Revista Musical Catalana. Núm. 376 Maig 2022 - Agost 2022
Editorial: Albert Torrens/ Passacaglia: La nova temporada del Liceu proposa un salt al buit, per Albert Torrens/ Què curiós!/ Efemèrides/ Actualitat musical/ La màquina del temps: Joan Grimalt/ Els oficis de la música: Núria Llorach/ Junts al Bachcelona/ De llunyanes terres: Necessitem pa i roses, per Sara Cubarsi/ A 4 bandes: Podcast de clàssica en català, per Pere Andreu Jariod/ En portada: Laia Masramon: honestedad i amor a la música, per Albert Torrens/ Vint anys de cultura catalana al món amb l'Institut Ramon Llull, per Marta Porter/ Efemèride: Sant Ignasi i la música, per Glòria Ballús/ Efemèride: 200 anys del baller Cendrillon de Ferran Sor, per Marina Rodríguez/ Article: Festivals d'estiu 2022: el desitjat retorn a la normalitat, per Ana Maria Dávila/ Article: El Palau de la Música... i de la tecnologia, per Albert Torrens/ Entrevista: Ludovic Morlot, per Albert Torrens/ Aniversari: Una joventut que dura 70 anys, per Albert Ferrer/ Dossier: Centenari de la mort de Felip Pedrell: Un llegat internacional, per Jorge de Persia. El procés de descoberta de les composicions de Felip Pedrell trenta anys després, per Francesc Cortès. Sobre el substrat del folklore tortosí, per Oriol Gracià./ La Casa dels cants: L'ésser humà i la tecnologia: Què ens fa humans? Com es defineix la tecnologia?, per Martí Marimon/ Els nostres cors: Orfeó Català, viatge a la normalitat, per Martí Marimon/ Mariona Carulla, per Albert Torrens/ Actualitat/ La compositora: Pauline Viardot, música per descobrir, per Aurèlia Pessarrodona/ Escenaris del món: Teatro Colón, per Aleix Palau/ Catalunya música: Música i matemàtiques, per Ana Maria Dávila/ Accents/ Música encreuada/ Fons musicals de Catalunya (23): Amb Concepció Badia tornen més que cançons, per Rosa Montalt/ Investigadors, per Aurèlia Pessarrodona/ Melòmans: Antoni Bassas, per Albert Torrens.
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
REVISTA MUSICAL CATALANA NÚM. 376 376 + ANY IGNASIÀ MÚSICA I RELIGIÓ A MANRESA + NOVA TEMPORADA MAIG - AGOST 2022 | 6€ EL PALAU DE LA MÚSICA... I DE LA TECNOLOGIA LA CASA DELS CANTS LAIA QUÈ ENS FA HUMANS? MASRAMON LA PIANISTA DE L’EMOCIÓ DOSSIER CENTENARI DE LA MORT DE FELIP PEDRELL EDITORIAL Albert Torrens Director FA POCS MESOS l’esclat de la guerra a Ucraïna ens recor- ció que ens allunyi de la indiferència. Per tant, si volem fer gestos que vagin més enllà de tocar l’himne nacional ucraïnès als concerts, cal tenir molt clars alguns extrems d’entre la variadíssima casuística que s’ha produït: una enorme distància separa els músics russos que donen suport al seu govern –alguns ho feien ja abans del conflicte– dels que explícitament no ho fan i dels que no s’han posicionat. I és en el tractament d’aquesta darrera omissió que cal tenir una cura especial. En un altre eix de coordenades, tampoc no té res a veure l’ambigüitat d’un artista rus que s’hagi pogut permetre deixar d’actuar arreu durant un temps, respecte de molts altres, de qualsevol nacionalitat, que han deixat de fer-ho voluntàriament només a Rússia. És clar que, ara més que mai, la cultura ha de ser lliure i actuar com a catalitzador de tot allò que sovint no es pot expressar d’una altra manera, però és precisament per això que no és aliena a la política: no cal mirar gaire enrere ni gaire lluny per entendre que, en la mateixa mesura que existeix la censura, sempre hi ha hagut artistes que han sumat al seu talent el benefici dels interessos ideològics o comercials. Cal vetllar que, al llarg del trajecte, ens perdem les mínimes manifestacions artístiques possibles, i evitar de totes totes mesures que no tenen cap mena de sentit ni impacte, com l’estigmatització del repertori rus. Que la música ens ajudi a trobar un lloc per a l’art lluny del foc de les bombes. I que no trigui la pau. SCOTT PETERSON / GETTYIMAGES dava, un cop més, la fragilitat de tot allò que ens envolta, alhora que feia aflorar tant les febleses com les fortaleses humanes. Les sancions econòmiques a Rússia han propiciat que, també des d’altres àmbits, com l’esport o la cultura, s’hagin adoptat posicionaments a favor de la pau i mesures que han despertat de nou, en ocasions de manera impulsiva i visceral, l’eterna disjuntiva entre l’home i l’artista, entre on acaba el músic i on comença la persona. Nombroses institucions musicals no tan sols han volgut afirmar sense fissures l’oposició a la barbàrie, sinó que han cancel·lat la contractació de determinats artistes russos que no s’hi han afegit, perquè davant d’esdeveniments d’extrema gravetat, el paradigma de llibertat d’expressió que estem acostumats a defensar topa amb el respecte a les víctimes. Però mentre aquests han estat vetats dels escenaris de mig món –la reacció ha estat majoritària, però no unànime–, molts músics, cantants, ballarins, actors i cineastes d’aquell país sí que s’han manifestat en contra de la guerra, i a d’altres, que no ho han fet de manera espontània, se’ls ha demanat que s’hi pronunciïn públicament. El debat està servit i no és ni nou ni finit. La sinècdoque, aquella figura retòrica que es defineix per prendre el tot per la part o la part pel tot, no es pot aplicar a la lleugera en aquest cas. Evidentment, un país no és igual al seu règim polític i exigir una actitud activa als seus artistes obviant les conseqüències que els pot comportar tenir-la, és tan poc ètic com lícit és voler emprendre algun tipus d’ac- LES SECCIONS DESTACADES DE L’RMC 1 2 3 FELIP PEDRELL LA CASA DELS CANTS ANY IGNASIÀ Amb motiu del centenari de la mort de Felip Pedrell, que s’escau el proper 19 d’agost, dediquem un nou dossier a aquest compositor, considerat el pare de la musicologia espanyola; i –entre d’altres– proposem a Francesc Cortès l’exercici interessant d’actualitzar l’article sobre el coneixement i la difusió de la seva obra que ell mateix va escriure per a les nostres pàgines, ara fa trenta anys, llavors amb motiu del cent cinquantè aniversari del naixement del mestre tortosí. A més de l’article específic que dediquem a la nova temporada artística del Palau de la Música, també a la secció “La Casa dels Cants” ens fem ressò de la filosofia que marcarà els propers mesos de la institució. Alhora, amb la presidenta sortint, Mariona Carulla, fem balanç de l’etapa que la Fundació Orfeó CatalàPalau de la Música és a punt de cloure des d’un punt de vista organitzatiu, amb la imminent renovació de la Junta Directiva. De les diverses efemèrides que recollim en aquest número, fem especial èmfasi en la commemoració dels cinc-cents anys de l’arribada d’Ignasi de Loiola a Manresa, que els pròxims mesos es veurà reflectida en l’ideari de programadors diversos, lògicament de manera especial a la Catalunya Central. Aprofitem l’avinentesa per repassar també la vinculació del sant basc amb la música i la presència d’aquesta art en la seva obra. EDITORIAL .............................................................. 3 PASSACAGLIA ..................................................... 6 WWW.REVISTAMUSICAL.CAT A 4 BANDES ........................................................ 10 Núm. 376 • Maig-Agost 2022 6a Època • Any XXXVIII EN PORTADA LAIA MASRAMON www.revistamusical.cat facebook.com/ revistamusicalcatalana twitter.com/RevistaMusCat Instagram/revistamusicalcat Direcció: Albert Torrens direcciormc@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Redacció: Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 Col·laboren en aquest número: Glòria Ballús, Jaume Comellas, Francesc Cortès, Sara Cubarsi, Ana María Dávila, Albert Ferrer Flamarich, Miquel Gené, Oriol Gracià, Pere-Andreu Jariod, Martí Marimon, Rosa Montalt, Aleix Palau, Eduard V. Patsi, Jorge de Persia, Aurèlia Pessarrodona, Roger Pibernat, Marta Porter, Santi Riu, Marina Rodríguez Brià, Quim Roser, Albert Torrens, Jaume Tribó, Lluís Trullén, Ramon Vilar Publicitat: Albert Torrens direcciormc@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Edita: Fundació Orfeó CatalàPalau de la Música Catalana Mariona Carulla i Font, presidenta c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 932957200 Telèfon d’atenció al client: 902442882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat www.orfeocatala.cat Realització editorial: cooperativa.abacus.coop/ca/ Editor: Jordi Galli i Gemma Figueras Coordinació: Sílvia Pujalte Disseny editorial i maquetació: Sofía Alonso Honestedat i amor a la música ..................................... 12 ANIVERSARI INSTITUT RAMON LLULL Vint anys de cultura catalana al món ...................... 18 EFEMÈRIDE ANY IGNASIÀ A MANRESA Sant Ignasi i la música ................................................. 22 EFEMÈRIDE FERRAN SOR 200 anys del ballet ‘Cendrillon’ ........................................ 26 Impressió: Novoprint ACTUALITAT Distribució UDL Libros El desitjat retorn a la normalitat ................................. 30 Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Membre de l’APPEC Membre de CEDRO Versió digital: iQuiosc.cat FESTIVALS D’ESTIU ACTUALITAT TEMPORADA 2022-23 El Palau de la Música... i de la tecnologia ............... 34 ENTREVISTA LUDOVIC MORLOT Nou director titular de l’OBC .................................... 38 Portada: Laia Masramon Foto: Quim Roser ANIVERSARI JUVENTUDES MUSICALES DE ESPAÑA Una joventut que dura 70 anys ....................................... 42 DOSSIER Amb el suport de: Els articles publicats a la «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. CENTENARI DE LA MORT DE FELIP PEDRELL (1841-1922) Un llegat internacional ..................................... 48 El procés de descoberta de les composicions, trenta anys després ............................................. 52 Sobre el substrat del folkore tortosí ...................... 56 LA CASA DELS CANTS QUÈ ENS FA HUMANS? ......................... 62 ÈRIC PÀMIES/INSTITUT R AMON LLULL ELS NOSTRES CORS .............................. 66 MARIONA CARULLA ............................ 68 ACTUALITAT ................................................ 70 LA COMPOSITORA PAULINE VIARDOT Música per descobrir ................................................ 72 18 ESCENARIS DEL MÓN ACADÉMIE ROYALE DE MUSIQUE. PARÍS TEATRO COLÓN La perla de la lírica americana .................................. 74 LA CINTA DE MÖBIUS: Música i matemàtiques, un binomi indissoluble........ 78 ACCENTS .......................................................... 80 48 BNF GALLICA CATALUNYA MÚSICA 26 MÚSICA ENCREUADA ............................. 87 FONS MUSICALS .......................................... 88 MELÒMANS ANTONI BASSAS Periodista ................................................................. 90 La no té banstra Revist a da Escol sonora. t a la al nos tre we b 38 COL·LABOREN EN AQUEST NÚMERO Glòria Ballús és doctora en musicologia. Escriu sobre la commemoració de l’estada de sant Ignasi a Manresa, a partir d’un extens treball previ sobre la relació del sant amb la música. Francesc Cortès és catedràtic de Musicologia (UAB) i va fer la tesi sobre Felip Pedrell. Ens valora l’avenç en el coneixement sobre les composicions de Pedrell i el que resta per fer. Oriol Gracià és periodista i divulgador cultural. Escriu sovint sobre història i memòria democràtica. Com a tortosí, s’ha interessat per la figura del compositor i musicòleg Felip Pedrell. Albert Ferrer Flamarich és musicògraf, historiador de l’art i periodista musical. Ens parla de Juventudes Musicales de España amb motiu del 70è aniversari de la seva fundació. Marina Rodríguez Brià és pianista, llicenciada en filologia, estudiosa de Muzio Clementi i el cercle musical de Londres del seu temps. Escriu i fa concerts i conferències. Ens parla de Ferran Sor i la seva música de ballet. QUIM ROSER INVESTIGADORS ......................................... 89 PASSACAGLIA QUE CURIÓS! TEXT Pere-Andreu Jariod 639 ANYS PER INTERPRETAR UNA PEÇA SERGIO PANIZO L’ESGLÉSIA ROMÀNICA DE HALBERSTADT, una localitat situada entre les ciutats alemanyes de Leipzig i Hannover, acull des de l’any 2001 la interpretació de l’obra que el compositor nordamericà John Cage va titular Organ2/ASLSP, inicials de les paraules As Slow as Possible (Tan lent com sigui possible). L’orgue que interpreta aquesta composició ha canviat de notes fins ara una quinzena de vegades. L’última va ser el 5 de febrer. El pròxim canvi tindrà lloc d’aquí a un parell d’anys, el 5 de febrer de 2024. I així fins a completar la interpretació de tota la peça, que està previst que sigui l’any... 2640. Si voleu saber-ne més, podeu visitar el lloc web d’aquesta iniciativa (en alemany): aslsp.org. LA NOVA TEMPORADA DEL LICEU PROPOSA UN “SALT AL BUIT” Bieito– i 7 deaths of Maria Callas de Marina Abramovic´. També s’estrenarà l’òpera participativa La gata perduda i es recupera l’espectacle ajornat d’Antonio López sobre el Winterreise de Schubert, que es farà a La Model. Entre els cantants que passaran pel Liceu, n’hi ha de locals, com Sara Blanch, Serena Sáenz, Carles Pachón i Carlos Chausson, i d’internacionals, com Sondra Radvanovsky, Ermonela Jaho, Nadine Sierra, Piotr Beczała, Javier Camarena, Cecilia Bartoli, Waltraud Meier, Iréne Theorin i Lise Davidsen. La nova temporada ofereix 40 títols i 204 funcions i es podrà seguir parcialment a través de la plataforma digital Liceu + Live . ASLSP EL GRAN TEATRE DEL LICEU prolonga les celebracions del 175è aniversari amb una temporada que té com a leitmotiv el “salt al buit” i que inclou l’estrena mundial d’Alexina B. de Raquel García-Tomás, una nova producció de Macbeth –amb posada en escena de Jaume Plensa– i la presentació de dues coproduccions: Tosca, signada per Rafael R. Villalobos, i Dido & Aeneas, amb direcció escènica de Blanca Li i musical de William Christie. Altres títols de la temporada són Don Pasquale, Il trittico de Puccini, Il trovatore –que dirigirà Àlex Ollé–, Parsifal, Manon, Alcina, L’incoronazione di Poppea –amb Jordi Savall i Calixto ROB BOGAERTS/ANEFO TEXT Albert Torrens 6 • REVISTA MUSICAL CATALANA EFEMÈRIDES 15 ACTUALITATMUSICAL 50 De la mort als 87 anys de la pianista i pedagoga musical Carmen Bravo. Nascuda a Gironella (Berguedà), Bravo va dur a terme una ANYS carrera destacada com a concertista, que va portar-la a actuar a diversos països. L’any 1957 es va casar amb el també pianista i compositor Frederic Mompou, de qui divulgà la música a través de classes i concerts. De la fundació a Barcelona de la Coral Càrmina, a càrrec de Jordi Casas. Casas va ser al capdavant de ANYS la formació durant quinze anys, fins al 1987. El cor, que actualment dirigeix Daniel Mestre, està format per 45 cantaires amb una sòlida formació musical i experiència en el cant coral. L’òpera Einstein on the beach de Philip Glass es representava per primera vegada al Gran Teatre del Liceu i a Espanya el 1992. Aquella estrena va generar una forta polèmica per la música de Glass, que es va interpretar sense interrupció, al llarg d’unes cinc hores, en les quals el públic podia entrar i sortir de la sala en ANYS qualsevol moment. Del naixement del violoncel·lista i compositor Gaspar Cassadó. Alumne destacat de Pau Casals, Cassadó es convertiria en un dels més grans intèrprets de violoncel del segle XX. Com a compositor va escriure (i transcriure) moltes obres per al seu instrument, i també va compondre música simfònica i de cambra. ANYS 30 125 HARMONICUS ES PUBLICARÀ A NORUEGA El projecte pedagògic creat pel músic Sergi Raya, per aprendre música amb l’ajuda de l’harmònica, està previst que arribi a Noruega, on es publicarà pròximament. Aquesta nova edició inclourà melodies populars d’aquest país escandinau. Harmonicus va néixer l’any 2010 i fins ara se n’han fet versions en català i en castellà. Més informació: harmonicus.com. L’ESMUC REPRESENTA UNA ÒPERA DE GALUPPI Entre els actes més destacats del vintè aniversari de l’Escola Superior de Música de Catalunya trobem les representacions de l’òpera Il filosofo di Campagna de Baldassare Galuppi, que s’oferiran els dies 13, 15 i 16 de maig en diversos espais de la ciutat de Barcelona, com L’Auditori (ESMUC, Sala 4) o el Teatre de Sarrià. La direcció musical és de Dani Espasa, i l’escènica, de Sergi Belbel. EL TRESOR L’ACORDIÓ DE JOAN GUINJOAN El primer instrument del compositor Joan Guinjoan va ser un acordió petit, un instrument que forma part del fons del Museu de la Música de Barcelona. Aquest acordió, que va aprendre a tocar de manera autodidàctica, va ser la porta d’entrada de Guinjoan al món de la música. Poc temps després començaria la carrera de piano i l’acordió quedaria en un segon pla. Aquest instrument va ser fabricat a València cap al 1900 per la casa El Cid. FICTA PREPARA QUATRE NOUS LLIBRES L’editorial gironina ha anunciat un seguit de títols que publicarà en el transcurs d’aquest any. Es tracta dels llibres: L’edat d’or de la música. Iniciació al classicisme vienès de Miquel Desclot; Robert Gerhard, un quixot amb noblesa d’esperit d’Oriol Pérez i Treviño; L’òpera catalana: una aproximació històrica de Jaume Radigales, i Isaac Albéniz. Escrits (volum I), en una edició a càrrec de Lluís Rodríguez Salvà. ESTHER FERNÁNDEZ L’ESCOLANIA DE MONTSERRAT ACTUARÀ A ALEMANYA El cor de nens ha estat convidat pel Windsbacher Knabenchor, que celebra 75 anys de la seva creació, per participar en un festival d’escolanies que es farà el 18 de juny a Nuremberg. En aquest certamen també hi haurà altres cors infantils europeus destacats, com els Regensburger Domspatzen, el Knabenchor Hannover, el Nidaros Cathedral Boy’s Choir de Noruega i els Poznań Boys’ Choir de Polònia. 7 ELS OFICIS DE LA MÚSICA LA MÀQUINA DEL TEMPS JOAN GRIMALT, DOCTOR EN MUSICOLOGIA PEDAGOGA I GESTORA CULTURAL de formació, la Núria va crear l’any 2005 Culturae, una agència de comunicació especialitzada en l’àmbit musical. La seva feina consisteix principalment a assessorar artistes i entitats perquè es puguin posicionar dins del món musical, i elaborar campanyes de premsa i comunicació per difondre les seves activitats. La relació amb els músics és estreta i de complicitat mútua. El que més li agrada de tot plegat és el contacte amb la gent, gràcies a la qual s’emporta grans històries de vida i, de vegades, alguns desenganys. Els temps canvien i les noves generacions cada vegada tenen més clar com d’important és la comunicació en les seves carreres. A més de la clàssica, se sent també molt còmoda en la cultura popular i la música d’arrel. Encara li queda molta feina per fer, i moltes històries i projectes per comunicar. Joan Grimalt, tot i dedicar una tesi doctoral a la música de Gustav Mahler, ha centrat la seva recerca musicològica sobretot en els clàssics vienesos: Haydn, Mozart, Beethoven i Schubert. I és Ludwig van Beethoven qui escull a l’hora de fer la tria d’un moment històric que li hauria agradat viure. Concretament es fixa en la figura del Beethoven improvisador. “Sentir Beethoven improvisar és una cosa que al seu temps feia que la gent es tornés boja”. I afegeix que “estic convençut que si ho sentíssim ara, ens canviaria la manera que tenim d’entendre la música clàssica. Ens revelaria com de contemporània és encara aquesta música i com de prop està l’estil clàssic de l’estil improvisat i espontani”. Joan Grimalt últimament ha estat investigant i escrivint molt sobre el músic alemany. Ara fa uns mesos fins i tot va tenir l’ocasió de ser a Bonn, amb motiu de l’Any Beethoven, i va poder visitar la seva casa natal, cosa que va produir-li una forta impressió. Joan Grimalt 8 • REVISTA MUSICAL CATALANA TONI BOFILL HAVER POGUT SENTIR BEETHOVEN IMPROVISANT NÚRIA LLORACH Directora de Culturae JUNTS AL BACHCELONA EL CJNC I LA JONC UN DELS GRANS ATRACTIUS DE LA DESENA EDICIÓ DEL BACHCELONA és la presència per primera vegada del Cor Jove Nacional de Catalunya (CJNC), que també celebra deu edicions, i de la Jove Orquestra Nacional de Catalunya (JONC). Això serà el 14 de juliol al Palau de la Música Catalana, en el concert de clausura del festival. A més, aquesta serà també la primera col·laboració entre les dues formacions de joves músics catalans. Manel Valdivieso és enguany el director del Cor i alhora el responsable musical de l’orquestra. “Una mica Joan Grimalt com hem fet a la JONC al llarg de tots aquests anys, convidarem quatre o cinc cantants professionals de conjunts de música antiga europeus perquè facin de tutors dels joves del Cor”, explica Valdivieso. I afegeix, “que estiguin en contacte amb gent que viu en un context de professionalitat, contractats per grans cors d’Europa, és una novetat i ens fa molta il·lusió”. El concert del Palau es titula Magnificat(s) i estarà dedicat a la música de la família Bach. El CJNC farà encara una segona producció, amb músiques de Schütz, Buxtehude, Pachelbel i Bach, que portarà a diversos indrets del país. IGOR CORTADELLAS DE LLUNYANES TERRES SARA CUBARSI NECESSITEM PA I ROSES TOT I QUE LES AJUDES NO HAN ASSEGURAT QUE TOTHOM POGUÉS CONTINUAR AMB EL MATEIX NIVELL DE VIDA QUE ABANS DE LA PANDÈMIA, SÍ QUE HAN PERMÈS QUE EL PAÍS NO ES QUEDÉS ARTÍSTICAMENT DESERT VILA, GASULL I VIDAL COMPONEN PER AL COR FRANCESC VALLS Mariona Vila, Feliu Gasull i Lluís Vidal estan escrivint una obra cadascun, d’uns vint minuts de durada, inspirada en textos que tenen com a fil conductor la transformació. Aquest concert en tres parts l’estrenarà l’any que ve el Cor de Cambra Francesc Valls, dirigit per Pere Lluís Biosca, amb un conjunt instrumental format per percussió, arpa, saxo, clarinet, violoncel i, en el cas de l’obra de Gasull, també guitarra. FREDERIKE _ WETZELS LA MÚSICA ORQUESTRAL D’OLTRA SONARÀ A BERGEN MENTRE QUE A MOLTS DE PAÏSOS, ELS ARTISTES ES VAN QUEDAR econòmicament desemparats, a Alemanya hi va haver una injecció d’ajudes increïble per procurar que, tot i la pandèmia i les restriccions, poguéssim continuar desenvolupant idees de recerca i presentant obres en format no presencial. És clar que no tots els artistes que viuen a Alemanya han pogut evitar la crisi: conec un músic molt ben establert que es va haver de vendre el cotxe per tirar la família endavant. Tot i que les ajudes no han assegurat que tothom pogués continuar amb el mateix nivell de vida que abans de la pandèmia, sí que han assegurat que el país no es quedés artísticament desert. Ensembles com Musikfabrik, on tinc plaça com a violinista, que funcionen com a cooperatives i són grups freelance, han rebut milers d’euros per poder continuar treballant: vet aquí l’onada de concerts en live streams i vídeos que hi ha hagut. En comptes de preparar concerts, hem fet produccions de gravació. Tot ha continuat més o menys funcionant. No ho dic per presumir, ho dic per donar perspectiva de com no ha estat al nostre país i a què podríem aspirar. En contrapartida, potser ens hem acomodat a tocar sense públic, a tocar en produccions de vídeos amb talls, a no haver d’agafar l’avió i dormir dues nits fora de casa per fer un concert, etc. Tot això, però, només possible sotmetent-nos a formes excessives de control. Hi ha hagut aspectes de la pandèmia que han fet la meva vida més còmoda i que m’han permès disposar de temps per a projectes que sempre quedaven pendents. Durant aquests últims anys he pogut veure més clarament la diferència entre països que conceben la cultura i la creació artística com a “productes” de primera necessitat, on la cultura és un bé essencial. A Alemanya: “pa i roses,” de moment. La violinista Sara Cubarsi (1991), intèrpret i compositora, ha actuat, tant com a solista com en formacions de cambra i orquestra, a les sales de concerts més rellevants de Londres, Los Angeles, Barcelona i Berlín. Actualment viu a Colònia, on treballa com a violinista a l’Ensemble Musikfabrik, dedicat a la música contemporània. L’Orquestra de la Griegakademiet de la ciutat noruega de Bergen oferirà en concert a final de maig l’obra Doble 5 Suite de Manuel Oltra coincidint amb el centenari del compositor. La iniciativa parteix del músic basc Ricardo Odriozola Pérez, professor de violí i música de cambra d’aquest centre. Oltra va compondre aquesta suite per a orquestra de corda i quintet de vent fa justament seixanta anys, el 1962. NOU PROJECTE DE XAVIER SABATA I VESPRES D’ARNADÍ El contratenor d’Avià (Berguedà) i l’orquestra barroca que dirigeix Dani Espasa tornen a col·laborar plegats en un programa que han titulat inVISIBILI, que duran al disc i que presentaran en directe al Wigmore Hall de Londres i en diverses sales de concerts catalanes i espanyoles. N’integren la música peces molt poc conegudes dels compositors Porta, Sarro, Gasparini, Ristori o Pollarolo, entre d’altres. ADEU A JORDI MALUQUER El 15 de gener moria amb 86 anys el crític musical, periodista i escriptor Jordi Maluquer. Col·laborador de diversos mitjans periodístics, va ser també una figura important per a la nostra Revista, amb la qual va col·laborar durant molts anys. A més d’articles i crítiques de concerts, Maluquer va tenir una columna pròpia d’opinió, anomenada “Tangents”, de l’any 1995 al 2011. 9 A 4 BANDES PODCASTS DE CLÀ TOT I QUE EL FENOMEN DELS PODCASTS ES VA ESTENDRE ARRAN DE LA PANDÈMIA DE LA COVID, NO HA ESTAT FINS FA UNS MESOS QUE HA ARRIBAT AMB FORÇA AL MÓN DE LA MÚSICA CLÀSSICA DEL NOSTRE PAÍS. Més enllà dels formats habituals, fle PEP GORGORI Musicòleg i periodista ANNA ALÀS I JOVÉ Cantant “M’atrau especialment el fet de no tenir limitacions de temps. La durada de cada episodi la determina l’interès dels continguts i la teva capacitat per mantenir el ritme i l’atenció de l’oient.” Per a mi, els podcasts són un pas més, podríem dir-ne una evolució lògica, de la meva relació amb la ràdio, que va començar fa gairebé vint-i-cinc anys. Ara bé, el podcast té unes característiques específiques que obren possibilitats diferents. M’atrau especialment el fet de no tenir limitacions de temps. La durada de cada episodi la determina l’interès dels continguts i la teva capacitat per mantenir el ritme i, per tant, l’atenció de l’oient. El que més trobo a faltar de la ràdio són els “Les meves llargues converses amb joves talents lírics em van dur a pensar que realment podia ajudar la nostra comunitat compartint coneixements actuals.” Fa anys que escolto podcasts! Tenen molts avantatges, especialment a l’hora d’acompanyar-me en tasques rutinàries o passejos i desplaçaments. És, a més, un format que encaixa amb la gent de mitjana edat, perquè s’assembla a la ràdio tradicional, i també amb el jovent, perquè és immediat, i es pot escoltar on i quan es vulgui. No calia en absolut que jo em posés a divulgar la música clàssica, ni la lírica. Ja s’està fent amb diferents enfocaments i nivells i ho valoro molt. Les meves llargues converses amb joves talents 10 • REVISTA MUSICAL CATALANA tècnics de so. Jo respecto molt la seva feina i n’he après molt, d’ells. Gràcies a això, em puc fer sense problemes el muntatge i el disseny de so dels meus podcasts sense dependre de ningú, però em passa com amb el piano: gaudeixo molt tocant-lo sol, però encara més si faig música de cambra amb més gent. Després de fer un podcast en castellà, Cantátame, recentment n’he començat un altre en català, Música recercada, on explico els ets i uts dels musicòlegs que es dediquen a la recerca musical a Catalunya. Trobo que per a temes musicals tan específics, el podcast és una eina tremendament útil: tot allò que esmentem ho podem il·lustrar amb música directament i els oients ho poden escoltar mentre fan altres coses. Qui no estigui escoltant podcasts, s’està perdent, de ben segur, continguts que li interessen. lírics em van dur a pensar que realment podia ajudar la nostra comunitat compartint coneixements actuals relacionats amb la carrera sobre l’escenari. Així va néixer EnlíriCA’T. Paral·lelament em venia de gust oferir obertament la meva visió sobre el nostre ofici a les i els professionals de la lírica a Catalunya i, especialment, a les persones melòmanes, per fer-les conscients de la importància de la seva complicitat i per canviar certes dinàmiques que al meu parer no permeten que el talent local despunti com ho va fer al segle xx. Per tenir-ho present i com a inspiració, en cada episodi recordo una de les nostres veus que van deixar el món bocabadat. TEXT Pere-Andreu Jariod SSICA EN CATALÀ El podcast és un contingut d’àudio, en podríem dir un programa, que neix per ser consumit a través d’internet o dels dispositius mòbils. La durada pot ser molt diversa, i la temàtica també. Fins no fa gaire la presència de podcasts de música clàssica en català era més aviat minsa. Va ser arran de la línia d’ajuts impulsada des de l’Institut Català de les Empreses Culturals (ICEC) que van aparèixer tot un seguit de projectes que han atret l’atenció d’un públic cada vegada més interessat a consumir aquest tipus de continguts. xibilitat i llibertat per experimentar ORIOL PADRÓ Arxiver i comunicador “Aquest mitjà permet arribar de forma directa a un públic que realment està interessat en el contingut que se li ofereix, ja que ha decidit escoltar-lo activament.” Com a assistents habituals als concerts de música clàssica de la nostra ciutat, amb la Laia Saperas vam pensar que mancava algun contingut divulgatiu que arribés al públic uns dies abans del concert. El nostre referent (salvant les distàncies) era l’enyorat programa de Catalunya Música Guia d’orquestra. Així va néixer Sons en el temps: un podcast on proposem una conversa informal a partir de la temporada del Teatre Auditori de Granollers. Els principals motius per triar aquest mitjà eren el baix cost econòmic i la llibertat que proporciona el fet de no estar lligats a un llibre d’estil o línia editorial d’una emissora convencional. En paral·lel, i per donar a conèixer els continguts del llibre homònim de l’Alba Nogueras, editat per Ficta, va néixer Un espai al pentagrama. A l’hora de valorar l’èxit dels dos projectes, no dono una gran importància al nombre de reproduccions. Siguem realistes: el podcasting no és un fenomen massiu (i encara menys en català) i tampoc ho és la música clàssica. Però aquest mitjà sí que permet arribar de forma directa a un públic que realment està interessat en el contingut que se li ofereix, ja que ha decidit escoltar-lo activament. Això, sumat a la possibilitat de parlar del que ens agrada amb llibertat, és el veritable èxit. “El podcast normalitza la presència de la clàssica en plataformes a través de les quals es pot arribar a públics diferents dels que habitualment sintonitzen les emissores especialitzades.” presència de la clàssica, sigui quin sigui el format PILAR CUGAT comunicatiu emprat i la Cap de Catalunya temàtica que s’hi explori, Música en plataformes a través de les quals es pot arribar a públics diferents dels que És una molt bona notícia que darrerament s’hagi produït una eclosió habitualment sintonitzen les emissores especialitzades. El podcast, que en de podcasts de caràcter cultural i en essència és un format per emetre només català. I encara més bona notícia que alguns se centrin en la música clàssica. en digital, esdevé també una plataforma d’experimentació de noves narratives Des del punt de vista comunicatiu, perquè, en principi, no s’ha de sotmetre hi ha tanta feina per fer, tantes a necessitats de programació. Per tant, coses a dir i a donar a conèixer sobre és una via fantàstica per alliberar tota la l’amplíssim univers de la clàssica, que el fet que apareguin veus que explorin creativitat i la potencialitat comunicativa dels qui els posen en marxa. I si aquestes parts d’aquest món, des d’una òptica habilitats es posen a disposició de la professional particular, amb criteri propi i més enllà dels mitjans de comunicació tradicionals, no fa altra cosa que sumar. Personalment, música clàssica, benvinguts siguin els podcasts! estic totalment a favor d’aquesta suma perquè normalitza la 11 LAIA MASRAMO HONESTEDAT I AMOR A LA MÚSICA EN PORTADA 13 QUIM ROSER ON QUIM ROSER 17 DE MAIG MASRAMON, HÖBARTH, SCHLICHTIG & RICHTER QUARTETS DE BRAHMS AL PALAU LA PIANISTA BAGENCA TORNA AL PALAU DE LA MÚSICA, ESCENARI DEL SEU DEBUT PROFESSIONAL, AMB UN PROJECTE PROPI A L’ENTORN DELS QUARTETS PER A PIANO DE BRAHMS I AL COSTAT DE TRES DESTACATS MÚSICS INTERNACIONALS. TEXT Albert Torrens ALBERT TORRENS: Vas néixer i créixer en un entorn on la música es vivia de manera natural. ¿Vas prendre en algun moment la decisió conscient de dedicar-te a la música? LAIA MASRAMON: Era impensable que la música no formés part de la meva vida. De petita, tot i que estudiava força i vaig fer concerts ben aviat, no pensava si seria músic professional o no. I em van inculcar un respecte tan gran per la música que, durant molt de temps, em vaig qüestionar coses que eren molt clares. La pregunta de si era digna de dedicar-me a la música va trobar resposta el dia del meu debut al Palau de la Música, als disset anys. Em vaig sentir tan feliç, que em vaig dir a mi mateixa: “És això, fora dubtes!”. Ho tenia claríssim des de sempre, però no me n’adonava. AT: Després van venir els anys amb Galina Eguiazarova a l’Escuela Superior de Música Reina Sofía de Madrid, ciutat on t’has establert com a professora al Centro Superior Katarina Gurska i també amb un projecte propi que ara combines amb unes hores de docència al Conservatori de Manresa. En quina mesura et dediques i t’identifiques amb les teves facetes de professora i d’intèrpret? LM: Avui dia no em sé imaginar sense concerts ni sense classes. Les dues activitats es nodreixen: fer classes requereix molta energia i els concerts són una font de renaixement. I alhora l’experiència que el concertista pot aportar no té preu: un acaba ensenyant el que està treballant i el treball amb l’alumne va més enllà d’allò musical, psicològic i personal; és un mirall de qui ets, on ets i què necessites treballar, tant per al professor com per a l’alumne. És un aprenentatge de doble sentit i un camí d’evolució constant, com les persones, com l’art. A la vida, no arribarà mai el moment en què puguis dir: “Ara ja en sé prou, ara ja ho sé tot”. Per això, Casals deia que encara aprenia passats els noranta anys. “L’AUTÈNTIC OBJECTIU DE L’ART ÉS COMMOURE’NS FINS A TRANSFORMAR-NOS” AT: Dels teus inicis sorprèn també una relació extremadament propera amb els teus mestres. Ara que ets professora, ¿has reproduït aquell tipus de relació amb algun alumne? LM: Vaig començar a formar-me en piano amb la meva àvia i el meu pare, i la meva tieta em feia les matèries teòriques. Recordo unes classes molt lúdiques. Més tard, vaig continuar amb Carles Julià, que va ser el meu professor durant més de deu anys, i als catorze anys vaig iniciar el grau superior a Barcelona, amb Ramon Coll. Amb en Carles tenia classes cada dilluns a la tarda, que sovint s’allargaven fins al sopar i les converses posteriors. Ells em van donar una educació personalitzada. I també vaig rebre classes puntuals d’Alícia de Larrocha, de qui em va quedar gravada una frase: “Per dedicar-te a la música, l’has d’estimar molt”. Vaig ser molt afortunada de tenir aquestes experiències poc habituals i transformadores. I ara m’apassiona ensenyar als meus alumnes, per als quals tinc una dedicació i estima absolutes. M’ho passo bé amb totes les edats i nivells, però amb els més petits encara soc més conscient que estem formant les persones del demà, amb els seus valors, reptes i capacitats per afrontar les dificultats. I amb d’altres, més grans, hi tinc relacions d’una desena anys, similars a la que jo tenia amb en Carles, de molta proximitat i complicitat. AT: T’han definit com una pianista “de qualitat clàssica, amb una dicció clara, perfecta definició de les veus i un rebuig frontal a tot gest grandiloqüent o histriònic”. ¿Hi estàs d’acord i, més enllà d’això, creus que aquesta descripció també pot evolucionar amb el temps? LM: No crec que això canviï. Espero que no canviï. Sobretot pel que fa al rebuig frontal de la grandiloqüència: no m’identifico gens amb els gestos de showman i això no canviarà perquè és part de la meva essència. Tinc claríssim que el respecte al compositor va per davant de tot i, tant quan començo a endinsar-me en una obra com quan surto a tocar-la en un escenari, allò no va de mi, va de la música, que és molt més gran que tots nosaltres junts. La música l’hem de compartir i jo soc un mer canal a través del qual la música d’aquests genis passa per arribar a una comunió, a una sinergia que ens eixampla el 15 1 Laia Masramon va debutar com a solista en la temporada de l’OBC dirigida per Jean-Bernard Pommier quan l’orquestra encara tenia la seu al Palau de la Música. “Jo només tenia quinze anys quan Lawrence Foster, que llavors n’era el director titular, em va convocar a una audició”, recorda. “Però jo amb 2 cor i ens inspira a tots. Això és, per a mi, un concert. Tinc tan clar aquest concepte d’entrega que no puc entendre’l si no és des de la humilitat. Els companys del quartet amb qui tocaré al Palau, per exemple, són la millor mostra que, com més gran és un músic, més humil és. Això és el que respecto. AT: Parla’ns, doncs, d’aquest projecte al costat d’Erich Höbarth, Hariolf Schlichtig i Christoph Richter. LM: Vaig conèixer Richter al Festival de Durham on era professor de violoncel. Jo devia tenir dinou o vint anys i la seva passió, entrega i vitalitat em van robar el cor. Li vaig dir que volia tocar amb ell i vam començar a fer duets, tant al Regne Unit com aquí. Ell em va parlar de la Cappella Andrea Barca –l’orquestra formada pel pianista András Schiff amb solistes que alhora són amics– i, com que tenia curiositat, vaig 16 • REVISTA MUSICAL CATALANA anar a sentir-los a Suïssa. Allà vaig conèixer Höbart i Schlichtig, que són els caps de les cordes respectives, i amb qui András Schiff fa música de cambra arreu. Ells sabien que jo havia tocat amb Richter i va ser ell qui va proposar que jo m’integrés per fer quartet amb ells. I des del 2009 he tingut aquest plaer i aquest luxe. Tots compartim un mateix tarannà apassionat i ens entenem molt bé. AT: Com heu concebut la presentació dels Quartets per a piano de Brahms al Palau? LM: Com que són tres obres colossals, les dividim en dos concerts. En el primer, entre els dos primers Quartets, hi posem Tres haikus per a violoncel i piano que Guix ens va compondre i dedicar a Richter i a mi fa més de deu anys. Guix és un compositor que m’agrada molt: escriu les notes justes, com Mompou o Skriabin, i alhora té aquest 3 NIEVES J. SECO BANDE À PART GERARD POCH UNA RELACIÓ ÍNTIMA AMB EL PALAU DE LA MÚSICA el Palau tinc una relació personal estreta perquè ja hi venia de nena a escoltar concerts i somniava de poder-hi tocar algun dia. Per a mi, era la sala més important i encara ara té molt de simbolisme per aquesta càrrega emocional que m’ha deixat petjada per tota la vida. Tinc la sensació de tornar a casa”, afegeix. DAVID RUANO 1 Laia Masramon va debutar amb disset anys com a solista amb l’OBC la temporada 1998-99. 2 El quartet format per Erich Höbarth, Hariolf Schlichtig, Christoph Richter i Laia Masramon en un concert a L’Auditori el 29 d’octubre de 2009. 3 La presentació dels Quartets de Brahms al Palau es farà en dos concerts, en els quals s’interpretaran, a més, obres de Guix, Mozart i Turina. QUIM ROSER 4 Per a Laia Masramon, la docència és tan important com els concerts, totes dues activitats es realimenten. 4 QUIM ROSER “LA DOCÈNCIA ÉS UN APRENENTATGE DE DOBLE SENTIT I UN CAMÍ D’EVOLUCIÓ CONSTANT” perfum que recorda Takemitsu, molt subtil i poètic, místic i suggeridor, un contrapunt de frescor entre els dos colossos de Brahms, l’opus 25 amb el vital “Rondó alla zingara”, i l’opus 26, una de les obres més madures de Brahms, on es desprèn tota la seva humanitat, calidesa i profunditat. Al segon concert, el maig del 2023, el programa girarà entorn de la tonalitat de Do menor, ja que l’últim Quartet és una obra de joventut molt revisada fins al punt que Brahms en va canviar la tonalitat. Per això l’acompanyem amb el Quartet núm. 2 de Mozart i el Quartet de Turina. Aquests Quartets de Brahms m’emocionen tant que em recorden l’autèntic objectiu de l’art: commoure’ns fins al punt de transformar-nos com a persones. AT: On més es podrà sentir tot això? LM: Comencem el projecte a l’hotel El Monegal de Sant Llorenç de Morunys, que ens permet assajar en un entorn privilegiat enmig de la natura. D’allà anirem al Kursaal de Manresa, que també em fa il·lusió perquè aquest any soc ambaixadora de Manresa en l’apartat de música. I després del Palau, ho portarem a l’Escuela Superior de Música Reina Sofía de Madrid. DONAR TEMPS AL TEMPS “De petita, la meva mare ja deia que quan feia alguna cosa m’hi implicava al cent per cent”, explica Laia Masramon quan li demanem el secret del seu èxit, i afegeix: “Com més va, més m’adono que el temps és limitat i he après a prioritzar i centrar l’energia en allò que decideixo que la mereix. M’agraden moltes coses, però intento trobar un equilibri de feina, concerts, vida personal i lleure. Si cada dia no hi cap una mica de tot, acabes perdent l’essència”. I vetlla, a la música, pels mateixos valors que busca a la vida: “L’excel·lència emana de l’amor pel que fas i hi ha una satisfacció més profunda que la immediata, que s’aconsegueix amb els anys i que se sembra amb l’esforç diari. La creativitat està renyida amb les presses i la competitivitat ferotge que també ens empeny com a societat, on sembla, erròniament, que consumisme és igual a felicitat, i superficialitat, a èxit. Ens estem carregant el planeta i, si no fem un replantejament, no ens en sortirem”. 17 ÈRIC PÀMIES / INSTITUT R AMON LLULL El Palau del Baró de Quadras, construït entre els anys 1904 i 1906 per Puig i Cadafalch, és la seu actual de l’Institut Ramon Llull a Barcelona. Vint anys de cultura catalana al món amb L’INSTITUT RAMON L’INSTITUT RAMON LLULL COMPLEIX VINT ANYS. DUES DÈCADES DURANT LES QUALS LA CULTURA CATALANA EN TOTS ELS SEUS ÀMBITS S’HA DONAT A CONÈIXER INTERNACIONALMENT I HA ANAT GUANYANT PRESÈNCIA ARREU DEL MÓN. TEXT 18 • REVISTA MUSICAL CATALANA Marta Porter LLULL INSTITUT RAMON LLULL ANIVERSARI E Edmon Colomer i Joan Magrané amb el musicòleg Samuel Llanos en la xerrada prèvia a un dels concerts de l’Any Robert Gerhard a Londres. ALBERT TORRENS l 5 d’abril de 2002 la Generalitat de Catalunya i el Govern de les Illes Balears van crear l’Institut Ramon Llull. El 2008 s’hi va afegir el Govern d’Andorra, el 2014 fou l’Ajuntament de Barcelona, i el govern valencià n’ha format part de manera intermitent. L’objectiu era i és la internacionalització de la producció cultural catalana en tots els àmbits, des de la literatura i el pensament escrits en català, fins a teatre, cinema, circ, dansa, música, arts visuals, disseny i arquitectura. Vint anys després, el resultat de les seves accions és indiscutible. En aquests dos decennis molts artistes han presentat la seva obra a l’estranger. “Des del principi hem volgut destacar la qualitat musical del país seleccionant el que desperta més interès a fora i allò desconegut però molt bo, tant en l’àmbit de la música actual, des de la música antiga fins a l’art sonor, passant per la música popular, el flamenc i el jazz, com també en l’àmbit del patrimoni, una eina de diplomàcia cultural riquíssima amb referents com Pau Casals, Jordi Savall, Albéniz, Mompou o Gerhard”, explica Maria Lladó, directora de l’Àrea de Creació. Efemèrides com l’Any Montsalvatge (2014), en què l’òpera El gato con botas es va dur a Nova York, l’Any Robert Gerhard (2021) amb la London Sinfonietta i el Quartet Gerhard a Londres, i l’Any Ramon Llull (2016) obrint un nou camí amb els països de la riba mediterrània, són puntals de difusió cultural internacional. Com ho va ser també la Fira de Frankfurt el 2007. “Jordi Savall i el Quartet Casals, reconeguts com a ambaixadors culturals, són dos noms indiscutibles d’internacionalització de la cultura catalana, amb prop de cent concerts anuals a l’estranger”, explica Lladó. També ho són compositors com Hèctor Parra, Benet Casablancas i Joan Magrané, entre molts d’altres, a més de referents del jazz i del flamenc com ara el saxofonista Joan Martí-Frasquier o Miguel Poveda i també, en la música popular, amb Maria del Mar Bonet o Joan Manuel Serrat. Formacions musicals com l’OBC, la Banda Municipal de Barcelona i l’Orfeó Català i els cors del Palau de la Música Catalana –“amb qui el Llull té signat un conveni de col·laboració”, explica Lladó– també han actuat als circuits professionals internacionals. En aquest sentit, destaquen la presència del Cor de Cambra i l’Orfeó Català als Proms de Londres (2017 i 2019), la gira del Cor de Cambra amb Jean-Christophe Spinosi i l’Ensemble Matheus (2018) i el viatge de l’Orfeó Català al Shanghai International Art Festival (2018), entre d’altres. Festivals internacionals com l’Spoffin Street Arts Festival d’Amersfoort (2017), la Biennal de Música Electroacústica i Art Sonor de Berlín, el Festival de Flandes en col·laboració amb el Festival dels Pirineus, el Festival d’Edimburg, la Biennal de “CAL POTENCIAR LA PRESÈNCIA CATALANA EN ELS DEBATS DE L’AGENDA GLOBAL” ALBERT TORRENS Agustí Fernández interpreta Frec, per a piano expandit, d’Hèctor Parra. La col·laboració de l’IRL amb el Festival de Huddersfield va portar Parra a ser-ne resident. 19 DE HUDDERSFIELD AL 155 Flamenc dels Països Baixos o l’Amersfoort Jazz, per dir-ne alguns, junt amb sales de música com el Carnegie Hall a Nova York i el Royal Albert Hall a Londres, “i també les universitats i conservatoris de tot el món són eines perfectes per acollir obres, intèrprets i formacions catalanes”, assegura Maria Lladó, com també les residències de creació com la d’Hèctor Parra al Huddersfield Contemporary Music Festival (2013). NOU DIRECTOR Passats vint anys, l’Institut Ramon Llull estrena director, Pere Almeda. Entre els seus objectius destaca enfortir els lligams amb el consorci balear, l’Ajuntament de Barcelona i sobretot amb les institucions valenciana i andorrana. “Vivim un moment molt dolç amb aquestes institucions i és fonamental que el Llull s’identifiqui amb els diferents territoris, i també, més enllà de la llengua, obrir noves vies amb Portugal”, assegura. “En aquests vint anys s’ha fet molta feina i molt ben feta, amb un equip molt potent”, continua. “Ara volem dialogar amb totes les institucions culturals de Catalunya, Balears, València i Andorra per revisar críticament el que hem fet, escoltar-los, mirar què queda pendent i obrir nous processos estratègics. Cal fer una anàlisi amb les màximes institucions del país, el Liceu, el Palau, L’Auditori, museus, etcètera, sobre quins són els llocs on cal que sigui present la cultura catalana. La nostra és una cultura petita però amb moltes coses a dir i és en aquest aspecte del contingut crític que hem de treballar”. En aquest sentit, Maria Lladó concreta que “cal que les institucions pensin en clau internacional, que els agents culturals pensin en el Llull com una eina d’internacionalització des del moment de concebre una activitat”. A això, Pere Almeda afegeix que un dels seus objectius és també “potenciar la presència catalana en els debats culturals internacionals de l’agenda global, des del canvi climàtic a qüestions de gènere i feminisme, canvis tecnològics i les transformacions energètiques”. COVID I DIGITALITZACIÓ les actuacions físiques, que aquests dos darrers anys han quedat molt minvades”. Per a Pere Almeda, “la pandèmia ha estat devastadora i ara el més important és recuperar i potenciar la presencialitat, tot i que sabem que hem de seguir donant suport a la transformació digital”. Susanna va tenir com a successor Manuel Forcano (2016-2018), que recorda: “El 2016 era l’Any Llull i vam decidir exportar la cultura catalana a tota la Mediterrània: Tunísia, Algèria, Egipte, Turquia, Israel, Itàlia, Grècia, el Marroc, Israel, i també a Sud-àfrica, llocs on el Llull no havia anat mai”. Però l’època Forcano també va estar marcada pel Procés. “El Llull segueix les consignes del Departament de Cultura i en aquell moment es va fer una aposta per dur la cultura catalana a Washington”. Després va venir el 155: “Vam tenir parada una grandíssima part del pressupost, a part de com va ser d’insultant tenir els homes del Tribunal de Cuentas regirant els nostres comptes durant tres dies”. Amb tot, Forcano guarda bon record d’aquells anys: “El Llull és una fàbrica de bellesa. La cultura catalana té molta demanda a fora i genera molt d’interès”. Jordi Savall i el Quartet Casals són ambaixadors culturals de l’Institut Ramon Llull. QUIM ROSER FELIX BROEDE La manca de mobilitat a conseqüència de la covid ha fet que s’acceleressin temes com la digitalització. “Hem vist com les plataformes digitals han potenciat moltíssim les visites en l’àmbit internacional”, explica Lladó, “però alhora, tan bon punt es pugui viatjar, potenciarem Àlex Susanna, que va ser director de l’Institut Ramon Llull entre els anys 2013 i 2016, explica que “l’objectiu era difondre internacionalment la creació contemporània catalana en tots els seus àmbits, però ens va sorprendre descobrir que, sense estar planificat, la creació musical era una de les activitats amb més projecció internacional i que els creadors tenien un gran reconeixement a fora. Així que vam buscar focus que visualitzessin el sector col·laborant amb el Festival de Huddersfield (Anglaterra), el més important del món en música contemporània. Hi van anar Hèctor Parra, Agustí Fernández amb la BCN216 i Joan Magrané”. Una altra iniciativa va ser la creació del portal New Catalan Music, una eina en línia per contribuir al coneixement i la divulgació de l’obra dels compositors contemporanis catalans. Amb tot, “ens van quedar pendents les ajudes a la creació”. 20 • REVISTA MUSICAL CATALANA 25.10.22 Yo-Yo Ma L’AUDITORI Kathryn Stott Schumann i Falla 08.11.22 L’AUDITORI 14.12.22 L’AUDITORI Rèquiem de Verdi Cor i Orquestra Simfònica de Milà Claus Peter Flor Yuja Wang Philharmonia Orchestra Santtu-Matias Rouvali Rakhmàninov i Txaikovski Nova temporada! #tornalapassió 17.02.23 Evgeni Kissin PALAU DE LA MÚSICA 24.03.23 Scherezade PALAU DE LA MÚSICA Abonament temporada L’AUDITORI 31.05.23 La Júpiter de Mozart PALAU DE LA MÚSICA bcnclassics.cat i l’Heroica de Beethoven Orquestra Champs Elysées Phillippe Herreweghe 07.06.23 Les quatre estacions PALAU DE LA MÚSICA @bcnclassics Aranjuez i Bolero Pablo Sainz Villegas Orquestra Nacional Belga Josep Vicent 163€ Tel 93 342 61 75 Denis Kozhukhin Orquestra de Ràdio Frankfurt Alain Altinoglu 13.04.23 Concierto de des de Entrades i abonaments Bach, Mozart, Debussy i Rakhmàninov de Vivaldi I musici SANT IGNASI COVA MANRESA I LA MÚSICA 1 22 • REVISTA MUSICAL CATALANA EFEMÈRIDE “MANRESA 2022. LA CIUTAT QUE (ET) TRANSFORMA” ÉS EL LEMA DE LA COMMEMORACIÓ DELS CINC-CENTS ANYS DE L’ESTADA DE SANT IGNASI A MANRESA, EFEMÈRIDE PLENA D’ACTIVITATS I DE MÚSICA EN EL RECORD DE LA DEVOCIÓ POPULAR. TEXT Glòria Ballús Casóliva N ascut a Loiola (Azpeitia) el 24 de desembre de 1491, Íñigo López de Oñaz y Loyola, després de fer una vida de noble i patir una ferida a la cama, va voler pelegrinar a Terra Santa. En el seu camí va passar per Montserrat i va fer estada a Manresa (1522-1523), on després d’un rapte i molta penitència va tenir la il·luminació de fundar la Companyia de Jesús i d’escriure els Exercicis espirituals. Fou canonitzat el 12 de març de 1622. ¿A sant Ignasi li agradava la música? El pare Antonio Araoz, SJ (1515-1573) diu d’Íñigo: “Siendo músico, ni en viernes ni en sábado tañó, sin duda por su devoción a Jesucristo y a la Virgen”, afirmació que constata que devia tocar la viola o un instrument semblant, per la seva formació de cavaller de la cort. El pare Luis Gonçalves da Câmara, SJ (1519-1575) remarca: “Con lo que mucho se levantaba en oración, era con la música y canto de las cosas divinas, como con Misas, vísperas y otras semejantes; tanto que me confesó, si acertaba a entrar en alguna Iglesia cuando se celebraban los oficios cantados, luego parecía que totalmente se transportaba de sí mismo. […] Y no solamente le hacía este bien al ánimo, sino también a su salud corporal. Y así cuando no la tenía o estaba con grande hastío, con ninguna cosa se curaba más que con oir cantar alguna cosa devota a algún hermano”. Sant Ignasi, doncs, tenia predisposició i afecte cap a la música, però no la va incloure a la Companyia. El pare Pedro de Ribadeneyra, SJ (1526-1611) esmenta el motiu que el sant afirmava: “Si yo siguiese mi gusto y mi inclinación, yo pondría coro y canto en la Compañía; más déjolo de hacer, porque Dios N. S. me ha dado a entender que no es esta su voluntad [...] ya que aun siendo tan santa y provechosa para la Iglesia la ocupación de cantar en el coro, no era esta la vocación para la que Dios nos había llamado”; encara que la tercera regla de la Companyia diu: “Alabar el oir Misa a menudo, asimismo cantos, psalmos y largas oraciones en la Iglesia y fuera de ella”. 2 LA MÚSICA EN L’ESTADA MANRESANA En el seu pelegrinatge, Íñigo passà pel monestir de Montserrat, on va escoltar les veus blanques de l’Escolania (documentada des del 1307). Diversos Goigs de la Mare de Déu de Montserrat parlen de la seva petjada. A Manresa, el seu primer contacte amb la música va ser el 25 de març de 1522 passant per l’ermita de la Mare de Déu de la Guia, que celebrava la festivitat de l’Anunciació de Maria amb un romiatge. Cada dia anava a la Missa major, a vespres i a completes a la col·legiata de Santa Maria de la Seu, que eren cantades per corers, conductius i beneficiats, amb l’orgue. També anava a l’església de Sant Pere Màrtir, del convent dels pares dominics, i a les ermites marianes de l’entorn, principalment la de la Mare de Déu de la Salut, al barri de Viladordis. La seva vida manresana la trobem explicada en diversos goigs. Un dels primers, publicat el 1673, concreta: “Puix vida tan peregrina/ féreu en esta ciutat; siau-nos Ignasi advocat/ a major glòria divina”; i les estrofes mostren una “passejada” per les accions que va fer i els indrets on va passar. La devoció manresana pel sant sempre ha estat intensa, per això nombroses són les composicions d’himnes, càntics i goigs de lloança al sant i als seus seguidors. De les que EL FESTIVAL ESPURNES BARROQUES FA UN RECORREGUT MUSICAL DEDICAT AL SANT 23 EL CLAROBSCUR D’ESPURNES BARROQUES la foscor cap a la lluminositat càlida, reconfortant i alliberadora. Ignasi de Loiola. Pelegrinatges, èxode i èxtasi va ser el títol del concert dirigit per Jordi Savall el 3 d’abril passat a Manresa. A través de diverses peces va oferir un seguiment de sis etapes de la biografia de sant Ignasi, des de la ferida en batalla, l’inici dels pelegrinatges fins a la mort i canonització. Cal destacar els dos concerts sobre el sant i els dos que mostraran l’expansió de les missions jesuítiques: Las Hespérides oferirà l’òpera San A JUNTAMENT DE MANRESA-MANRESA 2022 3 ESCOLANIA DE MONTSERRAT Espurnes Barroques –que agermana música, patrimoni i gastronomia en diverses poblacions del Bages, el Solsonès i el Berguedà−, enguany amb el lema “Llum barroca” amplia el territori i el dedica a la celebració del 500 aniversari de l’estada de sant Ignasi a Manresa. Seguint el significat de barroc − època del clarobscur−, la programació del festival, del 3 d’abril al 12 de juny, ofereix uns concerts que, d’un cap de setmana a l’altre, s’ordenen progressivament per passar de la foscor a la llum, per transitar des de 5 24 • REVISTA MUSICAL CATALANA 1 Segons la tradició, sant Ignasi es va recloure durant gairebé un any per pregar en el que avui es coneix com a Cova de Sant Ignasi. L’església del Santuari de la Cova acull diversos concerts de la programació de l’Any Ignasià. 2 Sant Ignasi de Loiola, oli sobre fusta de Peter Paul Rubens (cap al 1620). 4 ÉTIENNE GRIMÉE COMPOSITORS D’ARREU DEL MÓN HAN DEDICAT OBRES A SANT IGNASI I A LA COMPANYIA DE JESÚS MÚSICA A L’ANY IGNASIÀ El concert O magnum mysterium de Qvinta Essençia, a la Cova de Sant Ignasi, indret ple de significat, va donar el tret de sortida a la programació musical d’aquest cinquè centenari. Durant l’any, els cicles Sons del Camí i Espai Ànima ofereixen música contemplativa, mística, espiritual, transformadora o d’autor en diversos espais ignasians de la ciutat, i hi són cites destacades els concerts de Noa, Messengers, Carles Cases, Ginestà, Marala, Joana Serrat, El Pot Petit, l’Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu i l’Orfeón Donostiarra, entre d’altres. Ignacio de Domenico Zipoli (15 de maig, a Barcelona); l’Ensemble Tramuntana presentarà el concert-pelegrinatge Bach: un pelegrinatge aquàtic (22 de maig, a la Cova de Sant Ignasi, a Manresa); l’Orquesta y Coro de San Ignacio de Moxos interpretarà música composta durant el segle XVII a la Missió jesuítica de Chiquitos (Bolívia) (5 de juny, a Sant Guim de Freixenet), i Horacio Curti amb Una missió cap al país Sol Ixent (12 de juny, a Cervera), recrearà el viatge cultural de sant Francesc Xavier al Japó. 3 L’Escolania de Montserrat va oferir un concert a la Seu de Manresa el 25 de març passat. 4 L’Ensemble Moxos, hereu directe de les missions jesuítiques, actuarà al juny dins de la programació d’Espurnes Barroques. 5 El 2 de gener començava la programació musical de l’Any Ignasià amb l’actuació de Qvinta Essençia al Santuari de la Cova de Sant Ignasi. es conserven a l’Arxiu de Manuscrits de la Seu, cal remarcar: Goigs a sant Francesc Xavier −polifònics− de Gaietà Mensa (mestre de capella); Gozos a san Luis Gonzaga de Francisco Andreví (segle XIX); Goigs a sant Ignasi de Francisco Escorsell (1822), per la commemoració dels tres-cents cinquanta anys de la seva vinguda, i A sant Lluís Gonçaga (1869); la Missa In honorem St Ignatii i l’himne El sant Penitent de Mn. Miquel Augé Vila, organista, amb text del P. Ramon M. de Bolós, SJ (1922) pel quart centenari. De les últimes composicions són els Goigs a llaor del gloriós sant Ignasi de Loiola de Mn. Josep Massana Bach i text de Ramon Tarrats, SJ, en la reobertura de la Casa d’Exercicis, annexa al santuari (1969); i la Suite manresana de monsenyor Valentí Miserachs, estrenada en els cinc-cents anys del seu naixement i quatre-cents cinquanta de la fundació de la Companyia (1991). La música ha estat present també en les diverses commemoracions, fins i tot amb l’Orfeón Donostiarra, en el IV Centenari dels Exercicis Espirituals (1948). També, al segle XX, la Banda Municipal interpretava la Marxa de Sant Ignasi amb la instrumentació del seu director Damià Rius i Vilella, i des de fa anys la Capella de Música de la Seu acompanya amb cants dedicats la festivitat de Sant Ignasi, el 31 de juliol. Jun t s seguirem fen t his tòri a T E M P O R A D A 2022/2023 Abona’t al Liceu 30% DE DESCOMPTE Ara, els abonaments 100% flexibles. Descobreix-los a liceu.cat ©Jaume Plensa FINS A UN Il trovatore Il trittico V E R D I | Octubre i Novembre P U C C I N I | Novembre i Desembre Tosca Macbeth Alcina (v.c.) P U C C I N I | Gener V E R D I · P L E N S A | Febrer i Març H Ä N D E L | Febrer ©Jaume Plensa Don Pasquale D O N I Z E T T I | Setembre i Octubre 7 Deaths of Maria Callas Alexina B. Manon A B R A M O V I Ć | Març G A R C Í A -T O M Á S | Març M A S S E N E T | Abril i Maig Parsifal Orfeo ed Euridice (v.c.) L’incoronazione W A G N E R | Maig i Juny G L U C K | Juny M O N T E V E R D I | Juliol di Poppea EFEMÈRIDE 200ANYS DEL BALLET 1 ‘CENDRILLON’ DE FERRAN SOR TEXT Marina Rodríguez Brià FERRAN SOR ÉS CONEGUT INTERNACIONALMENT COM A COMPOSITOR PER A GUITARRA I PER HAVER ESTAT UN GRAN INTÈRPRET D’AQUEST INSTRUMENT. EN CANVI, ELS SEUS NOMBROSOS BALLETS, REPRESENTATS ALS MILLORS TEATRES D’EUROPA, SÓN DESCONEGUTS PEL PÚBLIC ACTUAL. ’ L obra per a guitarra del músic barceloní Ferran Sor (1778-1839) no s’ha deixat d’interpretar mai. Tant el repertori de concert com d’estudi que va produir és bàsic per a l’instrument i molt considerat. És evident que la seva preocupació per trobar un nou llenguatge que elevés la guitarra a un nivell professional va reeixir. Però, alhora, Sor no es va limitar a aquest instrument, també componia per a orquestra, veu i instruments diversos. Gran part de la seva obra va ser creada a l’estranger, ja que l’any 1813 Sor va haver de marxar d’Espanya a causa de qüestions polítiques. El consideraven afrancesat i, de fet, no va poder tornar mai més al país. Després d’un temps a París, el 1815 va decidir anar a Londres, on passaria els millors anys de la seva vida pel que fa a l’activitat professional. Llavors la ciutat estava en plena efervescència musical i les institucions de nova creació, com ara la Philharmonic Society o la Royal Academy of Music (creada el 1822), el van acollir com a membre reputat. A Londres, Sor coneix la seva companya sentimental, la ballarina Félicité Hullin, filla i germana d’una saga de ballarins professionals francesos, i que ja de ben petita havia embadalit el públic parisenc. El pare, Jean-Baptiste Hullin, era mestre de dansa al Théâtre de la Gaîté de París. Després la família s’instal·là a Londres, on el pare va exercir de mestre de ball al King’s Theatre. La primera actuació de Félicité va ser el 1818 en aquest teatre quan tenia quinze anys. Els ballets amb música de Sor, La Foire de Smyrne i Le seigneur 2 de ressò del vestuari, de l’escenografia i dels efectes teatrals. En généreux es van representar al King’s Theatre el 1821 amb la algun diari parisenc fins i tot es descriu com va vestit el públic, seva participació. En realitat Sor ja tenia coneixement de la a l’última moda. música de dansa. Abans del seu exili, de jove havia participat sovint en festes de societat com a músic que dirigia la dansa i EL BALLET CENDRILLON també havia compost boleros i aires de ball. La seva experiènEl ballet de Sor que va tenir més èxit va ser Cendrillon (La Vencia al món de la coreografia li seria molt útil per entendre’s tafocs). Es va estrenar al King’s Theatre de Londres el 26 de amb els mestres de ball i comprendre aquesta disciplina. març de 1822 amb una producció immilloraCal recordar que l’estil de dansa clàssica ble. El coreògraf era el cèlebre ballarí i mesd’aleshores era el ballet pantomima, un drama CENDRILLON VA tre de ball François-Ferdinand Decombe, silenciós que combinava la pantomima amb les ESTAR NOU ANYS conegut amb el pseudònim Albert. Ell protadanses. De vegades el mim i l’acció ocupaven gonitzava el rol principal i el repartiment de més de la meitat de la representació. Dins de EN CARTELL I A PARÍS l’estrena continuava amb l’admirada Maria l’obra també es podien incloure danses de moda ES VA REPRESENTAR Mercandotti com a protagonista i un seguit que es ballaven als salons. A part de la interprede ballarins brillants. tació dels ballarins, la premsa també es feia molt 111 VEGADES 27 A 1 Retrat de Ferran Sor (cap al 1825), litografia de Godefroy Engelmann. 2 Cendrillon essayant la pantoufle de verre (1818), obra del pintor francès Jean-Antoine Laurent. 3 Retrat de François-Ferdinand Decombe (cap al 1830), dibuix de Pierre Roch Vigneron. Conegut amb el nom artístic d’Albert, va ser el coreògraf de Cendrillon. Segurament l’excel·lència de Sor al món de la guitarra ha eclipsat les obres que va dedicar a altres instruments i gèneres. És el cas dels seus ballets, tan desconeguts pel públic d’avui. En canvi, és significatiu que fossin representats als millors teatres, amb produccions importants i interpretats per les figures del ballet més prestigioses. Sor va ser reconegut a les principals capitals de la dansa. Segons l’expert Brian Jeffery, els ballets amb música de Ferran Sor són els següents, amb la data i el lloc de les estrenes: La Foire de Smyrne (Londres, 1821); Le seigneur généreux (Londres, 1821); Cendrillon (Londres, 1822); Alphonse et Léonore ou l’amant peintre, en un acte (Londres, 1823); Alphonse et Léonore ou l’amant peintre, en tres actes (Moscou, 1824); Hercule et Omphale, encarregat per la coronació del tsar Nicolau I (Moscou, 1826); Le Sicilien ou l’amour peintre, amb la col·laboració del compositor Jean Schneitzhoeffer (París, 5 LES OBRES PER A PIANO DE FERRAN SOR EREN PER AL BALL Les primeres obres per a piano de Sor a dues i a quatre mans van ser dedicades al ball i creades a Londres, on estava en contacte estret amb el món musical i també amb la societat benestant. Era un dels músics preferits per a les sessions musicals privades. Va 4 Pastourelle o trénis, quarta de les cinc danses de la quadrilla. Gravat en color publicat a la revista «Le Bon Genre» (1805). 5 Vestuari d’Albert i Mlle. Bigottini com a príncep Ramir i Cendrillon (1823). 4 28 • REVISTA MUSICAL CATALANA 1827), i Hassan et le calife ou le dormeur eveillé (Londres, 1828). A més, en aquesta època Sor va compondre altres obres soltes per a dansa. Els últims ballets són The fair sicilian or the conquered coquette, també conegut com La belle Arsène (Londres, 1834); i Arsène ou la baguette magique, amb el compositor Jean-Baptiste Singelée (Brussel·les, 1839), possiblement la mateixa obra o una variant de The fair sicilian or the conquered coquette. compondre quadrilles, valsos i danses de moda. A la partitura incloïa els passos de les figures per al ball. Normalment dedicava les seves sèries de danses per a piano a noies i senyores de l’alta societat que organitzaven balls i vetllades musicals. THE NEW YORK PUBLIC LIBRARY La publicació londinenca «The New Monthly Magazine and Literary Journal» va dir-ne: “La música és excel·lent, la millor potser de qualsevol composició de ballet que hagi apare3 gut en aquest teatre”. Sor, després de més de set anys vivint a Londres, ja amb la fama feta com a guitarrista i compositor de ballets, tornà a París amb Félicité. El ressò de Cendrillon va fer que s’estrenés a l’Académie Royale de Musique de París l’any 1823. Aquí els rols principals els ballaven Albert i Bigottini. També hi participà la germana de Félicité, Virginie Hullin. Sembla que la producció va ser encara més luxosa. La premsa va parlar molt de Sor com a compositor del ballet Cendrillon i també com a concertista de guitarra. Ferran Sor, la nena que havia tingut amb la seva primera dona i Félicité AMB CENDRILLON viatgen de París a MosDE SOR ES VA cou, on ella és convidada INAUGURAR EL com a primera ballarina. Allà Sor seguirà produint TEATRE BOLXOI música de diferents gèDE MOSCOU neres, també per a ballet. Quan van a Rússia el 1823, Cendrillon encara s’està representant a París i l’èxit farà que també s’estreni al Théâtre Royal de Brussel·les. Aquest ballet va estar nou anys en cartell i a París es va representar 111 vegades. Cal destacar que amb aquesta obra de Sor es va inaugurar el Teatre Bolxoi de Moscou el 1825, amb Félicité com a primera ballarina. La parella Sor-Hullin va esdevenir un equip important al món del ballet a Rússia durant la seva estada. Tres anys després Sor i la seva filla marxen de Rússia cap a París. Félicité s’hi va quedar i va assolir un gran prestigi també com a coreògrafa i professora. Segueixen després uns anys d’activitat musical a París. La filla, que era arpista i pintora, mor l’any 1837 i Sor dos anys més tard. CA DÉ MI E E YAL RO DE MUSIQ UE, PARÍS ELS BALLETS DE FERRAN SOR FESTIVALS D’ESTIU 2022 ARTICLE EL DESITJAT RETORN A LA NORMALITAT DESPRÉS DE DOS ANYS DE PANDÈMIA, ELS FESTIVALS D’ESTIU ES PREPAREN PER RECUPERAR LA PLENA NORMALITAT. ANIVERSARIS RODONS, HOMENATGES I PRESENTACIONS DE MÚSICS I FORMACIONS ES COMBINEN PER OMPLIR LES AGENDES MUSICALS AMB PROPOSTES D’UN ATRACTIU CULTURAL INNEGABLE. AQUESTES EN SÓN ALGUNES. TEXT Ana María Dávila Q tual de la Canònica de Vilabertran, l’església de Santa Maria de Casuan encara falta la presentació d’algunes telló d’Empúries i l’Espai Misteri de Vilajuïga. L’acte commemoratiu cites imprescindibles de la temporada esde l’efemèride –i també del norantè aniversari del fundador de la tiuenca, el conjunt de convocatòries que Schubertíada, Jordi Roch– tindrà lloc el 21 d’agost; serà un doble formen el ric teixit musical de l’estiu caconcert que arrencarà amb un recital dedicat al repertori francès, talà ja ha desvelat les seves cartes. I totes a càrrec de la soprano Julie Fuchs, l’aclamada Mélisande al Liceu es preparen per viure un estiu marcat pel aquesta temporada, i continuarà amb l’actuació de la mezzo Ema desig d’assolir la plena normalitat després Nikolovska i el pianista Wolfram Rieger, amic especial del festival. de dos anys de pandèmia, tot començant per la recuperació dels Hi haurà també, com sempre, els grans cicles de Schubert: El cant aforaments al cent per cent. La previsió és, doncs, que enguany del cigne, a càrrec del baríton Manuel Walsiguin moltes i molt especials les nits de música ser (18/08), i La bella molinera, gràcies sota els estels, a les quals es donaran cita tant LA SCHUBERTÍADA A a una altra veu imprescindible d’aques els artistes de proximitat com les grans figures VILABERTRAN CELEBRA ta cita, la de Matthias Goerne (21/08), internacionals. que dos dies abans oferirà un altre recital Molt especial serà l’edició d’enguany de la EL SEU TRENTÈ acompanyat pel pianista sud-coreà i guaSchubertíada a Vilabertran, que celebra el seu ANIVERSARI AMB nyador del Concurs Chopin, Seon-Jin Cho, trentè aniversari amb una xifra rècord de 23 UNA XIFRA RÈCORD que també actuarà en solitari el dia 17. concerts, de l’11 al 28 d’agost, a l’escenari habi- DE 23 CONCERTS 30 • REVISTA MUSICAL CATALANA YIORGOS MAVROPOULS Marlis Petersen 1 i Julie Fuchs 2 faran el seu debut a la Schubertíada aquest estiu. 1 Hi destaquen igualment les actuacions de la soprano Marlis Petersen, que inaugura la cita; el també habitual tenor Christoph Prégardien; els barítons Andrè Schuen i Konstantin Krimmel; la soprano Juliane Banse; el gran baríton wagnerià Johannes Martin Kränzle, i, com a novetat, el debut a la Schubertíada de la nonagenària organista Montserrat Torrent. CREIXEMENT TERRITORIAL Però si hi ha un festival que ha sabut fer d’aquest tipus d’escenaris la seva gran targeta d’identitat, aquest és, sens dubte, el Festival de Música Antiga dels Pirineus (FEMAP), la cita de més amplitud territorial de les que es celebren a Catalunya. Enguany el Festival recupera les xifres de creixement que tenia abans de la pandèmia i presenta l’edició amb més municipis implicats –38– i més concerts –55– de la seva història. El territori convidat seran les Illes Balears, que protagonitzaran el programa inaugural, l’1 de juliol a la catedral de la Seu d’Urgell, a càrrec de la violinista i directora eivissenca Lina Tur Bonet i el seu grup, Música Alchemica. La producció pròpia d’aquesta edició és la Missa regalis, que el compositor Francesc Valls dedicà al rei Joan V de Portugal el 1740. L’obra, amb direcció del portuguès F. Miquel Jalòto, clourà el Festival els dies 19, 20 i 21 d’agost a Castell de Mur, Borén i Camprodon, respectivament. Altres formacions que actuaran al llarg dels gairebé dos mesos de durada del Festival seran l’Acadèmia 1830; Música Reservata de Barcelona, amb un programa dedicat al 450è aniversari de les primeres obres de Tomás Luis de Victoria; l’Orquestra de Cambra Illa de Menorca, dirigida per Dani Espasa; l’Orquestra Barroca Catalana; el Kallias Ensemble, amb la soprano Mireia Tarragó i direcció de Francisco Poyato proposant un programa dedicat a les poc difoses cançons folklòriques de Beethoven, i l’Ensemble Brudieu, que continua presentant la producció del 2021 dedicada a la Missa de difunts de Joan Brudieu. 3 El Grec homenatjarà el recentment desaparegut Stephen Sondheim. CLÀSSICA AL GREC La gran cita estiuenca de Barcelona, el festival Grec, també s’obre a la música clàssica. Entre les activitats que hi trobarem, figuren la Cançó de la terra de Mahler, a càrrec de l’OBC i acompanyada per projeccions audiovisuals d’Alba G. Corral inspirades en el delta de l’Ebre (22/07); l’Stabat Mater de Pergolesi, amb del Cor de Noies de l’Orfeó Català i Vespres d’Arnadí (18/07), i un Requiem, el de Mozart, també amb elements escènics (16/07). Altres propostes del Grec 2022 seran un espectacle musical d’homenatge al desaparegut Stephen Sondheim (18/07) i la singular col·laboració entre l’Escolania de Montserrat i el bailaor flamenc Israel Galvan (02 i 03/07). 3 DOUGLAS ELBINGER / GETTYIMAGES 31 DIE FRAU 2 MICHAL NOVAK CASALS AL VENDRELL Dues de les formacions que actuaran al FEMAP seran l’Orquestra de Cambra Illa de Menorca, dirigida per Dani Espasa 4 i el Kallias Ensemble, dirigit per Francisco Poyato 5 . 6 Ton Koopman, padrí artístic del festival Bachcelona. BERTA TIANA A l’altra banda del territori, el Festival Internacional de Música Pau Casals del Vendrell tindrà lloc del 9 al 22 de juliol, sota la temàtica Pau Casals al Vendrell. La cita, que arriba coincidint amb la reobertura del Museu Pau Casals després d’un procés de rehabilitació arquitectònica i renovació museogràfica, vol explorar en aquesta edició la relació del gran violoncel·lista amb la seva vila natal. Des d’aquesta premissa, s’oferiran sis concerts a l’Auditori Pau Casals amb la idea de reviure les vet4 llades musicals que es feien a casa de l’artista quan rebia la visita dels amics. Hi haurà, per tant, una gran varietat de programes de música de cambra, amb EL FEMAP intèrprets nacionals i interPRESENTA nacionals, a més d’un recital d’orgue a l’església del L’EDICIÓ AMB Vendrell que s’oferirà acomMÉS MUNICIPIS panyat de projeccions audiIMPLICATS –38– I ovisuals dedicades a Puerto Rico, l’altra “pàtria” del mesMÉS CONCERTS A més, el Festival dona –55– DE LA SEVA tre. continuïtat a una iniciativa HISTÒRIA posada en marxa l’estiu passat inspirada pel Marlboro Music School and Festival, a Vernon (als Estats Units), un projecte molt estimat per Casals i que donarà a joves intèrprets l’oportunitat de treballar amb músics experts per oferir dues actuacions, un programa de cambra i un altre d’orquestral. 5 UN ESTIU AMB BACH 32 • REVISTA MUSICAL CATALANA ben temperat, i el 14, el concert de cloenda, a càrrec de la Jove Orquestra Nacional de Catalunya (JONC), el Cor Jove Nacional de Catalunya (CJNC) –que actuen junts per primera vegada– i els solistes de la Beca Bach, que oferiran obres de Bach i dels seus fills Johann Christian i Carl Philipp Emanuel (més informació a la pàgina 8 d’aquesta Revista). Sempre obert a teixir complicitats amb diferents agents artístics de la ciutat –una de les raons que li va valer el Premi Ciutat de Barcelona 2021–, el festival proposa també una col·laboració amb el Taller de Músics que es traduirà en un concert de música de Bach arranjada per a big band amb la Pedrera com a escenari. 6 FOPPE SCHUT A més de les convocatòries de les zones costaneres o d’alta muntanya, Barcelona també té durant la temporada estival les seves pròpies convocatòries de referència. Bon exemple d’això és la gran cita dedicada a Johann Sebastian Bach, el festival Bachcelona, que enguany celebra deu anys de creixement i consolidació. El festival, que enguany oferirà quinze activitats del 30 de juny al 14 de juliol, s’obrirà amb un concert a l’Auditori de Barcelona protagonitzat per Ton Koopman, veritable padrí artístic del festival. El cèlebre clavecinista i director d’orquestra neerlandès es posarà al capdavant dels solistes de la Beca Bach, el cor Bachcelona Akademie i el Bachcelona Consort per dirigir dues Cantates del mestre barroc: la (molt adient) BWV 10 i la BWV 147. Dos dies després, el mateix Koopman dirigirà un concert familiar al Petit Palau, en tant que la Sala de Concerts del Palau de la Música acollirà, l’11 de juliol, l’actuació del Phantasm Viol Consort, amb una selecció de fragments d’El clave SIMFÒNICS AL PALAU UNA SIMFONIA DE SIMFONIES DE BEETHOVEN DISSABTE, 07.05.22 – 18.30H Damián Martínez violoncel Xavier Puig director Orquestra Simfònica del Vallès F. GULDA Obertura de Rosamunda L. VAN BEETHOVEN Una simfonia de simfonies J. PETER SCHICKELE Simfonia núm. 5 de Beethoven «Sportscast» RIGOLETTO | Verdi DISSABTE, 21.05.22 – 18.30H Luís Cansino Rigoletto Antoni Lliteres Duca di Mantova Elisa Vélez Gilda Daniel Gil de Tejada direcció musical Carles Ortiz direcció d’escena i vestuari Cor Amics de l’Òpera de Sabadell Orquestra Simfònica del Vallès G. VERDI Òpera Rigoletto (versió concert) Concert en coproducció FUNDACIÓ ÒPERA CATALUNYA la novena de beethoven DISSABTE, 04.06.22 – 18.30H Marta Mathéu soprano Anaïs Masllorens mezzosoprano Antoni Lliteres tenor Elías Arranz barítono Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana Cor de Cambra de la Diputació de Girona Edmon Colomer director Orquestra Simfònica del Vallès X. MONTSALVATGE Cant espiritual L. VAN BEETHOVEN Simfonia núm. 9, en Re menor, op. 125, «Coral» Amb el suport de: Patrocinadors i col·laboradors principals de l’OSV FUNDACIÓ ÒPERA CATALUNYA Mitjà oficial ARTICLE EL PALAU DE LA MÚSICA... I DE LA TECNOLOGIA “CONNECTA AMB EL PALAU! CONNECTA AMB LA MÚSICA!” ÉS EL LEMA DE LA TEMPORADA 2022-23 DEL PALAU DE LA MÚSICA, QUE ENCETA UN RELAT D’ACTUALITAT ABSOLUTA I UN BINOMI QUE S’ESTENDRÀ LLARGAMENT EN EL TEMPS. 34 • REVISTA MUSICAL CATALANA 1 NIKITA CHUNTOMOV TEXT Albert Torrens WERNER KMETITSCH D’ ençà que, a començament del segle XIX, van sorgir a la Gran Bretanya els primers moviments que plantejaven una resposta agressiva a la mecanització del treball derivada de la Revolució Industrial, la relació entre l’espècie humana i la tecnologia ha estat el baix continu que ha marcat l’evolució de la societat, alhora que ha inspirat tot tipus d’artistes. Ara el Palau de la Música la situa al centre de la seva propera temporada –i, en certa manera, també serà present en la següent–, per bé que no tots els concerts ni les activitats dels propers mesos hi estaran relacionats: “Aquest tema ens connecta més amb els artistes convidats que no pas amb els concerts; no vertebra tota la programació”, diu Mercedes Conde, directora artística adjunta de la institució. Així, els compositors convidats il·lustren d’alguna manera la presència de la tecnologia en l’ampli espectre estètic dels nostres dies: la cantant, violinista i compositora americana Caroline Shaw, guanyadora d’un Premi Pulitzer l’any 2013, serà present en programes de tots els cors de la família de l’Orfeó Català –amb els quals també treballarà en format de taller–, així com, entre d’altres, en una audició monogràfica del Quartet Attacca. Entre els autors catalans, l’escollit és Ferran Cruixent –“el perfil de compositor que més s’adiu amb la temàtica”, assegura Conde–, que també serà interpretat pels cors de la casa, a més de l’Orquestra Simfònica del Vallès, o el baríton Konstantin Krimmel i el Quartet Mandelring. Es programaran diverses obres del seu catàleg i se n’estrenaran d’altres encarregades expressament per a l’ocasió. La nova temporada, com l’actual, també inclourà encàrrecs del projecte Barcelona Creació Sonora, en aquest cas dels compositors Marcos Fernández-Barrero, Enric Palomar, Miquel Ortega i Alberto García-Demestres. Però a banda de l’atenció al moment present, la programació no pot defugir la mirada al passat, especialment esplendorós al Palau de la Música: el centenari de la mort de l’autor de l’edifici. Lluís Domènech i Montaner motivarà un altre dels grans projectes dels propers mesos; un cicle de concerts i conferències sobre la relació entre música i arquitectura a partir dels compositors que més agradaven a l’arquitecte i que són presents escultòricament al Palau: Bach, Beethoven i Wagner. Una audició comentada de Juan de la Rubia a l’orgue amb obres del Kantor de Sant Tomàs, una conferència sobre les Sonates de Beethoven a càrrec de Jonathan Brown i un concert de l’Orquestra del Gran Teatre del Liceu, dirigida per Josep Pons, amb preludis wagnerians en seran els elements. HOME, TECNOLOGIA, NATURA El leitmotiv de la temporada 2022-23 del Palau de la Música serà el tret de sortida d’una reflexió llarga, que arribarà més enllà, fins a la 2023-24, tot i que amb matisos. La relació entre l’home i la tecnologia –aquests propers mesos– i la relació entre l’home i la natura –més endavant– seran, doncs, dos conceptes interrelacionats que la institució vol situar al centre del debat. “Tot això ho volem enfocar des d’un punt de vista 2 crític”, explica Mercedes Conde, “perquè la tecnologia, a part de connectar-nos, també ens pot allunyar els uns dels altres, i nosaltres, al capdavall, volem que el nostre públic connecti amb el Palau i amb la música en viu”. FERRAN CRUIXENT I CAROLINE SHAW SÓN ELS COMPOSITORS CONVIDATS DE LA NOVA TEMPORADA DEL PALAU 35 6 Els anomenats “focus” de la temporada faran èmfasi en el vuitantè aniversari de John Eliot Gardiner –que hi aportarà la Missa en Si menor bachiana–, la doble presència de Philippe Herreweghe –per dirigir una Missa solemnis de Beethoven i una Passió segons sant Joan de Bach– i de Patricia Kopatchinskaja –un concert amb Fazil Say i un altre amb l’Orfeó Català i la Bamberger Symphoniker– o l’inici d’un projecte de llarg recorregut amb el pianista Paul Lewis que oferirà la integral de les Sonates de Schubert en tres temporades consecutives i dos recitals en cadascuna. Molts d’aquests concerts formaran part de Palau 100, que també inclou les actuacions de la Berliner Philharmoniker amb Kirill Petrenko –que, d’altra banda, recupera la Missa de la coronació de Mozart amb l’Orfeó Català a la Sagrada Família ajornada el 2020–, MusicAeterna amb Theodor Currentzis, la Wiener Symphoniker amb Andrés Orozco-Estrada i Jan Lisiecki o la Mahler Chamber Orchestra i Mitsuko Uchida. El cicle estrella de la casa també recupera concerts ajornats, com el de la Filarmonica della Scala, el de l’Orfeó Català i l’OBC –en què s’estrenarà una obra de Jörg Widmann– o el 36 • REVISTA MUSICAL CATALANA C. SCHNEIDER MICHAL NOVAK GUIDO WERNER IGOR STUDIO 3 d’Anne-Sophie Mutter, que compartirà escenari, entre d’altres, amb Pablo Ferrández –el violoncel·lista també serà present, d’altra banda, com a solista al costat de l’Antwerp Symphony Orchestra. Palau Veus estarà protagonitzat per una producció pròpia amb el baríton Andrè Schuen, que interpretarà el cicle Des Knaben Wunderhorn de Mahler amb un ensemble de l’Orquestra de la Comunitat Valenciana, a banda dels concerts de Juan Diego Flórez, Christoph Prégardien, el recital conjunt de Marta Mathéu i Alex Potter o la mezzosoprano Joyce DiDonato, que presentarà el seu últim treball, Eden, en el marc del projecte iniciat l’any passat. També segueix el cicle Palau Òpera, eminentment barroc –amb un Ariodante en què intervindrà Franco Fagioli i Il Tamerlano de Vivaldi a càrrec de l’Accademia Bizantina i Ottavio Dantone–, però no solament això, ja que també inclourà Only the sound remains de Kaija Saariaho el dia del setantè aniversari de la compositora finlandesa. A més d’alguns dels concerts esmentats, Bach serà present amb una Passió segons sant Mateu dels conjunts Vox Luminis i 7 CHRISTOPH KÖSTLIN/DEUTSCHE GRAMMOPHON 4 ANNELIES VAN DER VEGT UN PROGRAMA PLURIDISCIPLINARI la Freiburger Barockorchester, un programa de cantates amb Les Arts Florissants i Paul Agnew, així com també un concert de la pianista Angela Hewitt i l’últim recital de Benjamin Alard per completar la integral de l’obra per a clavecí. En el terreny del piano, visitaran el Palau noms consolidats, com Grigory Sokolov o Javier Perianes i d’altres emergents, com Juan Pérez Floristán, Yulianna Avdeeva –que debutarà a la sala– o Seong-Jin Cho –que hi debutarà com a solista. L’àmbit de la cambra es completarà amb dos quartets: el de la pianista Laia Masramon, que tancarà la proposta iniciada PAUL LEWIS OFERIRÀ enguany, i l’integrat per Isabelle Faust, Jean-Guihen Queyras, Jörg LA INTEGRAL DE LES Widmann i Pierre-Laurent Aimard, SONATES DE que interpretaran el Quartet per a la fi dels temps de Messiaen que va SCHUBERT EN TRES quedar ajornat. També continua TEMPORADES el projecte a tres anys del Quartet CONSECUTIVES Cosmos. 5 8 A més dels dos compositors convidats –Caroline Shaw i Ferran Cruixent–, el Palau també convida artistes d’altres disciplines a compartir l’experiència musical de cada temporada. En aquest cas, l’enginyera en telecomunicacions i artista digital Anna Carreras, la programadora Mónica Rikić –que ha dissenyat un artefacte expressament per al Palau de la Música–, el poeta i emprenedor Eduard Escoffet i l’escultor Naxo Farreras –autor del baix relleu Arbre de la vida que decora la façana del Palau a l’angle del carrer de Sant Pere Més Alt amb el del Palau de la Música– seran els companys de viatge i protagonistes d’activitats circumscrites, majoritàriament, als cicles Palau Fronteres i l’Hivernacle. Així, a més d’altres propostes de concerts –com el que farà coincidir el Cor Cererols i el quartet de saxofons Kebyart Ensemble, el monogràfic del Quartet Attacca amb obres de Shaw, les cançons de Joan Manuel Serrat versionades per la Cappella Mediterranea i Leonardo García Alarcón o les improvisacions a l’orgue de Juan de la Rubia sobre la pel·lícula Metropolis de Fritz Lang–, aquests espais de la programació acolliran activitats de tot tipus –algunes implicaran des dels cors fins als treballadors del Palau– per reflexionar sobre la relació entre l’home, el so i la tecnologia. Trobareu més informació sobre aquestes activitats a les pàgines 63-65 d’aquesta Revista. Theodor Currentzis 1 amb MusicAeterna, i Andrés Orozco-Estrada 2 amb la Wiener Symphoniker, seran dos dels directors convidats al cicle Palau 100. El baríton Andrè Schuen 3 i la soprano Marta Mathéu 4 i el contratenor Alex Potter 5 en un concert conjunt, seran al cicle Grans Veus. Entre els pianistes hi haurà noms consolidats, com el de Javier Perianes 6 i d’altres que són emergents, com Yulianna Avdeeva 7 o Seong-Jin Cho. 8 37 LUDOVIC MORLOT 30 DE SETEMBRE 1-2 D’OCTUBRE QUARTA SIMFONIA DE MAHLER AMB L’OBC A L’AUDITORI “SENTO L’OPORTUNITAT DE DIRIGIR AQUESTA ORQUESTRA COM UN PRIVILEGI” 38 • REVISTA MUSICAL CATALANA ENTREVISTA L’ORQUESTRA SIMFÒNICA DE BARCELONA I NACIONAL DE CATALUNYA ENCETA LA PROPERA TEMPORADA UNA NOVA ETAPA DE BRACET DEL DIRECTOR FRANCÈS, QUE ARRIBA AL CÀRREC AVALAT PER UNA TRAJECTÒRIA EXITOSA. TEXT Albert Torrens ALBERT TORRENS: El seu nomenament culmina un procés de tres anys de l’orquestra. En quin moment en va ser conscient? LUDOVIC MORLOT: Vaig venir-hi com a convidat a dirigir una producció a final del 2020 i ja sabia que hi havia certa curiositat sobre la meva manera de programar i el que podria aportar com a líder, però quan conec una orquestra per primera vegada no m’agrada pensar gaire en això, perquè vull concentrar-me en el concert i veure si hi ha química. AT: Quines sensacions li van despertar els músics de l’OBC en aquell primer contacte? LM: Diria que gairebé vaig ser seduït pels músics i encara no sé exactament per què, com quan coneixes una persona nova i desitges saber-ne més. No soc el tipus d’artista que s’enamora al primer moment, em veig més aviat com un constructor i crec que la meva feina és comprendre les diverses personalitats i ajudar que es desenvolupin cap a noves direccions. Tinc ganes que ens inspirem mútuament per ser millors artistes, més oberts i versàtils. “TINC GANES QUE ENS INSPIREM MÚTUAMENT PER SER MILLORS ARTISTES, MÉS OBERTS I VERSÀTILS” QUIM ROSER AT: Abans d’aquell concert, ¿havia tingut relació amb la ciutat de Barcelona? LM: Només com un jove que havia crescut al sud de França i havia vingut a passar algun cap de setmana aquí, però no estava al corrent de la vida musical de la ciutat. Òbviament, tenia coneixement de l’existència del Liceu i del Palau de la Música, però L’Auditori era llavors una institució molt nova. AT: De vostè, en destaquen la modernitat i el rigor, tant a l’escenari com en la gestió. ¿Li agraden totes dues tasques? LM: M’agraden molt, perquè el que puc produir a l’escenari és el resultat de molta planificació i organització. Tot i que sé les limitacions del meu rol i dels meus coneixements, m’agrada estar informat i almenys entendre les eines que tinc a l’abast. A Amèrica, també estava molt implicat en el mecenatge i m’agrada integrar-me a la comunitat a la qual pertanyo. Sento l’oportunitat de dirigir aquesta orquestra en una nova època com un privilegi, i ajudaré en tot allò que pugui. AT: ¿Creu que hi va poder influir la mediterraneïtat que comparteixen vostè i l’orquestra? LM: Sí, pot ser, però això no vol dir necessàriament que ho tinguem més fàcil! Aquesta mateixa energia positiva que vam sentir, caldrà focalitzar-la i conduir-la. I també forma part del caràcter llatí la meva implicació en relacions de llarga durada. AT: L’acord amb l’orquestra estableix que vostè serà a Barcelona un mínim d’onze setmanes l’any: vuit al llarg de la temporada, dues per fer enregistraments i una per a festivals. ¿Són termes habituals en aquest tipus de contractes? LM: Crec que són xifres força estàndards. Cal temps per donar forma al so de l’orquestra i el més important és que la meva presència sigui regular. Els enregistraments també són una eina fantàstica per construir el so i desenvolupar la veu personal de l’orquestra. AT: Com combinarà aquesta nova titularitat amb altres projectes professionals? LM: Tot i que visc als Estats Units, fins ara ja passava mitja temporada a Europa per la relació especial que 39 MAY ZIRKUS DIRIGIR I PROGRAMAR 2 El criteri de programació és un dels elements de Morlot que ha cridat l’atenció dels responsables de l’orquestra a l’hora de la tria i, per tant, un dels objectius que s’espera que Morlot acompleixi és ampliarne el repertori. El mestre recorda i destaca de la seva etapa a Seattle com va presentar a l’orquestra la música d’Henri Dutilleux o com va introduir l’òpera a la temporada simfònica, entre d’altres amb versions a petita escala de títols com Dialogues des carmélites de Poulenc o Carmen de Bizet. “És una cosa en què crec molt, sobretot per crear interès en la comunitat. Per a mi, l’òpera és important en la mesura en què l’oferim des d’un punt de vista diferent”, explica. I al costat d’aquest interès per la música vocal, o potser en l’origen, hi ha el gust per la música antiga: “M’encanta i estic molt influenciat per moviments historicistes, tot i que no en tinc gaire experiència”. Morlot assegura que el context és important per no suscitar reticències, tant en aquests casos com en d’altres –“Tenim mandra a l’hora de comprometre’ns i abraçar, per exemple, les veus dels compositors contemporanis”– i, sense desvelar-ne encara elements concrets, avança que la seva programació “es farà ressò del que estigui passant al món, en qüestions de justícia social, canvi climàtic o diversitat”. 1 Morlot avança que la seva programació amb l’OBC “es farà ressò del que estigui passant al món”. 2 Ludovic Morlot durant els assajos per al concert de l’OBC que va dirigir el gener d’enguany. 3 Pierre-Laurent Aimard, Ludovic Morlot i l’OBC saluden després del seu concert a L’Auditori al gener. FRANCÈS I COSMOPOLITA MAY ZIRKUS 3 Nascut a Lió el 1973 i format com a violinista, Ludovic Morlot ha passat la meitat de la seva vida als Estats Units, on va iniciar els estudis de direcció que va completar a Londres. De molt jove va ser director assistent de la Simfònica de Boston. Posteriorment va ser titular, durant vuit anys, de la Simfònica de Seattle, amb la qual va guanyar cinc premis Grammy i un tinc amb diverses orquestres, com les filharmòniques de la BBC i de Bergen. També dirigeixo sovint a Londres, Alemanya i els Països Baixos. Per a mi, Barcelona serà una segona llar i potser reduiré una mica els altres projectes. Però, és clar, a Amèrica tinc la família i una part important de la meva activitat professional, sobretot amb les orquestres de Seattle i Los Angeles. LM: Molt poca, de manera que tinc molta feina a fer, perquè per molt que vulgui aportar modernitat, he de conèixer primer la tradició que ha donat a l’orquestra la seva veu natural. M’hi vull aproximar essent molt sincer en allò que m’emociona. No vull fer-la perquè sí, sinó trobar-hi veus que em ressonin perquè pugui ser-ne un ambaixador. Espero que l’orquestra aculli les meves tries i procuraré tant recuperar obres de patrimoni com oferir estrenes mundials. Un dels noms que puc esmentar és el de Lleonard Balada, ja que viu a Pittsburgh, on també estudia una filla meva. Allà vaig tenir ocasió d’escoltar la seva Steel symphony. 40 • REVISTA MUSICAL CATALANA QUIM ROSER AT: Quina relació ha tingut fins ara amb la música catalana? Gramophone i de la qual és director emèrit. Del 2012 al 2014 va ser director de l’òpera de La Monnaie, a Brussel·les, i des del 2019 és artista associat de la BBC Philharmonic. En l’àmbit pedagògic, va ser fundador i director artístic de la Jove Orquestra Nacional de la Xina i és professor associat a Seattle, Los Angeles i la Royal Academy of Music de Londres. L’Auditori és un consorci de L’Auditori rep el suport de ANIVERSARI 70 UNA JOVENTUT QUE DURA TEXT Albert Ferrer Flamarich CEDOC ANYS AQUEST 2022 S’ESCAUEN SET DÈCADES DE LA FUNDACIÓ DE JUVENTUDES MUSICALES DE ESPAÑA, UNA ENTITAT CLAU QUE VA CONTRIBUIR, EN BONA MESURA DES DE CATALUNYA, A LA REVITALITZACIÓ DE L’AMBIENT CULTURAL DE LA POSTGUERRA A TOT L’ESTAT. 1 42 • REVISTA MUSICAL CATALANA ARXIU ALÍCIA DE L ARROCHA “ELS ARTISTES ESTEM OBLIGATS A QÜESTIONAR-NOS CONSTANTMENT” 2 E 3 HAROLD ABELLÁN n el context d’iniciatives com Dau al Set (nascut el 1948) i la florida de la Generació del 51, que participaven d’una segona avantguarda a Espanya i s’enfrontaven al desert cultural del franquisme, l’àmbit musical no gaudia d’una millor vitalitat. A Barcelona, per exemple, al marge dels concerts de la Banda Municipal de Barcelona i l’Orquestra Municipal de Barcelona o les programacions del Palau de la Música Catalana i del Gran Teatre del Liceu, el panorama es veia tímidament dinamitzat per ballades de sardanes, les polititzades actuacions de los Coros y Danzas de la Sección Femenina de la Falange i funcions de sarsuela de companyies itinerants. L’enriquiment musical a Barcelona va ser impulsat, sense l’ajut de les autoritats oficials, gràcies a organismes no estrictament musicals, com l’Ateneu Barcelonès o instituts de cultura estrangers. És el cas per exemple de l’Institut Francès de Barcelona, que va acollir el Cercle Manuel de Falla, i del British Institute i de l’Istituto Italiano di Cultura, que van desenvolupar una tasca de promoció de les propostes artístiques més recents dels seus països respectius. Aquestes propostes van comptar en ocasions amb el suport dels concerts de Josep Bartomeu al Jardí dels Tarongers des del 1948, les audicions del Club 49, molt centrades en creacions experimentals amb el cicle Música Oberta, i, paral·lelament i en ocasions amb sinergies, les Juventudes Musicales de España, que en la seva delegació barcelonina va ser presidida des del 1952 per Antoni Cladellas amb Josep Pascual com a secretari. A final del 1951 l’entitat va néixer simultàniament a Madrid i Barcelona, en un clar reflex de la polaritat cultural de l’Espanya franquista tot salvant les dificultats contra el dret d’associació que el règim dictatorial imposava. Amb el suport d’alguns membres de l’Opus Dei, ho va permetre la voluntat política del règim de blanquejar l’actitud de rigidesa i autarquia de cara a l’estranger i oferir un tímid signe d’obertura que l’entroncava amb aquest organisme internacional actiu des del 1945. Però si la secció dirigida per Cristóbal Halffter, Antonio de las Heras i Fernando Ember no es preocupava gaire de la coordinació amb 4 altres delegacions, tot exhibint un típic gest d’autosuficiència centralista, el grup de Barcelona va saber cooperar amb altres entitats i aglutinar personalitats. És el cas, per exemple, de Manuel Capdevila i Font, de l’Associació Beethoven i que al llarg de 43 anys hi va ocupar nombrosos càrrecs, tant a nivell nacional com internacional, com explica en detall a les seves memòries tot just publicades parcialment. D’aquesta manera s’endegava una gesta nascuda de la capacitat organitzativa i associativa, que corroborava l’arrelament d’aquest tipus d’activisme a Catalunya, encara viu, com ho proven les 41 associacions afiliades que la converteixen avui dia en la principal comunitat autònoma quant a nombre: des del Pallars Sobirà i la Cerdanya a Amposta i Mollerussa, passant per Figueres, Banyoles, Moià i Sabadell, i on destacava una més concentració a les províncies de Barcelona i Girona. La inauguració oficial de la secció barcelonina va ser protagonitzada per la pianista Alícia de Larrocha i l’Orquestra Municipal de Barcelona, dirigida per Eduard Toldrà, el 12 de desembre de 1952 amb un programa centrat en el Concert Emperador de Beethoven. No menys relleu va tenir la celebració del bicentenari del naixement de Mozart quatre anys més tard o el de Beethoven el 1970. Però el seu marc d’acció també va incloure concerts d’avantguarda aleshores tan innovadors i polèmics com el del 27 de gener de 1954 al Palau de la Música amb Polyphonie (1951) de Boulez, el Concerto pour batterie et petit orchestre (1929) de Darius Milhaud, Polifonica-Monodia-Rítmica (1951) de Nono i Musique pour cordes, percussion et célesta (1936) JME VA NÉIXER SIMULTÀNIAMENT A MADRID I BARCELONA, UN REFLEX DE LA POLARITAT CULTURAL DE L’ESPANYA FRANQUISTA 43 1 Alícia de Larrocha i Eduard Toldrà en la recepció posterior a un concert, probablement el d’inauguració de les Juventudes Musicales. 2 El programa del concert del 27 de gener de 1954, massa avantguardista per a molts, va generar un escàndol considerable. 3 Música antiga i 4 jazz han estat les darreres categories a incorporar-se al Concurs Permanent. 5 Entre els guanyadors del Concurs Permanent dels darrers anys hi ha Pau Codina i 6 Mario Mora (2012), 7 Natalia Labourdette (2015) i 8 Helena Ressurreiçao (2017). EL CONCURS PERMANENT 44 • REVISTA MUSICAL CATALANA JME 6 7 8 LA SEU DE JME L’any 1963, la seu general de l’entitat va ser traslladada a Barcelona, gràcies, en bona mesura, a la diplomàcia i als esforços de Jordi Roch –que acabaria presidint JME durant mig segle i Joventuts Musicals Internacionals durant gairebé una dècada. Des d’allà es va gestionar l’entitat fins que el relleu generacional encapçalat per Miquel Cuenca va dur-lo a presidir l’entitat, el 2017, i aquesta va ser traslladada a Madrid. Una mesura que no va convèncer alguns membres ni delegacions adscrites al projecte, que ho van interpretar com un retrocés davant l’embranzida i estabilitat assolides les dècades precedents, tot emfasitzant una tendència llegida en clau política, més enllà de la gestió cultural. HAROLD ABELLÁN de Béla Bartók. L’audició es va rebre amb una escridassada i renou de peus del públic en una desafecció compartida per crítics com Antoni Català, que des de les pàgines del «Diario de Barcelona» va reclamar la intervenció de les autoritats polítiques per impedir concerts semblants. Per la seva part, Xavier Montsalvatge a «Destino» es va mostrar més tolerant i conciliador. D’altra banda, el caràcter humanista de l’entitat el resumien les paraules Gilles Lefebvre, president d’honor de la Federació Internacional de Joventuts Musicals, quan afirmava que era “el moviment dedicat a descobrir l’univers dels sons, descobriment que permet una comprensió millor de la creativitat humana i una compenetració més àmplia amb tots els pobles, com si la música trenés uns vincles d’amistat que possibiliten la reunió d’esperits afins”. Els seus objectius essencials havien de bandejar qualsevol discriminació política, social, filosòfica, religiosa o lingüística i s’havien de desenvolupar des d’una actitud pacífica estenent el gust per la cultura musical i l’art entre els joves mitjançant concerts comentats a preus molt reduïts. Al mateix temps havien d’e ncoratjar la pràctica musical a través de la formació de corals, orquestres juvenils, concursos de joves instrumentistes i camps musicals consagrats a l’estudi de problemes musicals i artístics. Una altra de les fites era oferir suport a joves artistes a l’inici de la seva carrera professional i difondre les obres de compositors contemporanis –especialment joves–, així com desenvolupar relacions de fraternitat entre els joves i músics a través de congressos i trobades musicals i culturals. Tot plegat eren les beceroles d’una de les organitzacions musicals més potents de les darreres dècades a casa nostra, la història de la qual encara resta per escriure en detall. 5 JME dues darreres categories s’han incorporat davant la necessitat d’abastar uns camps musicals vigents als estudis musicològics dels principals centres educatius i alguns conservatoris espanyols. A més, durant dècades ha estat l’únic concurs transversal de l’Estat espanyol que ofereix un aparador per a nombrosos intèrprets que han fet carrera nacional i internacional, fins i tot sense haver estat premiats. Gràcies a l’intercanvi amb altres certàmens i entitats homòlogues es van enfortir els vincles i el prestigi de l’entitat, atès que el metòdic model de concurs era semblant als de territoris europeus, com Alemanya, França i Brussel·les o de l’Amèrica Llatina, durant els anys vuitanta i noranta. JME El Concurs Permanent que durant anys va ser presidit per personalitats, com els compositors Ernesto Halffter, Manuel Castillo i Xavier Montsalvatge, ha assolit les 102 edicions amb la del febrer passat. Nascut el 1979 a Cadis amb la voluntat de convocar cada bienni totes les modalitats instrumentals de clàssica en diverses localitats de la geografia espanyola, des del 2018 i sota la nova direcció de Miquel Cuenca ha passat a tenir tres convocatòries i centralitzar-se a Madrid i Barcelona: les convocatòries de clàssica se celebren al Real Conservatorio Superior de Música de Madrid i les de jazz i música antiga a l’Escola Superior de Música de Catalunya i al Conservatori del Liceu. En aquest sentit, aquestes urs c n o c l e n e Participa ento Bach Divertim Dg. 12.06.22 - 18 h Projecte Bachcelona Akademie: Bach Buxteude Lluís Vilamajó, direcció L’Atlàntida, Sala 2 10 € Ds. 18.06.22 - 9.30 h, 11 h i 12.30 h Escape room: Bach Celeste Adreçat a joves de 10 a 14 anys L’Atlàntida, aules de l’EMVIC Gratuït (prèvia inscripció al web) Dg. 19.06.22 - 19 h El ressò de Bach: diàleg entre l’oboè i el violí Orquestra de Cambra de Vic; Cèlia Tort Pujol, oboè d’amore, oboè i artista resident Wan-ru Cheng, violí L’Atlàntida, Sala 2 25è ANIVERSARI UVIC PRODUCCIÓ PRÒPIA Dc. 22.06.22 - 20 h i 22 h Dg. 26.06.22 - 20 h 4 études pour le hautbois Concert itinerant sobre quatre paisatges sonors Luk van Driessche, partitures gràfiques Rashin Teimouri, projeccions Viola Blache, veu Myrthe Bokelmann Cèlia Tort Pujol, artista resident, idea, composició i interpretació Recorregut: Casa Serratosa, L’Atlàntida, Acvic, L’Albergueria 10 € (cal obtenir entrada anticipada) Dj. 30.06.22 - 21.30 h PRODUCCIÓ PRÒPIA Els alumnes de l’EMVIC L’Atlàntida, Sala 2 Gratuït (prèvia obtenció d’entrada) Dm. 21.06.22 - 20 h El gran Gatsby Un musical de cambra d’Artur Pàmies Quatre paisatges sonors 10 € Dv. 8.07.22 - 20 h JONC Simfonia núm. 5, Xostakóvitx Schéhérezade, Rimski-Kórsakov Edmon Colomer, director L’Atlàntida, Sala 1 ESTRENA ONLINE Cor Jove Nacional de Catalunya JONC Solistes: Salvat Beca Bach Daniel Tarrida, orgue Manel Valdivieso, director L’Atlàntida, Sala 1 10 € Dv. 22.07.22 - 20 h Emissió de la producció audiovisual d’Artur Tort i Cèlia Tort, artista resident Sala 4 - L’Atlàntida digital Quartet Gerhard i alumnes de la VI Acadèmia Gratuït 10 € L’Atlàntida, Sala 1 Internacional de Quartet L’Atlàntida, Sala 2 Més informació: www.latlantidavic.cat 5€ Organitza: Haydn, Mendelssohn i Bizet Manel Valdivieso, director L’Atlàntida, Sala 1 MAGNIFICAT(s) Belén Clemente i Albert Torrebella, direcció L’Atlàntida, Sala 1 Dl. 20.06.22 - 20 h JONC alevins Dc. 13.07.22 - 20 h Original SoundTrack Orchestra 12 € Dv. 1.07.22 - 20 h 10 € Ds. 25.06.22- 20 h 14 € #EMVICsom Bach ESTRENA Amb el suport de: Amb el mecenatge de: Col·labora: 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA WEB DEL MUSEU NACIONAL D’ART DE CATALUNYA DE BARCELONA Retrat de Felip Pedrell. Ramon Casas (cap al 1902) Carbonet sobre paper. DOSSIER CENTENARI DE LA MORT DE FELIP PEDRELL (1841-1922) CEDOC AMB AQUEST DOSSIER, LA «REVISTA MUSICAL CATALANA» COL·LABORA EN L’EXPOSICIÓ “COMMEMORACIÓ PEDRELL” QUE ACOMPANYARÀ ELS CONCERTS DEL TRIO PEDRELL A VALLS, TORTOSA I EL PALAU DE LA MÚSICA. 47 CEDOC Retrat de Felip Pedrell. Autor desconegut. UN LLEGAT INT RESULTA DIFÍCIL SINTETITZAR EL LLEGAT DE FELIP PEDRELL A LA CULTURA CATALANA I INTERNACIONAL. SENS DUBTE ÉS UNA DE LES GRANS PERSONALITATS DEL SEU TEMPS, PER LA SEVA CAPACITAT DE POSAR FONAMENTS, I FINS I TOT PER LA SEVA CAPACITAT DE TRANSCENDÈNCIA. TEXT Jorge de Persia E n quina mesura, sense ser partícip del Modernisme, va col·laborar Pedrell al desenvolupament artístic del seu temps? Els consells, els ensenyaments, l’orientació que va promoure entre els joves, la seva idea de tradició dinàmica, van ser en certa mesura claus per sortir del casticisme dominant. Ho va fer amb la recuperació d’una història desconeguda i subratllant la importància del concepte davant la forma. I els fruits de la seva gran obra es van manifestar en els seus deixebles, els més notoris dels quals vinculats al Modernisme, que van transcendir les fronteres. Tampoc per a Pedrell no hi va haver límits, ja que el seu pensament –manifestat a nombroses publicacions– arribava també a aquell centre del món artístic que va ser el París del tombant de segle. Charles Bordes, creador de la Schola Cantorum, va ser un admirador de les seves aportacions erudites, com també ho fou Claude Debussy, que ja orientava el seu camí renovador en coincidència amb els postulats pedrellians, molt visibles en la seva última etapa, amb les mirades a “els nostres vells Mestres”, en el seu cas, Rameau o Couperin. Una referència important la va constatar Debussy en reconèixer (ca. 1896-97) una de les obres fonamentals d’Albéniz com va ser La Vega, amb el seu tractament de l’essència del cant popular. Maurice Emmanuel, contemporani de Pedrell, recorda Debussy portant a la seva butxaca un volum de cants populars espanyols del mestre català. El gran compositor francès va reconèixer ja llavors les feines de Pedrell sobre Tomás Luis de Victoria, que considerava la veritable clau per a la integració de la música espanyola a Europa. I una altra coincidència va ser l’admiració mútua per la nova escola russa. UNA NOVA CONSCIÈNCIA DE LA HISTÒRIA MUSICAL Pedrell comença a difondre una nova consciència de la història musical espanyola i europea en un temps en què la historiografia naixent només mirava al centre d’Europa. Pel que fa al panorama contemporani, a més de l’allunyament de Wagner, l’encert més important de Pedrell és l’acceptació –certament pionera– de les recents propostes de la moderna escola russa, les característiques de la qual exposa en Por nuestra música i que, més eficaçment, transmet als seus deixebles pel que fa a la recuperació de la tradició modal promoguda pels Cinc Russos, algun d’ells en contacte directe amb Pedrell. Des de Catalunya va promoure, en figures com Granados, Viñes, Malats i d’altres, l’estudi de la música de Domenico Scarlatti i dels antics teclistes hispans. I una de les importants aportacions del pianista Ricard Viñes a París els primers anys del segle va ser donar a conèixer, quan Debussy dialogava amb Rameau, les antigues músiques de teclat europees des de Cabezón. Una cosa semblant feia Joaquim Nin al·ludint també al tractament de la font popular, aconsellat pel mestre, o Enric Granados amb les seves versions de Scarlatti. Pedrell celebra aquestes activitats dels seus deixebles en una de les seves «Quincenas Musicales», la del 31 de març de 1905: “Granados, Viñes i Nin formen un bon contingent d’artistes d’alt vol que honren a l’art patri a l’extranger” «La Vanguardia», p. 4. La tasca de crític en aquells articles a aquest diari, per exemple, són testimoni d’informació, pensament i polèmica. COM A EDITOR I MESTRE VA DONAR ALES A LA GENERACIÓ SEGÜENT EN UNA TASCA INSUBSTITUÏBLE ERNACIONAL 49 + UN ART PROPI BASAT EN EL CANT POPULAR Començant per Isaac Albéniz, a qui Pedrell considerava dotat d’una intuïció veritablement superior, amb una forta vena musical que l’animava, i que no va permetre un encaix fàcil amb el caràcter reflexiu i erudit del mestre. Tots dos “no van trigar a separar-se”, va assenyalar el crític Adolfo Salazar, i per a molts no va ser difícil dissentir amb el mestre, atès el complex caràcter de Pedrell, però tots i especialment Albéniz, Granados i Falla, es van reconèixer deutors dels seus ensenyaments. Amb relació als ensenyaments al jove Albéniz, pels volts del 1883, Pedrell va assenyalar més tard: “les nostres especulacions sobre punts d’art, més que lliçons [eren] converses; menys que això encara, simples xerrades d’amics camarades, més plenes de humorismes que de consells. [...] Vaig determinar no parlar-li més d’acords, de resolucions i altres històries tècniques, sinó de gust i de gust fi o il·lustrat, apuntant a encaminar bé, recta o idealment aquella intuïció musical tan excepcional que ell tenia” («La Vanguardia», 15-06-1909). Amb motiu de l’estrena d’Els Pirineus al Liceu, la publicació «Hojas Selectas» va donar a conèixer alguns vigent i conservador concepte de tradició, feliçment actualitzades per Unamuno, i el 1914-15 per Ortega y Gasset i Falla. Por nuestra música proposa la recerca d’un art propi basat en el cant popular, que ha de recuperar la “quinta essència” d’aquella expressió natural acompanyant-la amb la riquesa de formes que en constitueixen el patrimoni, així com de l’estudi dels tresors que guarda la música antiga espanyola a través de la recuperació sistemàtica de les glòries del passat: Cristóbal de Morales i Tomás Luis de Victoria especialment. BIBLIOTECA DE CATALUNYA En Por nuestra música, que Pedrell edita a Barcelona el 1891, manifesta les seves idees sobre una qüestió d’actualitat aleshores a Espanya: la construcció d’una escola o corrent “líric nacional” assenyalant –juntament amb la seva admiració– les seves diferències amb el dominant món del drama wagnerià, que tant d’arrelament va tenir a Catalunya: “Wagner ha creat una poètica nova, alemanya, convençuda, d’incalculables abastos, sí, però diferent del caràcter del nostre geni llatí”. Aquesta puntualització obre les portes a noves idees sobre el 1 EL MAGISTERI El de Pedrell no va ser, tanmateix, un magisteri sistemàtic ni homogeni. La manca d’una política constructiva a Espanya va impedir que les seves idees fonamentessin un àmbit institucional com ha estat la Schola Cantorum a París. Un altre deixeble seu, Amadeu Vives, comentava a Enric Morera: “Nosaltres vam conèixer Victòria pels fullets d’una casa editorial alemanya que editava els treballs de Pedrell... mai abans no se’ns n’havia parlat”, i es preguntava, “on podem instruir-nos els músics en la nostra pròpia música, com trobar el sentit de la nostra tradició? Podem inventar potser tota una tradició musical?” Van ser molts els qui es van acostar a aquesta solitària font de saviesa del carrer d’Aragó de Barcelona, amb diferents metodologies i objectius, entre ells, els músics més importants d’aquella transició secular que van obrir camins emblemàtics al segle XX. 50 • REVISTA MUSICAL CATALANA 2 1 Portada de Por nuestra música. 2 Partitura autògrafa de Los Pirineus. 3 Gravat amb l’escenografia per a Los Pirineus (figurins d’Apel·les Mestres). 4 “Pedrell fue maestro en el más alto sentido de esta palabra [...]”. Fragment d’un manuscrit de Falla sobre el seu mestre Felip Pedrell (1922). 5 Manuel de Falla al piano del Cau Ferrat. Dibuix atribuït a Santiago Rusiñol (ca. 1915). UNIVERSAL HISTORY A RCHIVE /UNIVERSAL IMAGES GROUP VIA GETTY IMAGES 3 fragments de l’obra. I Falla, que estava assabentat de Pedrell a través d’Amadeu Vives i d’altres amics, va conèixer per mitjà d’aquestes pàgines alguna cosa de la seva música i els seus ideals el 1902, fet que pel que sembla va determinar la seva decisió d’acostar-se a demanar-li que li donés algunes lliçons. Aquella trobada fortuïta va culminar una relació intergeneracional, un altre exercici de què va estar mancada Espanya. S’equivoquen els qui el qualifiquen amb la poc eficaç etiqueta de “nacionalista”; va apostar per la cultura del seu país i la va projectar a fora, precisament per la seva concepció universal. VA PROMOURE, EN FIGURES COM GRANADOS, VIÑES, MALATS I D’ALTRES, L’ESTUDI DE LA MÚSICA DE DOMENICO SCARLATTI I DELS ANTICS TECLISTES HISPÀNICS Pedrell va ser un ideòleg de fonaments racionals en les seves propostes, que van donar lloc a un dels moments més brillants de la música del segle XX; racionalitat de vegades enfosquida per l’ofuscació amb què debatia en tribunes públiques, tot generantse enemistats i detractors. La seva obra creativa com a compositor, com a estudiós, erudit que va contribuir a reformar i recuperar músiques de tradició eclesial, com a editor i mestre que va donar ales a la generació següent és, doncs, insubstituïble. I en un terreny tan poc atès com l’institucional va saber, amb la donació del seu llegat a l’Institut d’Estudis Catalans, ser l’iniciador de l’important fons musical de l’actual Biblioteca de Catalunya. + L’ ALUMNE MANUEL DE FALLA PER CORTESIA DE L’A RCHIVO MANUEL DE FALLA El jove Falla va tenir la fortuna de conèixer Pedrell el 1902 quan feia diversos anys que aquest estava instal·lat a Madrid (des de l’octubre del 1894) buscant comprensió. “El primer PER CORTESIA DE L’A RCHIVO manament de la joventut és somiar –recorda haver-li sentit dir Falla– amb un resplendir de les ulleres”. Dos anys va passar “rebent els seus preuats consells i veient sota la seva sàvia i afectuosa tutela horitzons nous de gran amplitud”; Falla comentaria a Pahissa: “Amb Pedrell les classes més que veritables lliçons acadèmiques, eren converses de caràcter estètic. Sembla mentida el fi sentit que tenia de l’harmonia i del sentiment modal, i com de justes eren les seves observacions, fins i tot sobre orquestració”. 5 MANUEL DE FALL A 4 51 Retrat de Felip Pedrell. Autor: Antoni Esplugas. EL PROCÉS DE DES CEDOC DE LES COMPOSICIONS DE 52 • REVISTA MUSICAL CATALANA C onèixer la creació musical de Pedrell desfà llocs comuns. Valora la força pionera d’un temps reaci als compositors catalans. El seu mestratge es feu al marge d’institucions, amb un bon nombre de dones deixebles. A hores d’ara es pot escoltar una minsa part de la seva obra compositiva. Pocs en dubtaven de la vàlua com a musicòleg, malgrat la dificultat de rellegir-ne cap estudi: fora del seu fons personal dipositat a la Biblioteca de Catalunya (BC), només es podia remenar en antiquaris i pescar publicacions de vuitanta anys enrere. De la seva vessant creadora només es repetien tòpics recurrents: el mestratge a Falla, Gerhard, Albéniz o Granados; l’impuls decisiu al nacionalisme musical hispànic; el suposat segell wagnerià avant la lettre, o la seva inspiració i recerca en la cançó popular/tradicional. El punt d’inflexió s’ha d’atribuir a Francesc Bonastre, que va promoure l’organització de l’Any Pedrell el 1991. Es celebrà un congrés i es publicaren composicions fins llavors inèdites: els Nocturns-Trio, Lo cant de la muntanya, Excelsior i La primavera. Aquell primer apropament anava des del lied, passant per la música de cambra i les obres simfòniques. Es reedità l’escrit cabdal Por nuestra música (1891). Érem davant d’una situació anòmala. Passats setanta anys de la seva mort, la coneixença de qui havia estat ideòleg i il·luminador de l’Orfeó Català de Millet, de qui fou mestre venerat per Falla i Gerhard, es limitava a una entrada desfasada als diccionaris. Aquesta sordesa cultural no afectava només Pedrell: és una inèrcia estesa i preocupant, combatuda amb projectes quixotescos de pronòstic difícil. L’ANY 1991 LA «REVISTA MUSICAL CATALANA» VA DEDICAR UN DOSSIER A FELIP PEDRELL AMB MOTIU DEL 150È ANIVERSARI DEL SEU NAIXEMENT. D’ALESHORES ENÇÀ HA AUGMENTAT EL QUE EN CONEIXEM. TEXT Francesc Cortès Felip Pedrell i Sabaté (1841-1922) va ser contemporani de Narcís Oller (1846-1930). El segon, nascut a Valls, és un dels millors novel·listes catalans. Sense atrevir-nos a penjar-li l’etiqueta de naturalista, alguns dels contes i novel·les d’Oller recullen l’esperit musical de l’època. A La febre d’or, Pilar Prim o als contes L’ideal d’un romàntic o Al llapis i a la ploma, hi descrivia les tendències dominants de la Barcelona del canvi de segle: la música italiana, el debut del tenor Massini, un concert del pianista Vidiella, els balls de màscares, les funcions operístiques al Liceu, i una mica de wagnerisme. És astoradora, però, l’absència de músics i compositors catalans. No era cap mancança d’Oller, sinó el símptoma preocupant d’una societat que no s’interessava gaire pels compositors del país. Altres escriptors, com Joan Maragall, hi havien mostrat un interès musical més implicat. Maragall obrí guerra encesa contra la sarsuela castellana, fincat al seu wagnerisme convençut. Es va relacionar estretament amb Pedrell, semblantment com l’austríac Stefan Zweig va tractar Richard Strauss: com a llibretista i amic. Tot parlant de Zweig, el seu llibre El món d’ahir fa viure amb pèls i senyals la vida cultural a la Viena del canvi de segle. La literatura mesura amb força fidelitat els contextos socials. Zweig no fou naturalista com Oller, pertanyien a generacions diferents. Els dos, però, van captar l’esperit del seu temps. Aquí, ai las, és on es detecta que els compositors catalans amb prou feines treien el nas dins dels grans corrents culturals. Hi ha excepcions, és clar, com el moviment coral, o Clavé i Millet. Però són figues d’un altre paner. Pedrell, que alhora va ser divulgador i crític musical prolífic, insistí debades sobre el bandejament dels compositors i la incúria que en patien les òperes, simfonies i altres repertoris. Retornem a l’any 1991. El Departament d’Ensenyament donà suport a una exposició pedagògica itinerant sobre Pedrell. POCS DUBTAVEN DE LA SEVA VÀLUA COM A MUSICÒLEG, MALGRAT LA DIFICULTAT DE RELLEGIR-NE CAP ESTUDI COBERTA FELIP PEDRELL TRENTA ANYS DESPRÉS 53 CEDOC - FONS FRANCESC PUJOL 2 Va recórrer nombrosos instituts de Catalunya. L’exposició incorporava una casset que aplegava obres enregistrades. Va costar feina i ajut trobar aquells materials “històrics” als registres de l’emissora Catalunya Música. El contrast de la casset amb qualsevol CD comercial feia enrojolir. És difícil aconseguir un so nítid equiparable. L’agraïment és enorme als intèrprets valents i pioners que les interpretaven, tot desafiant partitures manuscrites o la desconeixença del públic. Una casset versus un CD s’assembla al contrast entre Oller i Zweig: l’oblit general envers la música dels contemporanis com a vivència quotidiana. Gràcies a les edicions de partitures de Pedrell impulsades el 1991 van arribar les primeres reinterpretacions en concert, i nous enregistraments en format CD. El Trio Gerhard n’interpretà els Nocturns-Trio, tot aconseguint-ne una acollida favorable. L’OBC, dirigida per Antoni Ros Marbà, enregistrà uns anys més tard el poema simfònic Excelsior i fragments de l’òpera La Celestina. Abans del canvi de mil·lenni s’havien publicat nous estudis musicològics i un parell de tesis sobre estètica i les seves òperes. Faltava molt de camí, però l’escolta de les composicions era prometedora. Van començar a caure alguns tòpics, acompanyats de descobertes: la influència de Liszt sobre algunes de les obres simfòniques; el precedent directe de La Celestina amb Manuel de Falla; la minva del wagnerisme en escoltar la música i analitzar les partitures; l’alenada de la chanson francesa als seus lieder i en passatges de les òperes. La vàlua de les composicions quedava al marge de les polèmiques que solen enterbolir la música catalana. El febrer del 2003 es reestrenà en versió de concert Los Pirineus al Gran Teatre del Liceu. L’òpera la dirigí Edmon Colomer. El títol CEDOC 1 3 emblemàtic retornava cent un anys després. Des del punt de vista musical es confirmaven i resituaven força sospites: una lleu picada d’ullet wagneriana, però moltíssim menys del que es podia esperar. Pedrell hi partia d’un so i un concepte musical del tot diferents. Hi mostrava la fascinació per la música del passat, tot creant un aliatge curiós entre les influències franceses més modernes, les citacions de música antiga i bons cops d’efecte teatrals. Ens falta encara l’aspecte escènic: una òpera és també acció escènica i Pedrell es descobria com un home de teatre. Encara estem orfes de l’enregistrament, que serviria per fixar passatges realment memorables. + 1991, L’ANY PEDRELL Durant anys, en parlar de l’obra compositiva de Pedrell, només es repetien frases manllevades de les seves autobiografies o d’algun escrit de Falla, d’Anglès o de Millet. Era difícil aconseguir enregistraments d’alguna obra seva, la majoria fets en directe: una mica casolà tot plegat, però gràcies a la valentia d’uns intèrprets que no disposaven de res més que còpies manuscrites de les partitures. El punt d’inflexió arribà el 1991, amb la celebració de l’Any Pedrell. 54 • REVISTA MUSICAL CATALANA Els enregistraments d’Excelsior, fragments de La Celestina, o la reestrena de Los Pirineus al Liceu (2003) ens aproparen als nostres dies unes obres que haurien de ser referents per a la nostra música, a més a més d’altres que han anat obrint una mica més el repertori escoltat i conegut. Encara som lluny del que fora desitjable. La creació musical pròpia construeix la base d’un país, no pas el manlleu d’altres músiques amb les quals ens fan mesurar equivocadament. Un país és allò que vol ser. Sobre Pedrell encara hi ha el senyal “en construcció”. 5 ANTONI BOFILL / ARXIU DE LA FUNDACIÓ GRAN TEATRE DEL LICEU 4 Gràcies a l’enrenou provocat per la reestrena de Los Pirineus es van escoltar per primera vegada fragments d’El comte Arnau, s’edità i enregistrà el preludi de l’òpera Quasimodo, es publicà un arranjament fet per Manuel de Falla per a “La cançó de l’estrella” de Los Pirineus. El 2008, entre els concerts en commemoració del centenari del Palau de la Música, s’escoltà la Glosa, sobre text de Maragall, una partitura que serví per a la inauguració de la Sala de Concerts el 1908. Es publicaren i enregistraren altres obres de dimensions menors, com Evohé i Jesús als pecadors, els Lais, les cançons Oriéntales amb text de Victor Hugo, o repertori de cambra com és el cas del Minuetto, i Pavana. Des d’un punt de vista musicològic, ara coneixem com era la tècnica compositiva de Pedrell, i quines fases va travessar. Hem pogut analitzar aquests processos amb el distanciament suficient i sense influències dels seus escrits estètics. La metodologia amb la qual ensenyava composició s’ha pogut definir amb precisió: era molt renovadora en aquells moments i captivà l’atenció d’aquells que formarien una generació decisiva per a la creació a la Península. Als nostres dies no ens podem limitar a les mateixes eines per divulgar la seva música que les que existien fa cent anys. La Biblioteca de Catalunya edità el 2017 un llibre en format electrònic –Felip Pedrell a la Biblioteca de Catalunya– que entre altres aspectes posava més al dia la seva creació musical. Encara hi ha feina per fer. La seva extensa creació es va modificar amb el temps: el Pedrell dels anys seixanta era més coetani del seu temps, mentre que als noranta tenia un llenguatge més personal. Cal saber llegir-lo sense complexos. L’aplec d’obres didàctiques al costat d’òperes amb voluntat èpica és divers. Per superar el desconeixement en què encara es troba una gran part de la música catalana cal adreçar-s’hi sense complexos, tot deixant de banda les polèmiques que les van entorpir, tant llavors com ara. Convé repetir una frase de Pedrell en un article periodístic: “Mentre uns estan prenent la sopa, els altres van pel cafè”. Fa trenta anys triàvem el primer plat. Ara encara no hem arribat al cafè. L’APLEC D’OBRES DIDÀCTIQUES AL COSTAT D’ÒPERES AMB VOLUNTAT ÈPICA ÉS DIVERS 1 Coberta del llibre Felip Pedrell a la Biblioteca de Catalunya, editat amb motiu del centenari de la Secció de Música (2017). Es pot descarregar lliurement i està publicat amb una llicència Creative Commons. 2 Coberta de les actes del congrés celebrat el 1991, Any Pedrell. 3 Felip Pedrell acompanyat del seu deixeble Robert Gerhard. A la paret, retrat de Felip Pedrell fet per Antoni Caba i Casamitjana (1876). 4 El cor del Gran Teatre del Liceu i els solistes Elisabete Matos, Phillip Cutlib, Joan Cabero, Rosa Mateu, Ofèlia Sala, Marina RodríguezCusí i Maria Lluïsa Muntada en una de les dues funcions de Los Pirineus el febrer del 2003 al Liceu. 5 Caràtula del disc amb Excelsior i La Celestina dirigides per Antoni Ros Marbà (Fundación Autor-SGAE, 2000). 55 Retrat de Felip Pedrell. Autor desconegut. CEDOC SOBRE EL SUBSTRAT FOLKLORE HI HA DOS ELEMENTS CLAU QUE DEFINEIXEN EL “NAIXEMENT MUSICAL” DE FELIP PEDRELL: LA FORMACIÓ QUE VA REBRE DE JOAN ANTONI NIN, MESTRE DE CAPELLA DE LA CATEDRAL DE TORTOSA, I LA INSPIRACIÓ DE LES TONADES POPULARS DE LES TERRES DE L’EBRE. TEXT Oriol Gracià C ucaferes, gegants, capgrossos i una carrossa decorada amb flors i motius musicals. L’octubre de 1911, l’Orfeó Tortosí va organitzar un homenatge al compositor Felip Pedrell (Tortosa, 1841-Barcelona, 1922), el músic més il·lustre que mai ha donat la ciutat, amb una desfilada dels elements del bestiari i l’imaginari popular. L’acte també va incloure un banquet a la seu de l’entitat –al palau dels Oliver de Boteller, davant per davant de l’Ebre– i fins i tot la publicació d’una miscel·lània titulada Al maestro Pedrell: escritos heortásticos. A l’època, Pedrell feia més vida a Barcelona –amb viatges constants a Madrid, Roma, París o Buenos Aires– que a la seva Tortosa natal, però actes com aquell eren agraïts, servien per sentir l’admiració dels convilatans, deixar constància de les seves arrels ebrenques i rememorar la seva participació, de jove, en la vida cultural de la ciutat. Enguany la celebració del centenari de la seva mort pot ser una oportunitat per redescobrir un músic que, malgrat el seu llegat ingent, és desconegut fora dels circuits acadèmics i especialitzats. Avui el gruix principal del fons musical de Felip Pedrell (partitures manuscrites i impreses, articles, treballs bibliogràfics, correspondència, etc.) es conserva a la Biblioteca de Catalunya, però no només. Hi ha documents dispersos al Centre de Documentació de l’Orfeó Català, a l’arxiu de l’Orfeó Tortosí o de l’Institut del Teatre de Barcelona, entre molts d’altres. Arxius que, de tant en tant, poden donar alguna sorpresa. Precisament fa tres anys, dins d’un llibre de la seva biblioteca personal conservat a l’Arxiu Comarcal del Baix Ebre, els historiadors Albert Curto i Laura Tienda van trobar una partitura desconeguda que no constava en cap catàleg oficial. Portava per títol A la clara nit i era un esbós per a piano i veu escrit el 1921. La troballa va arribar a les mans del professor i violista tortosí David Matheu, que explica: “L’origen de la peça és una incògnita. Potser, senzillament, era una nota que el mestre havia pres per a ús personal. De fet, ni tan sols sabem si mai es va arribar a estrenar”. Des de la descoberta, A la clara nit s’ha pogut sentir en comptades ocasions, en algun dels concerts del quartet Accent Ensemble, una formació impulsada per la soprano Cecília Aymí, el clarinetista Ricardo Forner, la pianista Inés Reguero i el mateix Matheu. “Vam arranjar la partitura per donar-hi matisos tímbrics i adaptar-la als instruments del nostre grup, sempre amb respecte cap a l’original”, comenta Reguero. Però més enllà dels canvis en la instrumentació, el plantejament interpretatiu no va ser fàcil. “Com que mai ningú no l’ha interpretada, almenys que nosaltres en tinguem constància, ens hem sentit sols i a la vegada lliures. Hem estat nosaltres i la partitura, cara a cara, amb la càrrega de responsabilitat que això significa. És cert que tenim la referència estilística d’alguns dels seus deixebles, com Isaac Albéniz, Enric Granados o Manuel de Falla, i això ens ha servit d’orientació. Així i tot, al final som nosaltres els qui hem decidit com sonarà”, assegura la soprano Cecília Aymí. EL GRUIX PRINCIPAL DEL FONS MUSICAL DE FELIP PEDRELL ES CONSERVA A LA BIBLIOTECA DE CATALUNYA DEL TORNA A SONAR L’ÒPERA LA MATINADA La recuperació d’A la clara nit, forma part d’un projecte més ampli de recerca del patrimoni musical que ha emprès David Matheu i que ha agafat volada amb el confinament. “Treballem per donar llum a compositors que han quedat oblidats o que potser figuren en algun catàleg, però que són difícils de sentir a les sales de concerts; des de mestres de capella de la catedral de Tortosa, fins al compositor tortosí Joan Monclús, passant pel mateix Pedrell”, assegura. De fet, en el marc d’aquesta recerca, el novembre passat, aprofitant la celebració de la Capital de la Cultura Catalana Tortosa 2021 i el 36è Festival de Música Felip Pedrell, el Teatre TORTOSÍ 57 DAVID A NTICH A RXIU C OMARCAL DEL BAIX EBRE Auditori Felip Pedrell de la capital del Baix Ebre va acollir la reestrena de l’òpera La matinada, interpretada per l’Orquestra de Cambra de Tortosa, sota la direcció de Ricardo Forner. L’obra s’havia presentat per primera 1 vegada l’octubre del 1905 al Teatre Principal de Barcelona, amb llibret d’Adrià Gual i escenografia de Miquel Junyent. I malgrat la bona acollida de fa cent setze anys, mai no s’havia tornat a portar als escenaris. Fins ara. Tot aquest treball de recuperació musical no deixa de ser una manera de reivindicar Pedrell i el seu origen tortosí, perquè... ¿Pedrell hauria estat Pedrell si no hagués estat de Tortosa? Aquesta és una de les preguntes que s’han plantejat més d’una vegada David Matheu i Inés Reguero. I la resposta és clara: Pedrell, sense 4 Tortosa, no seria Pedrell. “L’abast de la seva trajectòria està íntimament lligat a la formació que va rebre a la catedral de Tortosa i a la música popular de les Terres de l’Ebre. Dins del romanticisme musical, Pedrell va ser revolucionari. I ho va ser perquè va saber trobar una fórmula d’acoblament entre la música culta i les melodies populars. En una ciutat més gran difícilment hauria tingut interès musicològic per la tradició”, explica Matheu. 2 A RXIU C OMARCAL DEL BAIX EBRE ENTRE CANÇONS DE BRESSOL I TONADES DE DOLÇAINA Ja de petit, Pedrell va entrenar la destresa musical mentre transcrivia tonades quotidianes per practicar el dictat musical. Ho explica a Jornadas de arte, el primer volum de les seves memòries: “Quantes cançons de bressol i tonades de vells romanços vaig apuntar als meus quaderns!”. I detalla: “[…] El pas de les vestes per les voltes fosques de la catedral 3 58 • REVISTA MUSICAL CATALANA A RXIU C OMARCAL DEL BAIX EBRE TOT AQUEST TREBALL DE RECUPERACIÓ MUSICAL NO DEIXA DE SER UNA MANERA DE REIVINDICAR PEDRELL I EL SEU ORIGEN TORTOSÍ […] amb el so de la trompeta destemplada; […], les restes d’una antiga melopea àrab muetzí; les coples de la Passió, que el ceguet del Cèlio i acompanyants cantaven amb veu nasal la nit del Dijous Sant […]; l’estrident dolçaina convocant els veïns del carrer […], el bulliciós i festiu ball popular al so de la música de girs orientalescos […]”. A NNA C OSTAL 5 Tot aquest substrat musical és un dels elements distintius de Pedrell i, de fet, es fa notar en tantes i tantes de les seves composicions. Per exemple: el 1892 va concórrer al premi simfònic convocat per la Societat Catalana de Concerts amb Lo cant de la montanya. I al tercer moviment de l’obra va incloure ritmes i girs melòdics arabitzants, propis del folklore tortosí. Aquest moviment va desencadenar una polèmica entre Pedrell, el dramaturg Jaume Brossa i el musicòleg Alexandre Cortada, tots dos disconformes + “CANSONS Y TOCADES POPULARS” L’any 1908, coincidint amb la celebració dels Jocs Florals de Tortosa, es va organitzar la primera edició del Premi Felip Pedrell, un certamen que buscava reconèixer el millor recull de “cansons y tocades populars” de la comarca. El guardó va anar a parar a les mans de Joan Moreira, un jove folklorista que al principi del segle passat ja es va interessar per melodies populars –però també tradicions i literatura oral– que més tard recopilaria a l’obra Del folklore tortosí (1934). Però aquell no va ser l’únic punt de trobada entre Pedrell i Moreira. Entre el 1910 i el 1916 van compartir un intens contacte epistolar, de fins a quatre cartes a la setmana al seu punt àlgid. Les cartes que Moreira va escriure a Pedrell es conservaven a l’arxiu de la Biblioteca de Catalunya, mentre que la resta eren a l’arxiu particular de Moreira fins que l’any 2010 la família el va cedir a l’Ajuntament de Tortosa i a l’Arxiu Comarcal del Baix Ebre. Es tracta de 161 cartes, 18 postals i 9 documents complementaris que corroboren l’estreta relació que els unia. I no és estrany, doncs, que Moreira, a través de l’Orfeó Tortosí, fos una de les personalitats que va promoure l’homenatge de Tortosa a Pedrell l’any 1911. amb els tocs pintorescos tortosins. Queda clar que al final del segle XIX els intel·lectuals de la Renaixença ja havien definit una idea concreta (i limitada) de folklore català i els costava acceptar cants de color oriental com a tradició del país. EL MESTRE JOAN ANTONI NIN I SERRA A la seva Tortosa natal, Pedrell també va trobar una bona formació musical. Al capdavant de l’escolania de capella de la catedral de Tortosa hi havia el músic Joan Antoni Nin (Vilanova i la Geltrú, 1804-Tortosa, 1867). Al seu costat va poder conèixer a fons la música sacra i també la tradició dels grans compositors hispànics del Renaixement. Però la formació va anar més enllà del fet purament musical. “Gran part de la seua biblioteca va caure a les meves mans: vaig sentir l’emoció produïda per obres literàries, poètiques, filosòfiques i científiques; ell em va ensenyar a sentir-les i gaudir-les”, va deixar escrit Pedrell. Mestre i alumne comentaven els llibres i també analitzaven la música de compositors com Franz Schubert, Frédéric Chopin, Ludwig van Beethoven i Richard Wagner, autors que estudiaven junts. “Va ser el meu mestre, l’únic que he tingut, Joan Antoni Nin i Serra”, assegura Pedrell a les seves memòries. I així, malgrat la suposada perifèria cultural de Tortosa, va tenir accés a les grans obres de la clàssica i, també, als repertoris de moda que tocava a la banda-orquestra de Tortosa. 1 Notícia sobre l’estrena de Los Pirineus a «La Veu de Tortosa» (10/1/1902). 2 Els actes d’homenatge a Felip Pedrell organitzats per l’Orfeó Tortosí el 1911 van incloure una desfilada popular i 3 un banquet a la seu de l’entitat. Fotografies de Ramon Borrell. 4 Escenes de La matinada, interpretada al Teatre Auditori Felip Pedrell de Tortosa sota la direcció de Ricardo Forner. 5 Mural commemoratiu pintat a l’espai que ocupava la casa natal del compositor Felip Pedrell al carrer del Replà de Tortosa. 59 DELS LA CASA CANTS ACTUALITAT DE LA FUNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA MÚSICA L’ÉSSER HUMÀ I LA TECNOLOGIA MARIONA CARULLA S’ACOMIADA DESPRÉS DE DOTZE ANYS AL CAPDAVANT DE LA FUNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA MÚSICA 61 QUÈ ENS FA HUMANS? COM ENS DEFINEIX LA TECNOLOGIA? Lligams. Obra d’encàrrec del Palau a Anna Carreras per a la temporada 2022-23. 62 • REVISTA MUSICAL CATALANA REFLEXIONEM SOBRE EL CONCEPTE VERTEBRADOR DE LA NOVA TEMPORADA DE CONCERTS DEL PALAU DE LA MÚSICA A PARTIR DE LA CONVERSA AMB DOS DELS ARTISTES CONVIDATS: EL COMPOSITOR FERRAN CRUIXENT I L’ARTISTA DIGITAL ANNA CARRERAS. TEXT Martí Marimon Q uan la temporada que ve, la ceràmica modernista del Palau s’amari d’onatges generats computacionalment, les pupil·les fascinades de qui vol romandre eternament infant s’entrellaçaran amb les converses, entre la cautela i l’escepticisme, dels que sempre veuen les ombres que acompanyen tota llum. Però ni un LED fa que la llum sigui nova ni seran nous els debats que aquests concerts generin sobre les essències del passat i els reptes del futur, perquè la pregunta per la tecnologia va més enllà de les preocupacions actuals sobre addiccions a la pantalla, els dilemes bioètics del transhumanisme cíborg o si es pot compondre una peça per a orquestra i telèfons mòbils, tal com ha fet Ferran Cruixent. Es tracta d’una pregunta que apel·la al més profund de la nostra condició i que podem rastrejar fins a l’aparició del pensament crític mateix, perquè no hi ha activitat humana sense una reflexió crítica respecte a l’activitat mateixa, i poques coses hi ha més humanes que el fet tecnològic. En aquest sentit, Cruixent comenta que “en molts dels avenços tecnològics, darrere hi ha preguntes filosòfiques ancestrals que encara no tenen resposta, com ara si la consciència és quelcom exclusivament humà i quina relació hi tenen els animals o la intel·ligència artificial”. Dit altrament, pensar com ens defineix la tecnologia és referir-se a la pregunta més essencial de l’antropologia filosòfica: què és allò que ens fa humans? La capacitat que té la tecnologia de canviar la nostra manera de viure ens remet a un concepte central de la filosofia grega. La tekhnè (τέχνη), com a artifici transformador del fet natural, forma part d’aquesta esfera POQUES COSES HI HA MÉS HUMANES QUE EL FET TECNOLÒGIC 63 constituïda pels costums que configuren el que, en termes aristotèlics, en diríem una segona naturalesa humana. És a dir que damunt la nostra vida merament biològica afegim un altre tipus de vida que –i aquí rau l’interès de la qüestió– només és possible dins l’àmbit de la societat i la cultura (i, per tant, de la història i el progrés); un afegit que, en definitiva, és la vida humana pròpiament dita. Allò que volem ser ho expressem també a través de l’art, que per als antics era una forma de tekhnè. De fet, la tecnologia és imprescindible per materialitzar-ne el missatge, tant avui com fa milers d’anys: ¿no és el llenguatge mateix, tant les paraules com la forma musical, l’estructura tecnològica més profunda que sustenta la nostra segona naturalesa? La frontera entre l’artesà i l’artista rau només, per tant, en la direcció on apunta la llança de la seva producció. Cruixent diu: “Els avenços tecnològics formen part de l’excel·lència del so mateix, no hi podem renunciar, és un procés d’assaig i error que s’ha produït durant segles. Sense tecnologia, la música occidental i l’orquestra simfònica mai haurien existit”. LA TECNOLOGIA ÉS UN CAMÍ POSTHUMANISTA QUE PERMET EXPLORAR NOUS MONS En el mateix sentit s’expressa una de les artistes visuals convidades de la temporada que ve, Anna Carreras: “Art i tecnologia no són dos mons oposats: el fet d’utilitzar el llenguatge de programació obre nous marcs epistèmics i de percepció que qüestionen el món que donem per fet. La tecnologia no té per què ser determinista i mecànica, per a mi Anna Carreras, artista digital. QUIM ROSER Ferran Cruixent, compositor. 64 és un camí posthumanista que permet explorar nous mons on encara ens queden moltes preguntes per respondre”. Tanmateix, tan ancestral és pensar que la tecnologia és un factor humanitzador com l’evidència que, tot sovint, és el que més ens deshumanitza. En canvi, aquell espai implacable del món natural se’ns revela a vegades com una essència humana perduda amb la qual necessitem “reconnectar-nos”. Aquesta idea de la tecnologia com a agent deshumanitzador és transversal i ens arriba tant des d’un cert ecologisme new age mal entès com des de les distopies futuristes literàries. Però, fet i fet, ni la idea grega de la tecnologia exclusivament humana és plenament certa (ho demostra el fet que alguns animals utilitzen eines) ni els perills de la tecnologia impliquen en si mateixos una necessitat de regressió cultural. La crítica platònica a la tekhnè no implica ni renunciarhi ni pensar d’una manera naïf que tot depèn de com la fem servir, sinó constatar, i això és molt aplicable al nostre món actual, que només ens convertim en esclaus quan n’entronitzem l’essència utilitarista i oblidem que, finalment, l’únic espai de llibertat rau en el coneixement (ἐπιστήμη). No es tracta de renunciar a la tecnologia, sinó que el fi (recte, això sí) determini el mitjà i no a l’inrevés. Els mateixos instruments poden expressar harmonia o caos, i, de fet, la idea d’harmonia, tan estimada pels grecs, era l’única cosa que la nostra segona naturalesa havia d’aspirar a copiar de la llei natural del cosmos. Diu Cruixent: “El que ens fa humans és la intel·ligència del cor, que és difícil de definir. La tecnologia només ens deshumanitza si l’usem per demonitzar aquest misteri del sentir. Ha de ser una eina que sumi, no una excusa per fer obres fredes, ni, sobretot, una distracció respecte a allò que és essencial a la vida”. Fragment de L’escola d’Atenes (Rafael). La tekhnè forma part del que, en termes aristotèlics, en diríem una segona naturalesa humana. LA TECNOCIÈNCIA, SEGONS MARCEL CANO Segons Marcel Cano, professor de bioètica i d’ètica aplicada a la tecnologia, en la recerca acadèmica actual podem observar tres punts de vista diferents a l’hora d’abordar allò que anomenen tecnociència: “En primer lloc, el que afirma que la tecnologia és neutral i que només depèn de l’aplicació que en facin els humans. Aquest és, sense dubte, un plantejament massa simplista. El segon diu que la tecnologia és autònoma: segueix les seves pròpies dinàmiques sense que els humans hi puguem intervenir. Jo el considero un posicionament excessivament determinista. Finalment, el tercer ve a dir, seguint el famós principi de Melvin Kranzberg, que «la tecnologia no és bona ni dolenta, però no és neutral»”. En aquest sentit, la resposta sobre si ens humanitza o ens deshumanitza és complexa, perquè ni tan sols és clar si en controlem el procés. “Si és a les nostres mans, cal veure si hi podem establir processos de democratització o bé romandrà sempre del costat dels interessos de les corporacions i els governs. D’altra banda, també depèn del que entenguem per ser humà”. Per a Cano, la seva relació amb l’art és evident, ja que la capacitat que ens ofereix de modelar-nos a nosaltres mateixos ens remet al procés de creació artística. “La tecnologia és un procés creatiu col·lectiu i, en gran manera, sense una teleologia intrínseca (a diferència del que afirmaven les velles idees il·lustrades sobre el progrés humà). Potser això incrementa la responsabilitat del que fem avui, ja que és un àmbit farcit d’indeterminacions, sense gaires certeses sobre quines conseqüències tindrà en el futur”. 65 ELS NOSTRES CORS ELS CORS INFANTIL, MITJANS I PETITS RICARDO RÍOS RECUPEREN LA HISTÒRIA DE NOÈ Simon Halsey EL PALAU CONTINUA ferm en el seu compromís de convertir les cancel·lacions obligades a causa de la pandèmia en ajornaments. Així doncs, finalment el 29 de maig podrem gaudir d’un dels primers concerts afectats per aquesta situació, el ja llunyà març del 2020. Es tracta de la gran festa musical ORFEÓ CATALÀ: VIATGE A LA NORMALITAT ELS CANTAIRES DE L’ORFEÓ CATALÀ PODEN PRESUMIR DE NO HAVER VIST PRÀCTICAMENT INTERROMPUDA LA SEVA ACTIVITAT DURANT LA PANDÈMIA, QUE HA FET ESTRALLS EN LA VIDA CONCERTÍSTICA DE PRIMER NIVELL A TOT EUROPA. Però la llum i els grans temes melòdics de TANMATEIX, I ASSUMINT els reptes logístics l’obra sacra de Puccini no seran l’únic colofó que ho han fet possible i que ja formen part de d’aquesta temporada. Si bé és cert que molts la seva quotidianitat, encara els mancava un melòmans critiquen la insistència dels proaspecte en aquesta recuperació progressiva de gramadors a incloure-la una vegada i una la normalitat: la represa de la projecció interaltra, la veritat és que hauríem de retrocedir nacional. fins al 2012 per trobar la darrera interpreAixò canvia aquest 2022 amb un final de tació de l’Orfeó Català amb el semtemporada espectacular marcat pel pre transcendent (musicalment retorn del cor del Palau als esce11 DE MAIG i extramusicalment) Requiem de naris europeus amb una gira que, MESSA DI W. A. Mozart. aquest mes de maig, el durà a la GLORIA DE Naturalment, aquest retrobament Philharmonie de Luxemburg i al PUCCINI estarà a l’altura de les circumstànThéâtre des Champs Élysées de AL PALAU cies gràcies a l’aliança amb l’OrParís. El retrobament dels cantaiquestra Simfònica del Vallès i la res catalans amb la capital frandirecció escènica d’Àlex Rigola, que cesa se’ns presenta com una celebració materialitzaran un concert imprescindible adient d’aquesta represa de l’activitat fora a la Sala Oval del Museu Nacional d’Art de de les nostres fronteres i ens remet emociCatalunya (MNAC). Es tracta d’un esdeveonalment a la llegendària gira del 1914. Ho niment excepcional no només per culminar serà també per l’experiència de treballar sota aquest retorn del cor a la normalitat, sinó la batuta de Gustavo Gimeno, una de les fitambé perquè reivindicarà per al circuit gures més reconegudes del moment, que dimusical un dels espais més importants de rigirà l’Orfeó i l’Orchestre Philharmonique Barcelona, després d’èpoques injustament de Luxemburg en la interpretació de la soroblidat, i perquè significarà també el tanprenent i festiva Messa di Gloria de Puccini cament de l’etapa de Simon Halsey al (l’obra no operística més cèlebre del compocapdavant dels cors del Palau. sitor). 66 • REVISTA MUSICAL CATALANA dels cors Infantil, Mitjans i Petits de l’Escola Coral de l’Orfeó Català, que es reuniran a l’escenari per interpretar, dirigits escènicament per Dani Coma, la cantata El capità Noè i el seu zoo flotant, del compositor britànic Joseph Horovitz. Aquesta obra d’inicis de la dècada dels setanta, sobre llibret de Michael Flanders, adapta l’episodi bíblic de Noè i presenta un estil pop que ràpidament s’ha guanyat petits i grans, tot fent-la molt reeixida en l’àmbit escolar. Wolfgang Amadeus Mozart TEXT Martí Marimon Aguadé COR JOVE: EL COR DE CAMBRA CANTA MONTSALVATGE I BEETHOVEN TANCAMENT D’UNA ETAPA AMB L’ORQUESTRA SIMFÒNICA DEL VALLÈS adolescents que s’han fet cantaires EL COR JOVE DE L’ORFEÓ madurs a les seves files. Català endega molt més que la 22 DE MAIG El 22 de maig culminarà la seva clausura de la seva temporada REQUIEM DE etapa com a director de la formació de concerts, també tancarà FAURÉ amb un concert al Palau i ho farà un cicle que ha marcat la seva AL PALAU amb una de les obres en què més ha personalitat i trajectòria durant brillat el Cor Jove al llarg dels anys, el els darrers divuit anys. lluminós Requiem de Gabriel Fauré. Ho farà Esteve Nabona ha estat l’ànima amb uns acompanyants de luxe: l’Orquestra d’un projecte que agafà en un moment de Cambra Terrassa 48 i la soprano Serena institucionalment incert i que ha fet créixer, Sáenz, avui reconeguda internacionalment tot fent assolir a la formació jove mixta i que no s’ha volgut perdre aquesta festa del Palau moments d’excel·lència musical musical, ja que ella mateixa fou cantaire del àmpliament reconeguts per crítica i públic, Cor Jove durant la seva etapa de formació. però també transformant les vides de molts ANTONI BOFILL EL PRÒXIM 4 DE JUNY la formació professional del Palau, dirigida per Xavier Puig, enceta la part final de la temporada actual al costat de l’Orquestra Simfònica del Vallès. Sota la batuta d’Edmon Colomer, presentaran un programa que també portaran a Girona, Terrassa i Sabadell, i que compta amb l’al·licient UNA PROPOSTA ESCÈNICA ÚNICA, AMB EL COR DE NOIES com ara Torroella de Montgrí) va més enllà del format tradicional i farà entrar en diàleg la bella polifonia sacra del compositor italià amb altres obres (intercalades entre els seus números) en el si d’una proposta escènica ideada per Marc Rosich i amb la complicitat i participació dels ballarins i coreògrafs Davo Marín i Carme Milán, així com les solistes Ulrike Haller i Marta Infante i la formació Vespres d’Arnadí, dirigida per Dani Espasa. Edmon Colomer d’oferir la Novena 4 DE JUNY amb el cèlebre i NOVENA avui més pertinent SIMFONIA DE que mai text de BEETHOVEN Schiller traduït AL PALAU al català. A més, s’hi interpretarà el profund Cant espiritual de Xavier Montsalvatge. RICARDO RÍOS EL COR DE NOIES de l’Orfeó Català també culmina la seva temporada amb una producció de gran interès artístic, que farà retrobar les cantaires dirigides per Buia Reixach amb una de les obres històricament centrals per a les formacions de veus blanques de la Casa dels Cants: el delicadíssim Stabat Mater de G. B. Pergolesi. El concert que interpretaran el pròxim 18 de juliol al Palau (i que també portaran a escenaris TONI BOFILL MÉS ENLLÀ DE PERGOLESI: FARNERS 18 DE JULIOL STABAT MATER AL PALAU 67 TEXT Albert Torrens ANTONI BOFILL LA RENOVACIÓ DE LA JUNTA DIRECTIVA DE LA FUNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA MÚSICA CATALANA SUPOSARÀ EL FINAL DEL MANDAT DE LA PRESIDENTA MARIONA CARULLA, QUE HA ESTAT DOTZE ANYS –MÉS UN, EN FUNCIONS– AL CAPDAVANT DE LA INSTITUCIÓ. 68 • REVISTA MUSICAL CATALANA ALBERT TORRENS: Com viu el pròxim tancament d’etapa al capdavant de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música? MARIONA CARULLA: Em sento feliç i contenta perquè cal ser generós quan arriba el moment de dir: “S’ha acabat”. Jo sempre miro endavant, però ara, mirant al passat, puc dir que s’han complert els objectius que ens havíem proposat la Junta Directiva, sempre molt d’acord amb la Direcció General. Les crisis provocades pel cas Millet i per la covid ens han marcat, però també han estat oportunitats per renovar el Palau. I ara hi ha un equip professional de molt bon nivell, molt cohesionat i il·lusionat, i en el qual hem posat molts esforços. ANTONI BOFILL MARIONA CARULLA “LA CENTRALITAT CORAL I LA MODERNITZACIÓ EN LA GESTIÓ HAN ESTAT DUES GRANS FITES QUE HEM CONSOLIDAT” UNA EMPRESÀRIA VOCACIONAL ANTONI BOFILL Nascuda a Barcelona el 1944 i formada en ciències econòmiques per la Universitat de Barcelona i l’IESE, Mariona Carulla ha viscut des de sempre la identificació familiar amb un concepte empresarial molt orientat cap al compromís i el rigor, complementat amb una àmplia participació a la societat, particularment en l’àmbit cultural. AT: Com ha canviat la institució d’ençà que va arribar a la Presidència? MC: Crec que podem sintetitzar-ho en dues coses: d’una banda, la centralitat del cor de l’Orfeó Català i l’Escola Coral, que hem convertit en eix vertebrador de la nostra activitat. Això ha estat possible perquè hi hem posat recursos i eines, com les classes de cant, bons directors i la internacionalització del cor. La incorporació de Simon Halsey va ser clau per obrir els cors al món i que, aquests últims anys, hagin pogut cantar amb solistes, orquestres i directors de primer nivell, que ens coneixen per la nostra qualitat i ens accepten. L’altre element que destacaria és la modernització de la gestió: la reestructuració de les quatre entitats que hi havia en una sola Fundació ha propiciat una gran transparència i eficàcia. AT: Com resumiria la filosofia que ha aplicat a la institució al llarg de la seva presidència? MC: En tota institució o empresa, és bo mirar-ne les arrels, els objectius i els valors que es perseguien quan es va crear i com s’han mantingut o canviat. Això és el que vam fer amb el director general, Joan Oller, i vam identificar-ne quatre: l’excel·lència –ara tothom en parla, però nosaltres hem volgut fer-ho tot ben fet i en grau superlatiu–, la catalanitat –sabem que som una icona de catalanitat, no extrema, però sí autèntica, i això fa que fins i tot gent que no ha estat mai al Palau se l’estimi–, el compromís social i la participació àmplia. Tot això és el que apliquem a qualsevol decisió que prenem i ens ha dut des de fer una programació artística excel·lent fins a ser pioners en noves tendències de digitalització de continguts i captació de nous públics, per exemple. Aquest és un darrer valor, doncs, que hem afegit: la innovació. No és una filosofia elevada, però sí bàsica i que dona bons resultats, perquè som fidels a la manera de fer de tota la vida. AT: Recordem, però, que la seva vinculació amb la institució és molt anterior a assumir-ne la Presidència. Parli’ns de com va conèixer i arribar al Palau de la Música per primera vegada... MC: Jo he sentit a parlar del Palau tota la vida, però sobretot des dels anys setanta, quan el meu pare era membre de la Junta i va dur a terme accions destacades, com una campanya de captació de socis per a l’entitat a través d’un programa de ràdio que va tenir un gran èxit. Més tard, ell hi va fer entrar la meva mare, que era una persona que deixava petjada allà on passava, per la claredat amb què veia les coses. I ella, quan va ser gran, com que creia que a les institucions hi calia gent jove, em va proposar d’incorporar-m’hi. Després de tots aquests anys, estic orgullosa d’haver contribuït a dotar de contingut artístic aquest edifici amb un discurs propi i una programació de qualitat a partir d’un fil conductor que pretén formar el públic i potenciar-ne el criteri. “HEM TINGUT BONS RESULTATS PERQUÈ HEM ESTAT FIDELS A LA NOSTRA MANERA DE FER” AT: ¿Hi ha alguna fita que s’havia proposat i que no ha estat possible assolir? MC: M’hauria agradat fer créixer més el nombre de socis de l’Orfeó Català. Tot i que ja hi hem treballat, crec que encara es pot insistir més en aquesta línia. Però el concepte de pertinença individual a institucions o associacions ha canviat molt i avui dia molta gent només es fa sòcia d’allò que ofereix un profit immediat. ELECCIONS A LA JUNTA DIRECTIVA DE L’ORFEÓ CATALÀ AT: A què es dedicarà en el futur? MC: Segur que trobaré a faltar viure el Palau des de primera línia, però continuaré venint a concerts i seguiré estant molt al dia de tot el que hi passi, igual que ja ho estava abans. I conservo altres càrrecs, com la Presidència del Concurs Maria Canals, la Vicepresidència del Patronat de la Sagrada Família i també soc membre del Patronat de la Fundació Lluís Carulla. Continuaré amb això i el temps lliure que em quedi el dedicaré a les aficions, que també són culturals –l’art, els museus, les conferències–, i practicant esport, a més de poder tenir més temps per a la família. Sota la presidència de Mariona Carulla, l’Orfeó Català i l’Escola Coral s’han convertit en eix vertebrador de l’activitat del Palau RICARDO RÍOS Fins al 21 de maig és obert el període de presentació de candidatures a la Presidència de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana. L’entitat celebrarà la jornada electoral i la reunió de l’Assemblea General pertinents a final de juny. 69 ACTUALITAT PALAU VINCLES ESTRENARÀ LES OBRES GUANYADORES NOVES CÀPSULES FORMATIVES A “PERSPECTIVES” Diferent d’Adrià Aguilera, Brilli brilli de Roman Kostyuchenko i Un món per tu de Dani Gasulla són les composicions guanyadores de la primera edició del Concurs de Composició La Cançó de l’Estiu, convocat a final de l’any passat per Palau Vincles, el projecte Adrià Aguilera social del Palau de la Música. Les peces s’estrenaran el 12 de juny (12.30 hores) a la Sala de Concerts del Palau, on participaran més de 1.200 nenes i nens de formacions corals pròpies i adscrites al projecte. El Concurs s’adreçava a joves compositors de cançó moderna d’arreu, als quals es demanaven peces que tractessin de la interculturalitat, amb lletra en català –amb la possibilitat d’incloure-hi fragments en altres idiomes– i de nivell d’exigència mitjà. Cal destacar la bona acollida que han tingut les darreres càpsules formatives incorporades a la sèrie Perspectives Musicals, el nou producte digital divulgatiu del Palau amb unes acurades estètica i proposta de continguts. Pere-Andreu Jariod, Ana María Dávila, Rosa Massagué o María José Anglès signen els vídeos dedicats a obres de Mahler, Chopin, Sibelius o Dvořák els últims mesos, als quals s’afegeixen ara les Càpsules Palau Vincles, orientades a oferir oportunitats de formació i posterior inserció laboral en l’àmbit artístic i tècnic. Una seixantena de joves d’entitats socials de Barcelona i Sabadell passaran per aquesta formació impartida per professionals, com Mónica Rikić i empreses referents del sector escènic i audiovisual sobre les temàtiques d’escenotècnia, programació de videojocs i acomodadors. JORDI TOIRÁN DE “LA CANÇÓ DE L’ESTIU” NOUS CONCERTS JULIA BAIER Aquest mes de maig s’incorporen a Palau Digital els enregistraments del primer concert de la integral Beethoven amb Paul Lewis i la Franz Schubert Filharmonia del 10 d’octubre passat i el concert d’Alondra de la Parra al capdavant de María Dueñas i la Deutsche Kammerphilharmonie Bremen amb obres de Ginastera, Sibelius i Dvořák del 9 de març. Properament, la plataforma també oferirà la possibilitat de veure els concerts del Cosmos Quartet amb obres de Webern, Beethoven i Schumann el 7 de juny, Mariana en sombras d’Alberto García Demestres el 7 de juliol i l’Stabat Mater de Pergolesi amb el Cor de Noies de l’Orfeó Català i Vespres d’Arnadí el 18 de juliol. 70 • REVISTA MUSICAL CATALANA PALAU VINCLES ORGANITZA LA TERCERA EDICIÓ DEL SEU ESPLAI ARTÍSTIC El viatge en el temps a través de diverses disciplines artístiques i tecnològiques serà la temàtica d’enguany. Durant cinc setmanes, del 27 de juny al 29 de juliol, s’impartiran tallers de cant coral, programació de videojocs, hip-hop i rimes, teatre musical, percussió, dansa urbana i moviments, així com també de cuina i nutrició, tots treballats a partir d’una emoció que serà diferent cada setmana. La proposta compta amb un equip de professionals qualificat, que inclou tant l’equip de directores de cor sota la direcció artística d’Esteve Nabona com professionals de trajectòria destacada, com Mónica Rikić, Edu Pou, Versembrant o Sandra Jurado. L’esplai, adherit a la campanya “T’estiu molt” de l’Ajuntament de Barcelona –que beca la meitat de les seixanta places ofertes setmanalment– es farà al Palau de la Música tot i que inclou sortides esporàdiques i, com a novetat, enguany amplia fins als 14 anys l’edat màxima dels participants. El termini d’inscripcions és obert fins al 23 de maig. FELIX BROEDE A PALAU DIGITAL I GAUDEIX DE LA MILLOR INFORMACIÓ MUSICAL I DE DESCOMPTES EN CONCERTS 16€ PER UN ANY (PAPER) 8,99€ PER UN ANY (DIGITAL) Els subscriptors de la «Revista Musical Catalana» gaudeixen d’un 20 % de descompte en la compra de dues entrades per concert a les taquilles del Palau de la Música Catalana, als cicles de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música de la temporada 2021-22: Palau Grans Veus, Bach, Piano, Cambra, Simfònics, Tardes, Concert de Sant Esteve, La casa dels cants, Concerts Familiars, El Primer Palau, Estiu al Palau, i ECHO Rising Stars. Més informació: www.revistamusical.cat/subscriu-te 71 Pauline LA COMPOSITORA VIARDOT MÚSICA PER DESCOBRIR DESCRITA PER CLARA SCHUMANN COM LA DONA MÉS BRILLANT QUE HAVIA CONEGUT I INSPIRADORA DE LA TENAÇ CONSUELO DE GEORGE SAND, PAULINE VIARDOT (DE SOLTERA, PAULINE GARCÍA) TOT JUST COMENÇA A SER RECONEGUDA COM A COMPOSITORA, PERÒ ENCARA CAL INTEGRAR LES SEVES APORTACIONS A LA CREACIÓ MUSICAL DEL SEGLE XIX I INICIS DEL XX. L’ TEXT Aurèlia Pessarrodona • IL·LUSTRACIÓ Roger Pibernat aconseguir publicar part de la seva obra en vida, i també la difonany passat, el 2021, es va complir el segon centegué incloent peces seves als seus recitals, així com a les vetllades nari de Pauline Viardot (1821-1910), un dels permusicals del seu famós saló, centre de reunions dels cercles més sonatges musicals més fascinants i influents del destacats de la cultura del segle XIX. En són proves excel·lents les segle XIX. Dona d’una àmplia sensibilitat artística operetes Le dernier sorcier, VWV 2002 (1869) o la tardana Cendri(també dibuixava), la composició fou una de les llon, VWV 2005 (1904), obres plenes de fantasia pensades perquè seves múltiples facetes musicals, però no per això els seus deixebles, familiars i amics les interpretessin en aquestes de menor interès. Reconeguda com una de les midelicioses vetllades. llors cantants del segle XIX, fou continuadora merescuda del De fet, la seva xarxa d’amistats del món cultural fou admillegat del seu pare, el llegendari Manuel García, i de les passes rable. Això, junt amb els seus orígens exòticament hispànics, de la seva germana, la cèlebre soprano sfogato María Malibran, una facilitat enorme pels idiomes i múltiples viatges per tot Eudesprés del seu decés prematur. Com a cantant rebé una sòliropa van forjar-ne el tarannà, cosmopolita i exòtic alhora, que da formació a través del seu pare i sobretot de la seva mare, la es reflectí en un estil compositiu especialsoprano Joaquina Sitches, tot desenvolupant eclèctic. Les seves primeres cançons una veu de mezzosoprano excepcionalment EL SEU ESTIL ECLÈCTIC ment conegudes, que daten del seu debut com àmplia que li permeté encarnar rols de gran REFLECTEIX a cantant als disset anys, són lieder amb dificultat. La seva formació musical més enllà del cant fou exquisida: va ser alumna de L’EXOTISME DELS SEUS text en alemany que mostren una clara assimilació de Schubert, compositor que l’organista de la catedral metropolitana de ORÍGENS, ELS admirava profundament. Així mateix, les Ciutat de Mèxic, Marcos Vega, així com dels MÚLTIPLES VIATGES I seves chansons franceses de final dels anys professors del Conservatori de París Anton Reicha, amb qui aprengué contrapunt i harLA XARXA D’AMISTATS trenta i quaranta del segle XIX trenquen amb els esquemes regulars i predictibles monia, i Charles Meysenberg, amb qui estudels romances usuals –que, per exemple, dià piano, juntament amb Franz Liszt. la seva germana María havia conreat–, per la qual cosa es pot Ella mateixa deia que no recordava quan va començar a estudiar considerar, junt amb Berlioz i Gounod, la “mare” de la mélodie música perquè li resultava connatural. Consta que va compondre francesa. Entre aquestes peces val la pena anomenar L’enfant et des de ben jove, tot creant més de dues-centes cançons per a veu i la mère, VWV 1034 (1841), obra que, més enllà dels ressons scpiano, algunes obres instrumentals i cinc operetes, entre d’altres. hubertians, mostra una influència enorme del seu amic Chopin En realitat, mai no es va prendre la composició com una activitat en el tractament del piano. professional, però sí que la va conrear sempre que va poder. Va 72 • REVISTA MUSICAL CATALANA DISCOGRAFIA THE UNKNOWN PAULINE VIARDOT: chamber songs and duets. Anna Tona, Corina Feldkamp, Isabel Dobarro, Patricia Kleinmann. Cezanne Producciones, 2021. | Aquest disc, fruit de la recerca de la musicòloga Patricia Kleinman, ens mostra l’eclecticisme i l’originalitat de les cançons de saló de Viardot, amb rigor i una factura molt cuidada. PAULINE VIARDOT AND FRIENDS. Frederica von Stade, Vladimir Chernov, Anna Caterina Antonacci, Fanny Ardant, David Watkin, David Harper. | El disc, número 10 de la col·lecció “Il Salotto”, recrea una vetllada al saló de Viardot a través de peces seves i de l’entorn més proper entrellaçades amb narracions biogràfiques de l’actriu Fanny Ardant, amb un resultat realment atractiu. Més enllà d’aquests estils cosmopolites, Viardot sentí una veritable fascinació per les expressions culturals de caire folklòric i popular. El cas més obvi és el del seu origen espanyol, del qual feu bandera tot incloent repertori hispànic als seus concerts. Bons exemples en són El corazón triste, VWV 1136 (1846) o Habanera, VWV 1136 (1880), escrita com a joc de variacions virtuosístiques sobre una melodia popular. També admirà la cultura de l’altre extrem del continent, la russa, que va assimilar sobretot gràcies a la seva relació amb l’escriptor Ivan Turguénev, com quedà reflectit en cançons com Sinitsa (La mallerenga), VWV 1042 (1863) o Razluka (Separació), VWV 1093 (1868). D’altra banda, Viardot també va fer una tasca d’edició i arranjament important d’obres alienes. És el cas, per exemple, de dotze masurques de Frédéric Chopin que la compositora convertí en cançons amb textos de Louis Pomey (ca. 18461864), o l’École classique du chant, VWV 6001-6075 (ca. 1846-1864), recull de peces vocals diverses des del segle XVII arranjades com a material didàctic per als estudiants de cant. Per últim, si bé és cert que compongué poques obres purament instrumentals, val la pena esmentar les que va escriure per a violí i piano destinades al seu fill gran Paul, que esdevingué musicòleg i un gran violinista del segle XX. PAUL I PAULINE VIARDOT: Violin sonatas, Violin sonatina | Six pièces; Six morceaux; Six pièces faciles. | Reto Kuppel, Wolfgang Manz. Aquests dos discos recullen les obres per a violí i piano de mare i fill, Pauline i Paul Viardot. La Sonatina per a violí de Pauline, lírica i brillant, fou admirada per Liszt i Saint-Saëns; mentre que els Six morceaux foren compostos com a regal per al seu fill. L’obra d’aquest, si bé escassa, mostra una enorme influència de Fauré, que li dedicà la seva Primera Sonata per a violí. La interpretació de Kuppel i Manz aconsegueix evocar l’ambient elegant dels salons parisencs. 73 PRENSA TEATRO COLÓN 1 74 • REVISTA MUSICAL CATALANA ESCENARIS DEL MÓN TEATRO COLÓN LA PERLA DE LA LÍRICA AMERICANA MENTRE EUROPA ERA A LES PORTES DE LES AVANTGUARDES MUSICALS I ARTÍSTIQUES, L’ARGENTINA CONSTRUÏA UN TEATRE D’ESTÈTICA DECIMONÒNICA I PROPORCIONS COLOSSALS QUE ES CONVERTIRIA EN UNA DE LES ICONES DE L’ÒPERA A AMÈRICA I AL MÓN. TEXT Aleix Palau T PRENSA TEATRO COLÓN ots els amants de l’òpera tenen, com a meca lírica, una visita al Teatro Colón de Buenos Aires, almenys una vegada a la vida. La centenària institució és, juntament amb la Metropolitan Opera de Nova York, la gran institució lírica americana, aquella plaça que qualsevol cantant vol trepitjar i on s’han viscut nits memorables que encara avui ressonen entre les seves parets. I no només això, sinó que es tracta d’una sala amb 2 LA SALA GAUDEIX D’UNA DE LES ACÚSTIQUES MÉS PRIVILEGIADES DEL PLANETA 75 coral i de ballet. A partir del 1931 l’Ajuntament de Buenos Aires es va fer càrrec de la titularitat del Teatro Colón i va passar a finançar-se amb el pressupost de la ciutat, fet que va permetre l’autoproducció de decorats i vestuaris. Des d’aquell moment el Colón va esdevenir un teatre de temporada, com les grans sales europees, amb la capacitat d’autogestionar-se artísticament i de dur a terme la totalitat d’una producció operística. PRENSA TEATRO COLÓN/MÁXIMO PARPAGNOLI ELS GRANS CANTANTS I DIRECTORS D’ORQUESTRA DEL SEGLE XX HAN PASSAT PER L’ESCENARI ARGENTÍ 3 una de les acústiques més famoses del planeta i amb una capacitat per a prop de 2.500 persones, la qual cosa la converteix en una de les més grans del món. L’edifici actual va ser inaugurat el 25 de maig de 1908 després de vint anys d’obres, però la institució havia obert portes el 1857, deu anys després del Liceu, en una sala anterior. Aida de Giuseppe Verdi fou el títol escollit per a aquella inauguració. En aquell temps, com en tants altres teatres, el Colón no comptava amb uns cossos estables i eren companyies estrangeres les que passaven per Buenos Aires per interpretar els títols que s’hi representaven. El mateix s’esdevenia amb la dansa. La situació va començar a canviar als anys vint, concretament el 1925 la sala va crear la seva pròpia companyia orquestral, El debut de Montserrat Caballé al Colón, el 8 de setembre de 1965, amaga una de les anècdotes més repetides en la història d’aquest teatre. La catalana representava el paper de Liù acompanyada de la Turandot de Birgit Nilsson. La història explica que, des dels primers assajos, Caballé i el director musical, Fernando Previtali, no es van entendre. La situació va arribar a un extrem que el mestre va amenaçar la Caballé de no deixar-la cantar si no s’adaptava a les seves demandes, fet que va propiciar que la Nilsson hi intervingués tot dient: “Si no canta ella, no canto jo”. L’èxit espaterrant de Caballé en aquelles funcions, que podeu trobar a Youtube, va venir acompanyat de l’afecte de Nilsson envers la nostra soprano, fins al punt que la diva sueca, la nit de l’estrena, va portar Caballé agafada de la mà a saludar davant del teló i la va deixar sola per rebre l’ovació del públic amb un: “T’ho mereixes”. 76 • REVISTA MUSICAL CATALANA PRENSA TEATRO COLÓN NILSSON BENEEIX CABALLÉ 4 El fet de ser un teatre públic va permetre al Colón que, durant l’època peronista, hi hagués un impuls per democratitzar el públic de la sala i que s’hi programés també música popular, de manera que tots els argentins tinguessin accés al seu teatre. Aquesta política es va aturar durant la dictadura i es va reprendre novament amb el retorn de la democràcia. Com sempre, la cultura ha de pagar el preu de la ignorància dels seus governants. GRANS NOMS PER A UN GRAN TEATRE Malgrat els canvis dels temps, la nòmina d’artistes que han passat i segueixen passant per l’escenari porteny inclou algunes de les figures més cèlebres del darrer segle, amb cantants com Enrico Caruso, Claudia Muzio, Maria Callas, Montserrat Caballé, Régine Crespin, Birgit Nilsson, Plácido Domingo, Josep Carreras, Luciano Pavarotti, Elisabeth Schwarzkopf, Leontyne Price o Victòria dels Àngels. En el camp de la dansa, no ens podem oblidar de personalitats com Vàtslav Nijinski, Margot Fonteyn, Maia Plissetskaia, Rudolf Nureyev o Mikhaïl Barishnikov. Per no parlar de batutes absolutament llegendàries, com les d’Arturo Toscanini, Herbert von Karajan, Héctor Panizza o Ferdinand Leitner. També molts compositors de renom van ser a Buenos Aires per supervisar o, fins i tot, dirigir les seves òperes al Colón. És el cas de Richard Strauss, Camille Saint-Saëns, Pietro Mascagni o bé Ottorino Respighi, entre d’altres. A més, són diversos els artistes que han estat estretament vinculats al Colón durant anys, com és el cas dels directors Erich Kleiber i Fritz Busch, els directors d’escena Margarilla Wallmann i Ernst Poettgen, les coreògrafes Bronislawa Nijinska i Tamara Grigorieva o els directors de cor Romano Gandolfi i Tullio Boni. I no només noms del passat, les estrelles del nostre temps també trepitgen El disseny del Teatro Colón va passar, en només quinze anys, per les mans de tres arquitectes diferents: dos italians i un belga. El primer arquitecte va ser l’italià Francesco Tamburini, que va ser director general d’Arquitectura de la nació argentina, que va signar, entre altres projectes, la finalització de la Casa Rosada. Va iniciar el projecte del Teatro Colón el 1890, però la mort el va sorprendre l’any següent. Va prendre’n el relleu un del seus col·laboradors, el també italià Vittorio Meano, que va ser assassinat per l’amant de la seva dona, Giovanni Passera, quan Meano els va enxampar al llit. Això seria l’any 1904. ments projectats pels tres arquitectes del Colón: Francisco Tamburini, Víctor Meano i Julio Dormal. Això va suposar treure-hi afegits, recuperar-hi colors originals, millorar-ne la il·luminació, fer-hi una installació elèctrica moderna, refer-ne el sistema de ventilació, ara amagat sota el suport El serial acabaria amb l’amant a la presó durant disset anys i amb la senyora Meano deportada a Itàlia. Finalment, el belga Jules Dormal el va substituir i va completar algunes de les obres que l’anterior tenia en marxa, com l’icònic Palacio de Congresos de Buenos Aires o el Teatro Colón. de les graderies, i dotar la sala d’una tècnica escènica d’acord amb el segle xxi. Tot plegat va fer que, des de l’any 2010, la que és una de les grans cases d’òpera del món llueixi amb la seva esplendor original i pugui encarar el futur amb una infraestructura moderna i eficient. FUNDACIÓ VICTORIA DE LOS ÁNGELES EL COLÓN DEL SEGLE XXI Amb l’arribada del nou mil·lenni el Teatro Colón es trobava en un avançat estat de degradació, fruit de dècades d’abandonament. Les instal·lacions elèctriques no estaven actualitzades i hi havia canonades que no complien les mesures de seguretat. Fins i tot, sembla que al final dels anys vuitanta es van retirar de l’escenari les instal·lacions antiincendi i no es van substituir mai. Els malaurats focs que els anys noranta van cremar dues de les icones de la lírica europea, el Gran Teatre del Liceu i La Fenice de Venècia, van fer que moltes sales històriques revisessin els seus sistemes de seguretat. Seria el cas de La Scala i, poc després, el Teatro Colón. El teatre de Buenos Aires va començar les feines de restauració plena l’any 2006 i s’hi van acabar el 2010, coincidint amb el bicentenari de la independència argentina. Les dues premisses de la restauració del teatre van ser mantenir la prodigiosa qualitat acústica de la sala i fer una restauració conservadora que mantingués i recuperés la totalitat dels elements decoratius originals de l’edifici. Per a l’acústica es van emprar els mesuraments que s’havien fet els anys seixanta, època de la darrera intervenció. Es van substituir elements de tancament i de vidre que hi havia a prop de l’escenari, i els seients i passamans es van revestir amb vellut de llana. A més, s’hi van incorporar teixits ignífugs. Pel que fa a la part patrimonial, es va recórrer als ele- TRES ARQUITECTES PER A UN TEATRE 5 1 2 L’edifici actual del Teatro Colón es va inaugurar el 1908. Després d’una restauració iniciada el 2006, que va mantenir-ne els elements decoratius i l’acústica i va millorar-ne les condicions tècniques, el teatre es va reinaugurar el 2010. 6 PRENSA TEATRO COLÓN /MAXIMO PARPAGNOLI regularment el Teatro Colón, com és el cas de Martha Argerich, Daniel Barenboim, Anne-Sophie Mutter, Zubin Mehta, Riccardo Muti o Simon Rattle. 3 El ballet és una part important de la programació del Teatro Colón. La Cenicienta, amb música de Serguei Prokófiev i coreografia de Ben Stevenson, va comptar amb una parella de primers ballarins argentins, Macarena Giménez i Maximiliano Iglesias (2019) 4 Montserrat Caballé en el seu debut al Teatro Colón. La soprano va cantar el paper de Liù de Turandot (8/9/1965). 5 Victòria dels Àngels al seu camerino abans d’una funció d’Il barbiere di Siviglia al Teatro Colón. 6 Luciano Pavarotti i Kallen Esperian en una funció de La bohème (1987). 77 CATALUNYA MÚSICA MÚSICA I MATEMÀTIQUES UN BINOMI INDISSOLUBLE On comença la música? On acaben les matemàtiques? Aquesta és la qüestió que es planteja Laura Farré Rozada a cadascun dels capítols de La cinta de Möbius, un programa diferent que aposta per acostar ambdós mons E TEXT Ana María Dávila s pot concebre una obra seguint Per assolir aquest objectiu compta amb la col·laboels paradigmes de bellesa perració dels convidats, joves músics catalans amb fecta de la proporció àuria, trajectòries ja consolidades i representatius de la mateixa que s’amaga qualsevol gènere i estil. Els artistes com són sota la Mona Lisa de Da la trompetista i cantant Andrea Motis, el piVinci? Quanta música anista Carles Marigó, la flautista Elisabeth es pot crear a partir del Franch, la soprano Sara Blanch, la cantanombre Pi i els seus infinits deciora Anna Colom i el quartet de saxos Kemals? Què passa si apliquem l’efecbyart Ensemble van ser alguns dels conte d’un mirall sobre una partitura? vidats de la primera temporada, amb els ¿Existeixen les il·lusions sonores? quals va parlar de temes com per exemple De vegades, dos mons aparentment la creació musical i els nombres primers, la molt distants poden arribar a tenir fronsuccessió de Fibonacci i la música, la intelteres permeables i difuses. És el cas de ligència artificial aplicada a la composició, música i matemàtiques, dues disciplines que les paradoxes sonores o la música fractal. aparenten trobar-se als antípodes –art versus A la segona temporada, que va arrencar el 1 ciència, creativitat davant lògica–, però que en 10 d’abril passat i s'emet els diumenges a les realitat tenen punts de connexió insospitats. sis de la tarda, la llista s’enriqueix amb la presènD’això en sap, i molt, la pianista i matemàtica – cia del compositor Joan Magrané, el pianista Marco va cursar les dues carreres alhora– Laura Farré Rozada. I Mezquida o la soprano María Hinojosa, entre d’altres. Amb d’això va el programa que presenta els diumenges a les 9 del matí ells, Laura Farré continua aprofundint en els temes ja visitats i a Catalunya Música, La cinta de Möbius. Una proposta força sinexplorant-ne de nous, com la teoria del caos, l’aplicació dels algular i que fa plantejar-se, amb una altra mirada, ambdós mons. goritmes a la composició o el funcionament de les freqüències. “Les matemàtiques estan presents fins i tot quan sentim música. “No he trobat mai ningú que no volgués venir. Tothom s’hi apunReconèixer una veu humana, diferenciar el so d’un violí del d’un pita de seguida, encara que la proposta inicialment faci una mica de ano, identificar quan una melodia és ascendent o descendent... Tot respecte, perquè jo plantejo el programa com un repte”, explica això són càlculs matemàtics que fem de manera intuïtiva per donar la presentadora, que busca els seus convidats “per intuïció” i no sentit a allò que escoltem”, explica Laura Farré. pas pels seus coneixements científics. A La cinta de Möbius tot està pensat per des“No pretenc que els convidats en sàpiguen, de mapertar la curiositat de l’oient. Fins i tot el títol, temàtiques. Fins i tot, hi ha hagut alguna persona “LA MÚSICA ÉS UN que no fa referència a cap creació del conegut dique les odiava. El que busco són músics, gent destabuixant de còmics, sinó a un enigmàtic objecte cada en el seu camp que ofereixi algun punt de conCAMÍ EXCEL·LENT d’ús habitual en l’àmbit de les matemàtiques: una nexió amb la temàtica del programa”, assenyala la PER ARRIBAR A superfície d’una sola cara i un sol contorn amb presentadora. “En realitat, la meva intenció és que ENTENDRE LES què s’aconsegueix, simplement prenent una tira el convidat formuli totes les preguntes que una perMATEMÀTIQUES” de paper, girant un dels costats i enganxant-ne sona del públic faria, perquè el repte és fer comprentots dos extrems formar un cèrcol. sible un concepte matemàtic”. “El títol el vaig escollir perquè buscava alguna cosa Al llarg dels trenta minuts de durada del prograque pogués transmetre aquesta idea de dualitat, de dos mons que ma, el diàleg discorre des dels temes purament musicals, vincusemblen separats, però que no ho estan”, assenyala la presentadora. lats a la trajectòria de l’artista, fins a les qüestions numèriques, Lluny de ser un programa científic, La cinta de Möbius és una que sovint donen més d’una sorpresa al convidat. A més, se li proposta atractiva en la qual Farré explica curiositats del món de demana que executi algun tipus d’exercici pràctic que els seguiles matemàtiques i demostra, amb exemples pràctics, com aquesdors del programa també poden fer a casa seva. tes són presents a la música. O, com diu ella, “comento les coses que “Vull que la gent perdi la por a les matemàtiques i anar fent-ne a mi m’hauria agradat que m’expliquessin”. pedagogia a poc a poc, perquè les matemàtiques, si te les expli- 78 • REVISTA MUSICAL CATALANA Al programa de Laura Farré no només es fan càlculs matemàtics. També s’hi sent música. I molta. La dels artistes convidats, però també les que la presentadora selecciona per il·lustrar el contingut de cada emissió. Una escolta plena de sorpreses. Com a mostra, un botó. Per exemple, que la successió de Fibonacci –una seqüència infinita en la qual cada nombre és la suma dels dos anteriors– es pot trobar en músiques tan diferents com el tercer moviment de la Música per a cordes, percussió i celesta de Béla Bartók, o la cançó Billie Jean de Michael Jackson. O que l’estructura del primer moviment de la Cinquena Simfonia de Txaikovski segueix els paràmetres de la proporció àuria, un paradigma de bellesa perfecta que també està present en moltes composicions de Felix Mendelssohn, com la Simfonia Escocesa. La resta, a La cinta de Möbius. 3 quen bé, i en això la música pot ser una gran eina, es poden entendre fàcilment”, argumenta Laura Farré, que aconsegueix atrapar l’atenció de l’oient amb les seves explicacions planeres i amenes, i les curiositats històriques amb què arrenca l’emissió. La cinta de Möbius té, a més, una activa presència a les xarxes socials i es pot seguir a través del seu compte de Twitter (@CintaMobius_CM), des del qual es poden recuperar els programes i fins i tot, veure petits vídeos de l’emissió, a més dels enllaços a “EL TÍTOL DEL PROGRAMA FA REFERÈNCIA A DOS MONS QUE SEMBLEN SEPARATS, PERÒ QUE NO HO ESTAN” CATALUNYA MÚSICA 2 CATALUNYA MÚSICA BIBI SAINT-POL MÚSIQUES MOLT CALCULADES 4 1 Retrat d’August Ferdinand Möbius, d’Adolf Neumann (gravat, entorn del 1850). 2 A la Gliptoteca de Munic es conserva el mosaic d’Aion (segle III), la representació més antiga del que avui coneixem com a cinta de Möbius. 3 Laura Farré Rozada amb dos convidats al seu programa, Arnau Tordera i 4 Andrea Motis, tots tres amb una cinta de Möbius a les mans. les llistes de Spotify on es troben les músiques que s’han utilitzat a cada capítol. Naturalment, Farré insisteix que el programa és apte per a tots els públics; siguin o no músics, en sàpiguen o no, de matemàtiques. El missatge és “no tinguis por de les «mates», perquè si t’agrada la música pots arribar a entendre-les”. Tan clar com que 2 + 2 són 4. O no? 79 ACCENTS POLIFONIA INÈDITA Cantoral del Monestir de Santa Maria de la Murta d’Alzira. Lucentum XVI. Director: Pere Saragossa. Musièpoca, 2021 L’estudi musicològic publicat per Antoni Alberola Verdú i Ferran Escrivà Llorca l’any 2012 ha estat el punt de partida per a aquest enregistrament dedicat a la polifonia del segle XVI procedent de l’antic monestir jeroni de Santa Maria de la Murtra. L’enregistrament, materialitzat el novembre del 2020, recull quinze peces inèdites conservades a l’Arxiu del Regne de València i emprades per Setmana Santa. La majoria pertanyen a autors anònims i d’altres van ser escrites per compositors com Francesc Major o Juan Esquivel de Barahona. Dues sopranos, una mezzosoprano, dos tenors i un baríton estan acompanyats per un conjunt instrumental integrat per cornetto, xeremies, sacabutxos, percussió i orgue. Un passatge instrumental ens introdueix a l’Incipit lamentatio Hieremiae prophete per a quatre veus (Minerva Moliner, Adriana Mayer, Carlos Gómez i Jesús Navarro), lectura que ens parla de la destrucció de Jerusalem i destinada a la litúrgia del Dijous Sant. La segona lamentació de Jeremies inclosa és una joia polifònica amb suport instrumental alternada amb passatges monòdics propis del cant pla. La característica rítmica i tempo alegre del Pange lingua precedeix un refinat Alleluia, amb un passatge instrumental de bells colors. Atmosfera solemne i majestuosa produïda amb l’alternança de cant pla i polifonia contrapuntística i un cuidat reforç instrumental com a contrapunt de l’apartat vocal. L’elegància en la conducció vocal assolida pel Lucentum XVI en el Quoniam confirmata est de Juan Esquivel eleven tot el sentit religiós i cerimoniós que traspua dins aquesta joia polifònica. Lluís Trullén IMPRESCINDIBLE PER A QUI VULGUI FRUIR DE LA RIQUESA DE LA MÚSICA DEL SEGLE XVI. 80 • REVISTA MUSICAL CATALANA MARÍA HINOJOSA EN UN MOMENT DE L'ENREGISTRAMENT DEL DISC CANÇÓ LES CANÇONS DE ROBERT GERHARD Obres de Robert Gerhard. Núria Rial i María Hinojosa, sopranos; Anna Alàs, mezzosoprano; Anna Crexells i Francisco Poyato, piano; Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC) i Seed Ensemble. Director: Francesc Prat. Seed Music, 2021 L’obra de Robert Gerhard és una gran desconeguda del públic català, en bona part perquè la seva estètica no correspon als cànons conservadors previs a la irrupció de l’informalisme musical: serialisme, dodecafonisme... I l’obra lírica potser ho és especialment. Aquí rau un atractiu inicial d’aquest producte; acostar-nos-hi a través d’un recorregut que agermana arrel popular amb el liederisme, un gènere amb el qual el compositor es mostra molt identificat a través d’un recorregut amb predomini de la cançó catalana popular, però no exclusivament. Alhora, a través dels vuit temes originals del Cancionero de Pedrell hom obre el ventall referencial lingüístic, com ho fa també amb les sis populars franceses per acabar amb una coda en forma d’una obra força a part d’aquest món, el conjunt dels 7 haikus escrits damunt de poemes de Josep Maria Junoy. L’aplec és atractiu, ja que permet un tot de transcendiment estètic d’un món de base tradicional, recolzat en la gran solidesa de Gerhard. Alhora, els esmentats 7 haikus ens situen a l’òrbita més identificadora del llenguatge definitiu del músic de Valls. La parcel·la interpretativa està esplèndidament afermada per la categoria de tres destacades veus femenines del país –Núria Rial, Anna Alàs i María Hinojosa–. El mateix es pot dir dels dos pianistes –Anna Creixells i Francisco Poyato– de l’OBC i el conjunt de cambra Seed Ensemble, dirigits per Francesc Prat. Jaume Comellas PER ACOSTAR-NOS A L’OBRA LÍRICA DE GERHARD, ESPECIALMENT DESCONEGUDA PELS AFICIONATS. ESCAFIOR FILMS / ARNAU ROVIRA ANTIGA CORAL LLORENÇ BALSACH: MÚSICA CORAL (1980-2020) Obres de Llorenç Balsach. Matthew Curtis, tenor; Laia Prat, Sarah Brailey i Elisenda Durà, sopranos; Montserrat Bertral i Laura Bundó, mezzosopranos; Llorenç Balsach, baix; Cor de Cambra del Palau de la Música. Director: Jordi Casas. Les composicions de música coral creades en el decurs dels darrers quaranta anys per Llorenç Balsach es troben reunides en un enregistrament esplèndid que abraça des de la ironia continguda a Música groga del 1980 fins a les obres més estructurals dels inicis del anys noranta en què empra efectes com el Doppler o el palíndrom. Una evolució compositiva que arriba amb les obres més complexes harmònicament escrites a partir del 2015 i que són contemporànies del seu tractat d’harmonia. Cal recordar que Balsach és un dels grans teòrics i estudiosos de l’harmonia del nostre país i que el seu llibre Los fundamentos de las tensiones armónicas (Editorial Boileau-La Mà de Guido, 2016) ha esdevingut un referent sobre la teoria d’acords i d’harmònics sobre una sonoritat. Balsach escriu: “són obres difícils de cantar i de moment, almenys per a mi, és difícil trobar un bon cor disposat a dedicar moltes hores al seu estudi”. Moltes d’aquestes obres, exceptuant les cantades pel Cor de Cambra del Palau dirigit per Jordi Casas, enregistrades anys enrere, han estat gravades amb veus independents per després sobreposar-les en diferents pistes. Les tensions, les sonoritats ambigües a conseqüència dels intervals emprats com les que es troben en el Paisatge amb tritons, Sopra Altenbai o Més enllà recullen aquesta complexitat i creativitat d’una música que dibuixa paisatges sonors que creen una expressivitat sonora plena d’originalitat i personalitat. Un enregistrament imprescindible per gaudir de la creativitat, personalitat i enginy harmònic d’un dels nostres compositors més admirats. Lluís Trullén UNA MOSTRA INELUDIBLE PER FRUIR DEL LLEGAT CORAL DE BALSACH. MAY ZIRCUS La Mà de Guido, 2020 CAMBRA TRINITAT ROMÀNTICA PER A CLARINET I PIANO Obres de Johannes Brahms. Clara i Robert Schumann. Ona Cardona, clarinet; Josep Colom, piano. Eudora Records. 2021 Una de les relacions musicals més fructíferes que ha donat la història de la música és la que presenten els intèrprets en aquest enregistrament. La trobada del matrimoni Schumann amb Johannes Brahms, impulsada per Joseph Joachim, va propiciar una llarga relació i una fascinació mútua. Aquesta complicitat, amistat, fins i tot aquest amor de Brahms per Clara, queda aquí ben reflectit en un programa que sembla dur-nos per moments de la llum a la foscor. Ona Cardona i Josep Colom ens delecten amb una interpretació acurada, nítida, amb un so ple de color i sensualitat i al costat d’una expressivitat intensa. Si les Romances op. 22 de Clara Wieck, en transcripció per a clarinet, estan imbuïdes de lirisme i una bona gamma de colors, la Fantasiestücke, op. 73 de Robert Schumann està interpretada de manera tan sensible com apassionada. Les dues Sonates per a clarinet op. 120 de Brahms són les darreres del seu catàleg cambrístic. I requereixen dos intèrprets que convidin a un veritable diàleg, capaços d’assaborir la serenitat dels moments més tranquils, així com obtenir l’impuls i l’apassionament quan calgui. La lectura de la primera està impregnada de passió, un punt de nostàlgia i bell encant melòdic. Ona Cardona es mostra tan sensible com flexible, amb un bell fraseig al llarg de tots els registres i un so vellutat. Subratllant l’exquisidesa d’un “Andante” de caràcter reflexiu a partir també d’un ventall ben ampli de matisos. Al seu costat, el brillant Josep Colom aporta personalitat i maduresa, així com un ampli coixí harmònic que emfatitza tant la intensitat com el caràcter somniador abans d’una segona Sonata tan profunda com intensa. Deliciós recital de música de cambra, que passa a ser una clara referència discogràfica. Santi Riu LA MILLOR OPCIÓ PER CONÈIXER LA RELACIÓ MUSICAL D’AQUESTA TRINITAT ROMÀNTICA. 81 ACCENTS PIANO LLÀGRIMA DE LLUNA Obres de Yoko Suzuki. Yoko Suzuki, piano. Columna Música. 2021 PIANO SONATES CATALANES Obres de Pau Marsal, Josep Nonó, Josep Freixenet, Josep Gallés, Pere Rabassa. Eduard Fontbona. Rhodes piano. Ars Harmonica, 2020 La música per a teclat del període clàssic integra aquest enregistrament d’Eduard Fontbona amb un piano Rhodes, teclat popularitzat a la dècada del 1970 en què en comptes de vibrar les cordes, hi vibren unes làmines metàl·liques amplificades amb petits micròfons. No estem parlant d’una interpretació usual per a aquestes sonates de tall clàssic, però ens apropa a una música que pel seu valor històric i patrimonial posseeix un valor inqüestionable. L’enregistrament recull sonates del terrassenc Pau Marsal (1761-1839), format a l’Escolania de Montserrat i posteriorment mestre de capella a Terrassa, Eivissa i al Palau de la Comtessa a Barcelona; de Josep Nonó (1776-1845), nascut a Sant Joan de les Abadesses, que va llegar un ampli catàleg d’òperes i que l’any 1805 va ser nomenat compositor reial d’òpera, càrrec que va mantenir durant el regnat de Ferran VII. Menys conegut és Josep Freixenet (c. 1730-1762), del llegat de tres Sonates del qual l’enregistrament recull dues. De Josep Gallés (17581836), mestre de capella de la catedral de Vic, Fontbona ens ha apropat a dues Sonates representatives de la calidesa i bellesa musical fruit de la seva finor melòdica. La partitura amb més entitat de les incloses és la Sonata estructurada en quatre moviments de Pere Rabassa, que va viure a Barcelona al llarg de la Guerra de Successió i musicalment va fruir de l’impuls operístic italià propiciat per la cort de l’arxiduc Carles. Eduard Fontbona ha volgut incorporar entre peça i peça sons de la natura, manera enginyosa de separar aquestes sonates del nostre patrimoni. Lluís Trullén RECOMANAT PER ALS QUI VOLEN APROPAR-SE A SONATES CLÀSSIQUES DEL NOSTRE PATRIMONI MUSICAL. 82 • REVISTA MUSICAL CATALANA La pianista japonesa Yoko Suzuki va arribar a Barcelona fa vint anys per treballar a fons la música espanyola de bracet de la gran Alícia de Larrocha. A l’Acadèmia Marshall es va anar impregnant d’unes maneres de fer, d’un culte al so i d’un aprofundiment en aquest repertori que han marcat la seva trajectòria. Establerta a Catalunya, l’haurem pogut sentir actuant aquí, però segurament no en coneixíem la destresa component. I això és el que ens presenta aquest disc amb una dotzena d’obres breus inspirades en els records. Lágrima de luna dona títol al disc i és fruit d’una fusió musical entre la cultura japonesa i espanyola. Una obra de bella escriptura i que per moments se’ns presenta molt propera a l’estètica d’Albéniz o Granados. El CD conté també obres inspirades per les seves mascotes, a les quals homenatja amb Gats jugant o Gossos jugant, imbuïdes d’elegància i diversió. El meu tresor. Cançó de bressol irradia tendresa, mentre que Campanes tristes evoquen dolor i sofriment. Amb Genpei momo –de clara ascendència oriental– mostra la nostàlgia pel seu país natal, i El nostre vals destil·la alegria i desimboltura. No podíem deixar d’esmentar obres que semblen entreveure un horitzó optimista, com Esperança –una improvisació que ha esdevingut després escrita –o l’homenatge que fa a Gaudí amb Font de llum, en la qual busca captar la riquesa de colors i llum de l’interior de la basílica de la Sagrada Família. Yoko Suzuki ofereix lectures plenes d’imaginació i caràcter, ben desgranades i amb un so molt cuidat, tot denotant en la seva escriptura que coneix en profunditat els recursos pianístics. Un disc per gaudir-ne. Santi Riu UN DISC TAN LLUMINÓS I TENDRE COM IMAGINATIU, QUE CAL ASSABORIR PER CONÈIXER LA DESTRESA DE LA PIANISTA YOKO SUZUKI. MARC MIGÓ ÉS L'AUTOR DE FANTASIA POLULAR CAMBRA DELICADAMENT Elvira Querol, clarinet; Chiko Tanaka, piano. Columna Música. 2021 La clarinetista Elvira Querol i la pianista japonesa però resident a Barcelona Chiko Tanaka presenten un enregistrament que engloba obres del gran repertori al costat d’altres menys habituals corresponents a un marc cronològic i estètic ben ampli. Amb les Fantasiestücke, op. 73 de Schumann assaboreixen cada nota en un veritable diàleg musical, imbuïdes de musicalitat en el primer moviment. Gaudeixen passant de la foscor a la llum en el segon, abans de situar-nos en un ambient ja plenament romàntic en el tercer. Profunditzen en l’expressió de cada una de les Vier Stücke, op. 5 d’Alban Berg, subratllen la influència neoclàssica de la Sonatina H 356 de Martinů i ens apropen de manera deliciosa a un compositor menys conegut com Frank Bridge –amb les Quatre breus peces, H 104. La Première Rhapsodie de Debussy ens evidencia les habilitats tècniques i de control de la respiració d’Elvira Querol, tot mostrant una àmplia gamma de matisos i subtilitats. I amb l’Andante i allegro de Chausson el duet destaca el joc de colors, la brillantor i el lirisme. Les cinc obres del guitarrista veneçolà Antonio Lauro –que Paquito D’Rivera adaptà per a clarinet sol– sorgeixen amb un joc melòdic tan fluid com espontani. I la inspiració i l’elegància afloren en el Tango-Étude núm. 3 de Piazzolla. El so càlid, sensual i opulent d’Elvira Querol, sorgeix sempre amb naturalitat i amb una sensació de llibertat que afavoreix l’amplitud expressiva. Al seu costat, Chiko Tanaka es mostra com una pianista esplèndida, atenta i dialogant, signant un bell disc –on això sí, trobem a faltar un llibret explicatiu de les obres i les intèrprets– que transmet sensibilitat i encant i que clou amb una bellíssima Cantilène de Cahuzac. Santi Riu IDEAL PER CONÈIXER UN AMPLI REPERTORI PER A CLARINET I PIANO EN VERSIONS IMBUÏDES D’EXPRESSIVITAT I LIRISME. BRITTANY FLORENZ Obres de Robert Schumann, Alban Berg, Claude Debussy, Antonio Lauro, Frank Bridge, Bohuslav Martinů, Astor Piazzolla, Ernest Chausson i Louis Cahuzac. MÚSICA CATALANA TRADICIÓ CATALANA I PRIMERS ENREGISTRAMENTS MUNDIALS Obres de Joan Manén i Marc Migó. Daniel Blanch i Sergi Pacheco, piano; Kalina Macuta, violí; Orquestra Simfònica Nacional d’Ucraïna. Director: Volodymyr Sirenko. Toccata Next. 2021 Aquest és un disc imbuït de bellesa i veritables arrels catalanes, que a més conté cinc primers enregistraments. Un disc que inclou música de dos compositors de generacions ben diferents però units per la utilització de cançons populars catalanes com a element creatiu. I unes cançons que sorgeixen ara amb una personalitat pròpia i un resultat tímbricament enriquidor, sotmeses a diferents variacions i combinacions. La Fantasia popular de Marc Migó obre el disc del segell anglès amb delectació per la bellesa melòdica. Tres cançons populars –El rossinyol, La dama d’Aragó i En Pere Gallerí– conflueixen en l’obra, amb moments d’encant –Pastoral– i fins i tot còmics –Scherzo–, on patrimoni i actualitat es donen la mà en perfecta sintonia. La Rapsòdia catalana de Manén és una obra de maduresa per a piano i orquestra que permet observar com el compositor sap extreure partit de temes populars catalans d’una manera ben personal. Una obra que contrasta amb el Piano concertino de Migó, escrit amb un llenguatge comunicatiu i brillant dins un estil eclèctic que conté influències de Prokófiev i de música per a pel·lícules. Per contra, l’Epitafi a Hans Rott del mateix autor i escrit només per a cordes sorprèn amb un estil molt més romàntic. Acabarem amb el Concertino per a violí i orquestra, op. A-49 de Manén. Una obra de dimensions més grans i que, entroncada en l’arrel popular, està escrita en l’estil “ibèric” del compositor. Kalina Macuta defensa de manera impecable el paper preponderant del solista, en una composició plena d’esculls que no li donen treva davant una orquestra que acompanya amatent. Les interpretacions de solistes i orquestra són esplèndides i reforcen un disc que cal assaborir per saber d’on venim i cap on podríem anar. Santi Riu IMPRESCINDIBLE PER CONÈIXER DUES GENERACIONS DE COMPOSITORS ENTRONCADES EN LA TRADICIÓ MUSICAL CATALANA. 83 VIOLÍ MANÉN EN CONCERT Obres de Pablo Sarasate, Ludwig van Beethoven, Felix Mendelssohn, Niccolò Paganini, Johann Sebastian Bach, Max Bruch, Pablo Sarasate, Henryk Wieniawski, Joan Manén. Joan Manén, violí; orquestra GLÒRIA PASCUAL anònima (director: Friedrich Kark); orquestra anònima (director: Concordi Gelabert); Orquestra Simfònica HMW (director: George W. Byng); José Brath, Georg Schmid, Alfred Kuntzsch, Antonia Pich Santasusanna, piano; WNYC Radio Nova York (director: Herman Neumann). La Mà de Guido. 2021 SAXÒFON VISTES AL MAR Obres de David Salleras, Eduard Toldrà, Jean-Pierre Karich, M. Chiaperotti, Miquel de Jorge, Daniel López, Luis Advis, Carla Obach. Quartet Vela. La Mà de Guido, 2021 Aquest és un enregistrament creat amb una finalitat molt explícita i fàcilment recognoscible: servir de targeta de presentació del conjunt instrumental que l’ha promogut, el Quartet Vela, format per un –òbviament– quartet de solistes del saxòfon en les quatre branques: soprano, contralt, tenor i baríton. És, per tant, també una formació de característiques insòlites en el que podríem anomenar “mercat musical”; una formació que compta amb un inconvenient d’entrada; el de la manca d’obra específica, motiu pel qual hom ha de recórrer obligadament, o molt obligadament, a arranjaments o adaptacions. Aquest CD, en tot cas compta amb uns quants atots dignes d’esment, ultra el suara indicat del caire insòlit de la formació: la qualitat del conjunt com a summa de quatre individualitats de notable nivell, el de la versatilitat del programa en conjunt, el que podríem anomenar aprofundiment de l’explotació dels recursos tímbrics i cromàtics dels instruments i, finalment, el de l’atractiu genèric del conjunt de les obres que donen forma al programa. Partint d’estètiques diverses, amb la incorporació sorprenent i gratificant del Toldrà de corda més representatiu –ni més ni menys que Vistes al mar–, hom disposa d’un aplec de música d’audició fàcil, fins i tot brillant i bàsicament atractiva, en algun cas amb un substrat popular de fonts variades, que hom digereix fàcilment, sense anar més enllà en l’aprofundiment del tot d’aquest CD; perquè la proposta, de forma clara no ho exigeix. Jaume Comellas MÚSICA D’ESTÈTIQUES DIVERSES I D’AUDICIÓ FÀCIL INTERPRETADA PER UNA FORMACIÓ POC USUAL. 84 • REVISTA MUSICAL CATALANA L’Any Manén ens porta discogràficament uns enregistraments realitzats entre el 1914 i el 1954. Curosament remasteritzats, recullen obres de tres períodes. El primer se situa entre els anys 1914 i 1921, en què fa nombrosos enregistraments comercials; el segon, entre el 1936 i el 1938, efectuats per a la Ràdio de Stuttgart, i, finalment, els enregistraments a estudis radiofònics entre el 1951 i el 1954. L’any 1906 la crítica el considerava com el més gran violinista del seu temps. El virtuosisme, l’elegància interpretativa es fa palesa en la Cadença del Concert per a violí de Beethoven que va compondre quan tenia quinze anys o amb la inclusió de moviments dels Concerts de Mendelssohn i Bruch, respectivament, i que suposaren el primer enregistrament comercial en 78 rpm d’aquestes obres celebèrrimes. Manén, que al seu moment va tocar amb un Petrus Guarneri que va pertànyer a Mendelssohn, ja mostrava en aquest període unes qualitats úniques. Pàgines tan celebrades com la Sonata per a violí núm. 2 de Bach, l’Ave Maria de Schubert o la Romança op. 108 de Hubay reflecteixen la seva magnitud interpretativa. Aquest treball de recopilació i remasterització de la Fundació Joan Manén ens apropa també a les obres del Manén compositor, com el seu Concert núm. 2 “da Camera” o la Danza ibérica núm. 3. Amb una trajectòria incansable, al llarg d’una carrera que es va perllongar seixanta-cinc anys, va oferir uns quatre mil concerts. La seva tècnica prodigiosa sempre va sobresortir en unes interpretacions en què l’elegància i un so poderós posseïen un magnetisme inconfusible. Lluís Trullén INDISPENSABLE PER A VIOLINISTES I PER A TOTS AQUELLS QUE VULGUIN FRUIR DEL VIRTUOSISME DE JOAN MANÉN. CONTEMPORÀNIA L’HOMME DÉSARMÉ Hans Memling Trio; Peter Thomas, orgue; Eddy Vanoosthuyse clarinet; Josep-Ramon Olivé, baríton; Celia Cruz Solares i Jan Van Kelst, violoncel; Dirk Lippens, violí; Johan Duijck, piano. Director: Johan Duijck. Etcetera Records, 2021 Johan Duijck és un referent ineludible de la música coral europea. El seu treball amb The Flemish Radio Choir o el Cor de Gant, les col·laboracions pedagògiques a l’ESMUC, la faceta com a pianista representat amb l’enregistrament The well-tempered pianist, venen acompanyades per una intensa tasca com a compositor d’obres corals. La sensibilitat del seu Concierto del alma –basat en La noche oscura del alma de sant Joan de la Creu–, de Mirando, amb un impecable Cor de Gant, o el monumental oratori Dixit Dominus, amb els cors de Ràdio Flandes, el de Gant i del cor de nens Clari Cantuli, mostren el talent d’aquest director i compositor de qui enguany s’ha editat el treball L’homme désarmé. En L’homme désarmé (2019) pren com a base la melodia del segle XV L’homme armé acompanyada per textos de Rainer Maria Rilke en què descriu el désarmé de Jesucrist a la Passió i mort. Obra de gran intensitat que precedeix el Cant espiritual per a baríton, cor de veus iguals, clarinet i violoncel. Com explica Duijck, l’any 2014 va rebre la petició de l’Escolania de Montserrat i del Cor de la Catedral de Barcelona, entre altres entitats, de compondre sobre textos en català. D’aquí sorgeix El cant espiritual, basat en el poema de Maragall. El resultat és una composició intensa en què Josep-Ramon Olivé, a manera de rapsode, s’endinsa en un cant intens, a moments apropant-se al cant pla sobre una base coral i instrumental uniforme. Brillants interludis corals, passatges en què el clarinet sobresurt i en què els versos, però, sempre en són els protagonistes. Lluís Trullén LLIBRE EL VIOLÍ DE LA LLIBERTAT CRISTINA LÓPEZ/OSV Obres de Johan Duijck. Flemish Radio Choir, Amarylca. CANÒLICH PRATS RECULL LA SEVA EXPERIÈNCIA EN DIVERSOS PROJECTES MUSICALS EN PRESONS CATALANES HISTÒRIES REALS DE SUPERACIÓ GRÀCIES A LA MÚSICA I EL VOLUNTARIAT A LES PRESONS Canòlich Prats. Editorial L’Albí, 2021 La violinista de la Simfònica del Vallès (OSV) Canòlich Prats recull la seva experiència en diversos projectes musicals en presons catalanes, com Wad-Ras, Quatre Camins, Brians I, Brians II, la Model i el Centre de Joves de Tarragona. Amb pinzellades sobre la història de cada centre i sense el més mínim prejudici vers els seus alumnes, explica el funcionament de les classes per ensenyar als presos de tocar el violí. Ho fa amb un estil molt planer, de frases curtes, sense retòrica i ben estructurades en capítols generalment breus en què elabora unes memòries que són el testimoni del seu esperit altruista i inquiet. Quelcom que encaixa amb el lema de l’OSV d’enguany: “La música no és de qui la fa, sinó de qui la necessita”. És a dir, la música entesa més enllà del patrimoni cultural i com a element, en aquest cas, de reinserció, i de creixement humà. Principalment tracta de les accions socioeducatives “Converses sonores” i “Kanon desenkadenant”, iniciatives potents basades en classes gratuïtes d’instrument a la presó i fora durant dos anys amb músics de l’OSV; i en visites programades dels interns a assaigs, concerts i l’opció que els músics puguin anar a fer concerts a la presó. L’edició, amb un cos de lletra relativament gran, s’acompanya d’algunes il·lustracions i fotografies, i també de cartes dels alumnes que relaten els records viscuts. En conjunt, són històries compartides sobre la incidència i la diferència entre oferir la música i utilitzar-la amb finalitats humanitàries per a la comunitat, tal com avalava el Departament de Justícia de la Generalitat de Catalunya l’any 2020 amb un guardó honorífic a l’OSV. Albert Ferrer Flamarich ENREGISTRAMENT IMPRESCINDIBLE PER APROFUNDIR EN EL TALENT DE JOHAN DUIJCK. PER REFLEXIONAR SOBRE LA MÚSICA ENTESA COM A ELEMENT DE REINSERCIÓ, I DE CREIXEMENT HUMÀ. 85 ACCENTS CANÇÓ LIEDERISME ESPANYOL DEL S. XX Obres d’Enric Granados, Fernando Obradors, Manuel de Falla, Joaquín Rodrigo, Rodolfo Halffter, Antón García Abril i Xavier Montsalvatge. Plaerdemavida Ensemble. La Mà de Guido, 2021. Un historial remarcable d’èxits, des de premis a actuacions en auditoris i centres musicals de prestigi, no impedeixen que el Plaerdemavida Ensemble sigui un conjunt força desconegut en sectors mínimament representatius de l’ambient musical. Tanmateix, el gaudi d’aquest CD, de títol insòlit, ens mostra una realitat molt satisfactòria i ensems original; d’entrada, pel tipus de formació –veu, violoncel i piano–, que ens situa a l’àmbit del refinament, de la renúncia a l’exhibicionisme gratuït i a la rotunditat sonora; o sigui, en el de la sensibilitat i de la finor, i, completant aquest enfilall elogiós, en el de la sensibilitat. Cal destacar també la tria de les obres que formen una mostra significativa de liederisme espanyol del segle XX, suggestiu, divers i alhora amb un substrat de coherència i selectivitat. El recorregut ordenat amb molta exactitud cronològica comença amb Enric Granados i acaba amb Xavier Montsalvatge i transcorre entremig per Fernando Obradors, Manuel de Falla, Joaquín Rodrigo, Rodolfo Halffter i Antón García Abril. És un material atractiu que, amb diferències estètiques evidents però ni molt menys radicals, en conjunt podríem qualificar de gran repertori, de manera especial les tres partitures de Granados, les dues de Falla i el tan conegut cicle Cinco canciones negras de Montsalvatge. Però en definitiva pertanyen a estètiques gens rupturistes. Amb tot, ens permeten gaudir del que gairebé és una descoberta –Obradors–, de l’encant particular de la música de Rodrigo i de la bellesa directa de l’obra de Rodolfo Halffter i de García Abril. En definitiva, un producte per al gaudi serè, amable però vital. Naturalment, un hom ha hagut de lluitar amb el fet que es tracta de versions amb acompanyament de violoncel i piano, i això no sols no lleva atractiu a les versions, sinó que altrament, en certa mesura el reforça pel plus d’originalitat que comporta. Oimés quan el treball dels intèrprets és de gran nivell, amb inevitable, per obvi, esment de la soprano Paloma Chiner. Jaume Comellas L’ORIGINALITAT DE LES VERSIONS REFORÇA L’ATRACTIU DE LES VERSIONS PER A VEU I PIANO. 86 • REVISTA MUSICAL CATALANA CONTEMPORÀNIA NOUS CAMINS Obres de Francisco Zacarés, Salvador Brotons, César Cano, Juan José Colomer, Miguel Bustamante, Miguel Ángel Tallante i José Luis Turina. Javier Bonet, trompa; Míriam Gómez-Morán, piano. IBS Classical, 2021 El duet estable de trompa i piano format per Javier Bonet i Míriam Gómez-Morán –amb quasi vint anys de trajectòria conjunta– ens ofereix amb New paths un recorregut per les obres de creació més recent. Sens dubte difondre la música actual hauria de ser un goig i una de les obligacions de cada intèrpret. Si a més són els mateixos intèrprets els qui promouen la creació de noves obres per al seu instrument i qui les enregistra perquè puguin ser ben conegudes i no quedin oblidades, ja tenim tancat el triangle màgic: compositor-creació-intèrpret. Al disc podrem sentir els encàrrecs que el duet ha fet a set compositors. I el resultat sonor és un compendi de varietat de llenguatges i estètiques defugint l’experimentalisme. Les obres no solen durar més de deu minuts i ens proposen realment un veritable treball cambrístic. Des dels modes octòfons que donen vida a Cantus horn de Francisco Zacarés –organitzat en forma d’allegro sonata i amb dos temes ben contrastants–, passant pel diàleg i el virtuosisme d’Introducció i galop de Salvador Brotons –amb textures gairebé orquestrals– o Tientos de la trompa alada de César Cano. Hi ha també espai per a dues obres escrites en homenatge al fill del trompista, mort tràgicament: Mar sin luna de Juan José Colomer i Elegía de Miguel Ángel Tallante. Clouen el disc l’atractiu i inquiet Juegos sobre ‘Tocatico-tocatá’ de Miguel Bustamante i la contrastant Consolación de José Luis Turina. La claredat, la potència i la bellesa sonora de Javier Bonet, al costat de la sempre atenta, pulcra i dialogant Míriam Gómez sobresurten en un disc tan opulent com extraordinari. La presa de so excel·lent d’IBS reforça un disc que no pot passar desapercebut. Santi Riu IMPRESCINDIBLE PER GAUDIR DE LA DECIDIDA APOSTA PER LA NOVA CREACIÓ D’UN REPERTORI PER A TROMPA I PIANO. Núm. 376 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 1 2 Horitzontals 1. Notes musicals que no s’ataquen a la caiguda del temps, sinó una mica abans. | 2. Instrument musical, de vent i de fang. Crespó negre, en senyal d’això (del revés). | 3. El vent xaloc tal com l'anomena Vivaldi a Les quatre estacions. Dues notes musicals seguides: interval ascendent de tercera d’un to i mig. | 4. L'autor del Trinat del diable. Suds avocàlics. | 5. Una batuta. Oda musical desordenada. I ara desordenem una “faena”. | 6. El que li diu Don Giovanni a l’estàtua del Comendatore quan aquest el convida a penedir-se. Il·lusió, sense els 49 del davant. Sforzando a la partitura. | 7. Groc consonàntic. Ravel vocàlic. Ràdio Diversa d’Audiència Internacional. | 8. Necessària per votar. Forat per passar-hi el botó de la casaca del director de la banda. Nono (Luigi) o Nin (Culmell). | 9. Acord amb xoc de freqüències molest. | 10. L’energia que cal per fer sonar la tuba. Mi major. Anton Rubinstein. | 11. Sol avocàlic. Espectacle teatral típic de Broadway (del revés). Verticals 1. Notes amb un coixinet al davant. | 2. La policia sense en Pol. Família insigne de lutiers d’instruments de vent de Vilanova (s’esmuny cap a l’esquerra per l’11 horitzontal). | 3. Explico una història, com ara la de Pere i el llop. La Consol s’ha quedat sense les timbales. | 4. Instrument de percussió, segons en Lorca: “Escarabajo sonoro”. Residència per a músics jubilats. | 5. Fragment musical que el professor posa a classe (cap amunt). Animal amb ales que dona nom a l’instrument del 2 horitzontal. | 6. Projecte Numerari d’Orquestres Nacionals. Emets sons vocals (espero que afinats) cap amunt. | 7. La major i La major. La part central d’un nombre finit. Richard Addinsell. Una batuta. | 8. Re major. Serpentó. Estrangeres (encara que no es diguin Anna). | 9. La dedicatària de la peça per a piano més famosa (i fàcil) de Beethoven. Títol nobiliari del que canta “La donna è mobile”. Pont de violí fent la vertical. | 10. La van patir Smetana, Beethoven i també Brian Johnson, el vocalista d’AC/DC. Quan va escriure Bach una òpera? (cap amunt). | 11. No ajustar bé les freqüències sonores. 3 4 5 6 S 8 9 10 11 Solucions Núm. 375 1 2 3 4 5 6 S 8 9 10 11 1 2 3 A M A D E U S L I R E S L E G T R I M O E V T R A C A N E R N T I E O R U T A B E T U O B C E I S 4 5 6 7 8 9 R I T D A T E C R U N I N N Y A T O R S R A E M E T A S A I N I L L A 10 11 O C A C S E S C I O T P R E I A N A L per Eduard V. Patsi Palau de la Música Catalana Estiu al Palau 04.07.22 18.07.22 Simfònica de Cobla i Corda de Catalunya Cor de Noies de l’Orfeó Català & Vespres d’Arnadí —Stabat Mater de Pergolesi 11.07.22 Phantasm Viol Consort —El clave ben temperat de Bach 14.07.22 Magnificat(s) —Clausura 10è Festival Bachcelona 16.07.22 Julia Lezhneva & OBC Més informació i venda d’entrades www.palaumusica.cat Amb la col·laboració de: 26.07.22 Pau Codina, violoncel 01.08.22 Dmytro Choni, piano 22.08.22 Marta Puig, piano 29.08.22 Marta Zabaleta, piano FONS MUSICALS DE CATALUNYA (23) AMB CONCEPCIÓ BADIA, TORNEN MÉS QUE CANÇONS Text Rosa Montalt · Fotografies Fons Conxita Badia, Biblioteca de Catalunya 1 Els papers d’un personatge carismàtic que passen a formar part del fons patrimonial de la Biblioteca de Catalunya s’acostumen a complementar al llarg dels anys. Aquest és el cas del fons de la soprano i professora de cant Concepció Badia i Millàs (Barcelona, 1897-1975), la nostrada Conxita Badia. Així, a més del fons personal de la cantatriu, els fons de Carlos Manso, Frederic Mompou, Anna Ricci, Manuel Valls Gorina o Josep Valls Royo, per dirne alguns, aporten dades, papers, paraules o imatges seves. Va ser a final dels anys noranta quan Conxita, Mariona i Carme Agustí Badia van oferir el Fons de la seva mare per ser descrit, conservat i difós. Primer ingressaren les partitures i els enregistraments sonors, i una dècada després s’hi incorporà la documentació –amb la correspondència, fotografies, programes, etc.–, a més d’alguna altra partitura. Ens centrarem especialment en el conjunt de partitures, en ser una col·lecció musical força singular. Comprèn manuscrits originals i edicions d’arreu del món que 88 • REVISTA MUSICAL CATALANA Conxita Badia amb Apel·les Mestres, 1934 inclouen des de cançons de bressol i música popular i folklòrica fins a lieder, cambra, oratoris, àries d’òpera i sarsueles, entre d’altres. Amb tot, la soprano és més recordada per la cançó catalana, espanyola i hispanoamericana. El repertori també denota una Conxita Badia oberta als nous corrents i als compositors novells, dels quals va estrenar diverses obres. Recordem que on anava ella, hi anaven les cançons. D’aquí ve que la majoria de partitures incloguin dedicatòries autògrafes i anotacions manuscrites amb indicacions per a la interpretació. Moltes estan malmeses per l’ús arran dels nombrosos concerts i viatges que dugué a terme. La música l’acompanyà a l’exili. De Barcelona s’emportà originals de Narcís Bonet, Pau Casals, Joan Comellas, Silveri Fàbregas, Manuel de Falla, Robert Gerhard, Enric Granados, Joan i Ricard Lamote de Grignon, Apel·les Mestres, Enric Morera, Joaquim Homs, Joan Llongueras, Frederic Mompou, Xavier Montsalvatge, Joaquín Rodrigo, Eduard Toldrà o Josep Valls Royo. Després, amb ella tornaren obres de compositors com Juan José Castro, Alberto Ginastera, Mozart Camargo Guarnieri, Carlos Guastavino, Jayme Ovalle o Heitor Villa-Lobos. La presència d’originals autògrafs de compositors hispanoamericans al Fons de la Biblioteca es deu en bona part al seu repertori. També destaquen alguns blocs documentals, com ara el conjunt de partitures originals d’Enric Granados, que converteix el Fons en consulta obligada per a investigadors del mestre. Un altre bloc és el relacionat amb Robert Gerhard. Entre la correspondència, les fotografies i les obres trobem L’infantament meravellós de Schahrazada –dedicada a Conxita Badia i estrenada per ella al Palau de la Música el 1918. O el conjunt d’arranjaments i orquestracions de Jaume Pahissa sobre cançons populars i obres de compositors com Alessandro Scarlatti, Gabriel Fauré o Maurice Ravel, que realitzà per a les audicions radiofòniques en directe amb la soprano a Buenos Aires. La documentació del Fons ofereix el testimoni del seu pas com a catedràtica de cant al Conservatori Municipal de Música de Barcelona i als cursos internacionals d’interpretació musical de Santiago de Compostel·la. En definitiva, el Fons mostra sobretot l’esperit lliure i fort de Conxita Badia, la superació de fronteres físiques i emocionals en volar per sobre de tots com un colom, s’equivoqués o no –com diu la cançó–, envoltada de reconeixements de celebritats, acompanyada dels clàssics, compromesa amb l’avantguarda, de tècnica acurada i repertori generós. INVESTIGADORS TEXT Aurèlia Pessarrodona IVET FARRÉS LA MÚSICA, PENTAGRAMA DE L’EDUCACIÓ: UNA APROXIMACIÓ A LA DIDÀCTICA DE LA MÚSICA A TRAVÉS DE LES METODOLOGIES ACTIVES Dir. Mariona Masgrau i Rita Ferrer. Universitat de Girona, 2021 JOAN MARIA MARTÍ MENDOZA LES EPÍSTOLES FARCIDES La música del dia de Sant Esteve: les epístoles farcides. Dir. Maricarmen Gómez Muntané i Jesús Alturo i Perucho. Programa de Doctorat en Història de l’Art i Musicologia.Universitat Autònoma de Barcelona, 2020 IVET FARRÉS Aquesta tesi investiga les epístoles farcides, lectures de la missa que incloïen addicions de text i música, habituals en festes particulars del calendari litúrgic, sobretot durant els segles XI-XIV. El treball se centra en les epístoles del dia de Sant Esteve, conreades des del segle XII fins al XIX amb gran varietat de formes i idiomes, de les quals mancava una visió global que, més enllà de l’interès per l’ús de llengües vernacles, inclogués la música. El disc que van enregistrar els alumnes de l’Escola Frigola amb les cançons que havien creat es va vendre a la plaça Major de Banyoles el dia de Sant Jordi. proposta didàctica a partir de l’aprenenAquesta tesi analitza la possibilitat tatge per projectes. d’utilitzar les metodologies actives a les aules d’educació primària per foAquesta proposta es va dur a terme a mentar un aprenentatge de la música l’Escola Frigolet de Porqueres (Pla de actiu i integral. L’estudi constata que, l’Estany) durant el curs 2017-18 entre els malgrat el gran nombre de treballs alumnes de 5è i 6è, grups on se sol deque defensen la necessitat de potentectar un descens imciar la música a l’educaportant en l’interès ció infantil i primària, per cantar. El projecte PER A UNA aquesta encara té molt va englobar tot el proEDUCACIÓ GLOBAL, poc pes en l’educació cés de creació de canCAL QUE ELS obligatòria i no acaba de çons fins a l’enregisMESTRES TINGUIN quedar ben integrada a trament, cosa que va les noves metodologies CONEIXEMENTS DE engrescar els alumdocents actives i particiTOTS ELS ÀMBITS, nes i va posar de mapatives. Per resoldre nifest que la música INCLOENT-HI LA aquestes mancances, pot ser l’eix vertebraMÚSICA Ivet Farrés planteja una dor d’un projecte interdisciplinari. ÀNGEL LLUÍS FERRANDO MORALES EL TIRANT LO BLANC FET MÚSICA El Tirant lo Blanc fet música: les composicions musicals inspirades en el Tirant lo Blanc. Dir. Rafael Alemany Ferrer i Llúcia Martín Pascual. Universitat d’Alacant, 2020 Aquesta tesi es proposa estudiar, de manera comparativa i interdisciplinària, com la novel·la Tirant lo Blanc ha inspirat obres musicals des de la segona meitat del segle XX. La tesi aborda l’anàlisi de diverses obres que mostren l’ampli ventall d’opcions que ha generat la novel·la de Joanot Martorell en la creació musical contemporània, des d’òperes, cantates i un ballet, fins a poemes simfònics i suites, tot incloent-hi també música de cinema i rock. 89 MELÒMANS ANTONI BASSAS, PERIODISTA “YO-YO MA EM VA EXPLICAR LA SEVA RELACIÓ AMB PAU CASALS” Estem acostumats a sentir-lo fent anàlisi política o entrevistant els gurús de l’economia, però aquest periodista barceloní també pot parlar de música amb propietat gràcies a la professió que fa anys que exerceix. TEXT Albert Torrens • FOTOGRAFIA Xavier Bertral / ARA ALBERT TORRENS: Quina presència tenia la música a casa teva, de petit? ANTONI BASSAS: El meu pare tocava el piano, el meu avi, la guitarra, i la meva àvia, la mandolina. Jo vaig aprendre una mica de guitarra i encara podria fer-hi algun acord, però més aviat de foc de camp. A casa s’escoltava molta música: la meva mare era molt aficionada a la sarsuela i et podria cantar de memòria fragments sencers de Doña Francisquita d’Amadeu Vives. Al mateix temps, amb el meu pare i les meves germanes vaig entrar ràpidament al món de la Nova Cançó: Serrat, Llach i Raimon, per aquest ordre. Curiosament, el meu pare era company de feina d’un tiet d’en Serrat i a casa havien sonat molt la Cançó de matinada i Les sabates. Encara recordo l’impacte que em va causar veure per primera vegada un disc amb una cançó en català, que era Les sabates. A poc a poc, com tothom, vaig anar formant els meus gustos, influïts per la ràdio en un moment en què començava a agafar força la programació del que se’n deia música moderna. I aquí entro en contacte, per raons generacionals, amb la música disco: Saturday night fever dels Be Gees, però també Gloria Gaynor, Donna Summers, Chicago, Supertram... A més, a la primera emissora on vaig treballar, Ràdio Joventut, hi havia fet alguna hora d’emissió de música. A mesura que passen els anys, m’ha interessat molt tot el panorama de la cançó en català, per exemple, Roger Mas o Antònia Font. AT: ¿I pel que fa a la clàssica o el jazz? AB: No he sovintejat el Liceu, però hi vaig almenys un cop per temporada, així com al Palau de la Música, on he aprofundit 90 • REVISTA MUSICAL CATALANA en clàssics de referència com les Passions de Bach. I també he anat descobrint el jazz i la bossa nova, dos tipus de música que s’adiuen molt amb la meva manera de veure el món i les meves necessitats anímiques. El jazz compassa la meva posició com a home contemporani, em fa sentir en el meu temps i m’impulsa, i la bossa nova té un punt d’elegància nostàlgica que, en les dosis justes –perquè també pot ser una mica depriment– em fa molta companyia. Em fa sentir molt a gust Antonio Carlo Jovim, i en el jazz, des de Charlie Parker fins als contemporanis, com Diana Kroll. D’altra banda, també tinc un reforç musical de la meva dona, que havia cantat a la Coral Cantiga i va ser directora d’El Virolet, la coral infantil dels Lluïsos de Gràcia. Ella va tenir molt d’interès que els nostres fills anessin a fer música a Can Ponsic. AT: En la teva activitat professional, quan has tingut l’oportunitat, t’ha vingut de gust entrevistar músics importants... AB: Sí. Haver pogut conèixer i tenir una relació personal amb Lluís Llach, Raimon o Maria del Mar Bonet ha estat biogràficament extraordinari. El directe sempre té un valor i jo vaig fer molta música en directe a El matí de Catalunya Ràdio: hi vaig fer cantar Jamie Cullum, Noa o Antònia Font, perquè a les cases de discos ja els estava bé. O per dir més noms, Mark Knopfler, que va atreure una petita gentada a l’estudi. Als Estats Units no vaig parar fins que vaig entrevistar Pete Seeger i Yo-Yo Ma, que em va explicar la seva relació amb Pau Casals, que l’havia dirigit quan ell era un becari en unes jornades que es feien a l’estiu no gaire lluny de Boston. Ell va recordar com caminava precàriament, ja nonagenari, però que quan s’enfilava al podi tenia aquella energia amb què s’adreçava als músics, com es veu en aquella gravació que hi ha del seu assaig a les Nacions Unides. No fa gaire, també vaig entrevistar Wynton Marsalis quan va venir al Palau. AT: Com prepares una entrevista a un músic? AB: M’agrada arriscar una mica en les preguntes a partir de la meva pròpia observació, del que jo sento i veig en la música. El periodisme té un defecte principal, que és que no ets especialista en res, però també la virtut que saps una mica de moltes coses. Si hi afegeixes que m’agrada la música i tinc oïda i sentit del ritme, crec que sé interpretar bastant el que pot interessar a la gent. I quan dic interessar, vull dir també –i això em sembla molt important que ho fem en tots els àmbits– que donem eines perquè la gent enriqueixi els seus gustos i ampliï el seu camp de coneixement. Crec que la ràdio és un vehicle extraordinari per a la música, el millor que podria trobar, com l’escala plegable de tres graons que la desplegues, t’hi enfiles i et permet arribar a un prestatge superior on no hauries arribat per la teva estatura. Crec que això, al llarg de la meva vida professional, ho he sabut fer i he posat deliberadament la ràdio al servei d’això. Si fas una mica d’atenció a allò que està ben fet i ho presentes bé, la gent té moltes ganes d’enriquir-se i sortir de la mediocritat i d’allò de sempre. Palau de la Música Catalana Celebrem la vida! Cançons de Dowland i Purcell Desandre, Jupiter & Dunford Schütz, Schein i Bach English Baroque Soloists, Monteverdi Choir & Gardiner Integral de Simfonies de Brahms Orquestra Simfònica de la Ràdio Sueca & Harding Missa de Glòria de Puccini Orfeó Català, Orquestra Filharmònica de Luxemburg & Gimeno Arcadi Volodos Bach & forward Juan de la Rubia, Marco Mezquida & Alba G. Corral Max Richter Més informació i venda d’entrades a www.palaumusica.cat Amb la col·laboració de: