acto de la ópera ‘Una cosa rara’. Dir. Teresa Cháfer Bixquert i Vicente Llimerà Dus, Universitat Politècnica de València. Facultat de Belles Arts, 2021 Aquesta tesi, realitzada sota la codirecció de Teresa Cháfer i Vicente Llimerà, incideix en l’impacte d’un dels valencians més internacionals, Vicent Martín i Soler, a través de l’estudi, la reconstrucció i la proposta interpretativa d’un Quartet per a oboè i cordes del compositor d’origen bohemi Georg Druschetzhy inspirat en el primer acte d’Una cosa rara. La tesi pretén recuperar aquest repertori proporcionant criteris d’interpretació basats en la pràctica setcentista. 89 MELÒMANS ÀLEX SUSANNA ~ POETA, EDITOR I GESTOR CULTURAL “LA MÚSICA M'ACOMPANYA SEMPRE, FINS I TOT QUAN NO L'ESCOLTO” El seu és el món de les paraules, però el cert és que per a aquest intel·lectual sensible i elegant la música és una presència que, com una mena de riu subterrani, nodreix tots els vessants de la seva prolífica activitat cultural. text Ana María Dávila • fotografia Fundació Vila Casas ANA MARÍA DÁVILA: Aquest costum de la seva mare podria haver-lo fet avorrir la música. ÀLEX SUSANNA: Tot el contrari. De seguida la música va formar part de la meva vida. Em vaig integrar a una formació coral, el Motet Cor, i més tard vaig ingressar a l’Orfeó Català. Amb 14 o 15 anys vaig descobrir la música antiga i Henry Purcell i, alhora, també vaig descobrir altres tipus de música, com la de Miles Davis, Pink Floyd o Steely Dan. Fins i tot vaig tocar les percussions en un grup de funky que es deia El Patinet Violeta. És evident que tot això em va fer viure la música sense fronteres ni caselles i, amb el temps, em va permetre apropar-me a la creació contemporània amb total obertura. 90 • REVISTA MUSICAL CATALANA AMD: Un passat musical força estimulant. I haver estat cantaire de l’Orfeó és tota una sorpresa. Parli’ns d’aquesta experiència. ÀS: Va ser una època interessant i complicada perquè vaig formar part d’un grup de persones que van provocar canvis seriosos en la institució des del punt de vista artístic. I això va tenir com a conseqüència la contractació com a director de Simon Johnson, que va ser tot un revulsiu per a l’Orfeó. fundació vila casas Per la finestra s'escola el darrer bri de sol penedesenc, un últim raig que acarona la partitura que reposa sobre el piano. És Retrat de família, el seu preciós cicle de poemes al qual el compositor Alberto García Demestres va posar música. A casa d’Àlex Susanna i Nadal (Barcelona, 1957), les parets parlen d’una vida dedicada a la cultura; una vida dins la qual la música ressona amb tota la força d’un baix continu. “Quan era petit, la meva mare tenia el costum de despertar-nos els diumenges, a les nou del matí, amb el Requiem de Mozart. I això era el peatge que ens feia pagar per esmorzar amb uns scones deliciosos”, recorda amb un somriure. A partir d’aquí, la trajectòria professional i vital d’aquest escriptor, sovint identificat com a poeta, però també editor, gestor cultural i professor de literatura, ha estat vinculada a un art del qual no només ha gaudit, sinó que també ha procurat difondre d’una manera decidida, particularment pel que fa a la creació contemporània catalana. AMD: És evident que vostè mai ha estat un melòman passiu. I el millor exemple va ser la creació, juntament amb Núria Viladot, del segell Columna Música, que va fer una edició sistemàtica de compositors i d’intèrprets catalans. Com va sorgir aquesta idea? ÀS: Això va venir a partir de l’èxit de Columna Edicions, que em va fer pensar que podia aplicar la mateixa fórmula a la música. Però de seguida em vaig adonar que els discos no tenien la mateixa demanda que els llibres, encara que haguessis estat finalista dels Grammy amb una òpera de Montsalvatge. Així i tot, encara que ruïnosa, l’experiència em va fer prendre consciència del valor immens de la creació musical catalana, que va quedar plasmada en quatre-cents cinquanta enregistraments. AMD: Aquesta vocació divulgadora de la creació actual la va estendre a la seva tasca com a gestor cultural al capdavant de la Fundació Catalunya-La Pedrera i l’Institut Ramon Llull. ÀS: Ambdues experiències han estat un veritable privilegi, perquè vam poder desenvolupar un programa d’estímul a la creació musical contemporània i a la seva difusió mitjançant cicles de concerts, encàrrecs, enregistraments, taules rodones... Jo sempre he dit que la creació musical és el secret més ben guardat de la cultura catalana, perquè la seva riquesa és extraordinària. Però la consciència del valor d’aquesta creació encara no existeix. AMD: Hem deixat per al final el seu vincle més personal amb la música, el que hi manté com a poeta i escriptor; una via de doble direcció, en el seu cas. ÀS: És cert. Per una banda, determinats compositors han convertit en cançons els meus poemes, quelcom que em fa particularment feliç. Per una altra, també tinc molts poemes sorgits per la necessitat de transmetre l’imaginari d’una determinada obra musical, el seu encanteri sonor. I per últim, hi ha una tercera vessant, que són els escrits sobre música que hi ha als meus Dietaris. De totes maneres, sempre tinc la sensació que aquesta és una experiència abocada al fracàs, perquè tot el ventall de percepcions que et produeix la música és impossible de verbalitzar. AMD: Qualsevol diria que viu més en el món dels sons que en el de les paraules. Quins són els seus hàbits musicals? ¿I les seves músiques preferides? ÀS: Pocs tipus de música em toquen tant com la música antiga, i quan dic “antiga” parlo en un sentit molt ampli, perquè també m’entusiasmen les músiques bizantina, melquita o maronita. Tots els inicis de la polifonia em semblen commovedors. Les obres de Guillaume de Machaut, de Guillaume Dufay, de Josquin Des Prés... Tot aquest món em torna boig, igual que el Renaixement i el Barroc. I el segle XX, tan poc interpretat encara, és un altre període que m’agrada molt. AMD: ¿Però té alguna mena de ritual a l’hora d’escoltar música? ÀS: No, en absolut. La meva escolta és bastant aleatòria. Tant puc tancar-me una tarda de diumenge a casa com escoltar música quan vaig amb cotxe. En realitat, igual que amb la poesia, la música la portes dintre teu. A mi la música m’acompanya sempre, fins i tot si no l’escolto. Emociona’t amb Catalunya Música catmusica.cat 91 Palau de la Música Catalana Temporada 2021–2022 Celebrem la vida! Palau Grans Veus Joyce DiDonato Concert extraordinari Sonya Yoncheva Philippe Jaroussky Stéphane Degout Franco Fagioli Julia Lezhneva Diana Damrau & Jonas Kaufmann Jakub Józef Orliński Lea Desandre Palau Òpera Radamisto de Händel amb Philippe Jaroussky & Il Pomo d’Oro L’Orfeo de Monteverdi amb Europa Galante & Fabio Biondi Giulio Cesare de Händel amb Carolyn Sampson & Forma Antiqva King Arthur de Purcell amb Vox Luminis Abona’t a Palau Grans Veus a partir de 259 euros i a Palau Òpera a partir de 195 euros. Més informació i venda d’entrades i abonaments a www.palaumusica.cat Amb la col·laboració de: The fairy queen de Purcell amb Vox Luminis