Revista Musical Catalana. Núm. 379 Maig 2023 - Agost 2023
Editorial: Albert Torrens/ Passacaglia: L'any Domènech Montaner al Palau, per Pere-Andreu Jariod/ Què curiós!/ Efemèrides/ Actualitat musical/ El tresor/ La màquina del temps: Mari Carmen Gómez/ Els oficis de la música: Enric Giné / Albert Guinovart, debut al Carnegie Hall / De llunyanes terres: Joves cantants, per Guillem Batllori/ A 4 bandes: Amb la música a un altre part, per Pere Andreu Jariod/ En portada: Teodor Currentzis, segueixo el meu propi camí, per Albert Torrens/ Actualitat: Una temporada naturalment inspirada, per Albert Torrensr/ Entrevista: El violoncel total: Nicolas Alstaedl, per Mònica Pagès / Reportatge: Primera vida de Sisa, per Quim Mel/ Entrevista: Pablo Ferrández, per Albert Torrens/ Actualitats: Festivals d'estiu 2023: l'any de l'esperança, per Ana Maria Dávila/ Entrevista: Josep Pons, per Marta Porter/ Dossier: Centenari Victòria dels Àngels, per Mònica Pagès/ Alicia de Larrocha, la meva mare, per Alicia Torra/ Agafats de la mà de la Victòria, per Helena Mora/ La Cornucòpia: Retirl, per Silvia Pujalte/ La Casa dels cants: l'Orfeó Català i el Grec, per Martí Marimon/ Els nostres cors: l'Orfeó Català, part de l'any Domènech i Montaner/ Eduard Escofet per Martí Marimon/ Actualitat/ Les formes del so: Bernat Vivancos i Naxo Farreras, per Martí Marimon/ Compositor: György Ligeti, un creador inconformista, per Serrgi Moreno- Lasalle/ Escenaris del món: Al cor del Festival de Salzburg, per Antoni Colomer/ Catalunya música: Noves maneres d'anar directe a l'Òpera, per Ana Maria Dávila/ Accents/ Música encreuada/ Fons musicals de Catalunya (25): Fons personal de Jordi Cervelló, per Rosa Montalt/ Investigadors, per Aurèlia Pessarrodona/ Melòmans: Raquel Sans, periodista, per Albert Torrens.
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
REVISTA MUSICAL CATALANA NÚM. 379 379 + PABLO FERRÁNDEZ A LA DIADA PAU CASALS + NOVA TEMPORADA DEL PALAU MAIG - AGOST 2023 | 6€ LA NATURA COM A LEITMOTIV TEODOR LA CASA DELS CANTS L’ORFEÓ CATALÀ I EL GREC CURRENTZIS RADICAL I LLIURE DOSSIER ALÍCIA DE LARROCHA I VICTÒRIA DELS ÀNGELS, DOBLE CENTENARI EDITORIAL Albert Torrens Director EL MES DE FEBRER PASSAT la Universitat de Barcelona va motiu d’una efemèride, i sense cap dona ni autor de música antiga ni contemporània, o el biaix de gènere, amb tan sols un terç d’intèrprets analitzades femenines, i la inexplicable absència de compositores contemporànies a les programacions. Més innovadores, per poc estudiades, van ser les dades sobre condicions de contractació i subvencions, tot i la no comptabilització del pressupost d’equipaments públics, que deixava el panorama incomplet. Finalment, l’estudi incloïa alguns valors d’interès mínim o dubtós, com l’escalafó de tessitures vocals o instruments més freqüents. Els mateixos autors de l’informe ja van avançar que en edicions futures del mateix document miraran de resoldre-hi omissions, com ara la categorització dels directors entre els intèrprets, i que aniran perfeccionant un retrat que s’ampliarà amb l’anàlisi d’àmbits com la discografia, l’edició o la docència i que només adquirirà ple sentit quan es puguin generar sèries temporals i les comparatives i tendències estadístiques que se’n derivin. També nosaltres, des de les nostres pàgines, hi dedicarem una atenció més detallada en números propers. En tot cas, era fonamental emprendre la iniciativa i cal aplaudir-la. Ens hem de conèixer a nosaltres mateixos si realment volem ampliar el públic de la clàssica, potenciar-ne la recerca o millorar el finançament de les activitats d’una indústria cultural a la qual tots pertanyem d’una manera o altra. Ara, si més no, hem fet la primera pàgina dels deures. Gerard Poch presentar un informe elaborat per encàrrec de l’Associació Catalana d’Intèrprets de Música Clàssica (ACIMC) sobre la situació de la música clàssica a Catalunya. D’entrada, la sola publicació d’un document d’aquestes característiques, amb l’objectiu de confeccionar un mapa inexistent de l’activitat de la música clàssica al nostre país per tal d’avaluar-ne la situació i actuar-hi en conseqüència, ja és notícia. No és casualitat que els autors advertissin que una de les necessitats de partida era la manca d’un registre històric fiable i científic de dades i que denunciessin les dificultats per aconseguir certes informacions. A aquestes precaucions, cal afegir-hi la distància temporal –és a dir, el fet d’intentar recuperar, des del 2022, dades del 2021– i posar en perspectiva el fet que aquell any, encara en plena postpandèmia, la situació del sector distava de la plena normalitat. Tot i així, per a una majoria, les conclusions van ser més confirmadores de temors que no pas sorprenents o alarmants: algunes, com el desequilibri territorial d’equipaments, entitats i festivals o l’estacionalitat de la programació, responen, en realitat, a la lògica de la distribució de la població, tant al llarg de l’any com durant el període estival, i semblen relativament acceptables. D’altres –no per previsibles, menys preocupants– van ser el rànquing de compositors més programats, amb només tres catalans entre els vint primers, un dels quals amb LES SECCIONS DESTACADES DE L’RMC 1 2 3 FESTIVALS D’ESTIU ALÍCIA I VICTÒRIA LA CASA DELS CANTS És hora de programar-se l’agenda estival i, com cada any, hi contribuïm amb un article que condensa el més destacat de les programacions que els diversos festivals ja han donat a conèixer. La nova Orquestra del Miracle i el projecte d’un nou auditori a Peralada són tan sols algunes de les propostes que faran les delícies dels melòmans d’aquí i de fora. Dues de les intèrprets catalanes més destacades del segle XX, Alícia de Larrocha i Victòria dels Àngels, van néixer, amb sis mesos de diferència, ara fa cent anys. La coincidència de l’efemèride en dues dones a qui, a més, va unir una relació personal d’amistat, per força s’havia de commemorar amb una programació brillant d’activitats múltiples, algunes de les quals compartides. Els cors de l’Orfeó Català tindran una presència destacada a la propera edició del Grec Festival de Barcelona. A la recuperació de projectes ajornats per la pandèmia, s’hi suma la participació del Cor de Noies en l’espectacle inaugural, una producció que combina música, circ i acrobàcia i de bracet de la qual les cantaires faran un triple debut internacional: Irlanda, Àustria i el Canadà. EDITORIAL .............................................................. 3 PASSACAGLIA ..................................................... 6 WWW.REVISTAMUSICAL.CAT A 4 BANDES ........................................................ 10 Núm. 379 • Maig-Agost 2023 6a Època • Any XXXIX EN PORTADA TEODOR CURRENTZIS www.revistamusical.cat facebook.com/ revistamusicalcatalana twitter.com/RevistaMusCat Instagram/revistamusicalcat Direcció: Albert Torrens direcciormc@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Redacció: Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 Col·laboren en aquest número: Guillem Batllori, Antoni Colomer, Jaume Comellas, Ana María Dávila, Albert Ferrer Flamarich, PereAndreu Jariod, Martí Marimon Aguadé, Quim Melchor Lleixà, Rosa Montalt, Helena Mora, Sergi Moreno-Lasalle, Mònica Pagès i Santacana, Eduard V. Patsi, Aurèlia Pessarrodona, Roger Pibernat, Marta Porter, Sílvia Pujalte Piñán, Ferran Riera, Santi Riu, Quim Roser, Alícia Torra, Albert Torrens, Lluís Trullén, Jacobo Zabalo Publicitat: Albert Torrens direcciormc@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Edita: Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana Joaquim Uriach Torelló, president c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 932957200 Telèfon d’atenció al client: 902442882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat www.orfeocatala.cat Realització editorial: cooperativa.abacus.coop/ca/ Editora: Gemma Figueras Coordinació: Sílvia Pujalte Piñán Disseny editorial i maquetació: Marta Sagarra Impressió: Novoprint Distribució UDL Libros Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Membre de l’APPEC Membre de CEDRO Versió digital: iQuiosc.cat Radical i lliure ................................................................ 12 ACTUALITAT TEMPORADA 2023-24 El Palau de la Música... i de la natura....................... 18 ENTREVISTA NICOLAS ALTSTAEDT El violoncel total .......................................................... 22 ARTICLE JAUME SISA Un artista irrepetible .......................................................26 ENTREVISTA PABLO FERRÁNDEZ Triple visita al Palau ................................................... 30 ACTUALITAT FESTIVALS D’ESTIU L’any de l’esperança .................................................... 34 ENTREVISTA JOSEP PONS Deu anys dirigint l’orquestra del Liceu .................... 38 Portada: Teodor Currentzis Foto: Olga Runyova DOSSIER ALÍCIA DE LARROCHA I VICTÒRIA DELS ÀNGELS, DOBLE CENTENARI La música i l’amistat ......................................... 44 Alícia, la meva mare............................................ 48 Agafats de la mà de la Victòria.............................. 52 Amb el suport de: LA CORNUCÒPIA HUGO WOLF Retir ............................................................................. Els articles publicats a la «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. 56 LA CASA DELS CANTS L’ORFEÓ CATALÀ I EL GREC ...................62 ELS NOSTRES CORS ................................ 66 ACTUALITAT .................................................... 70 EL COMPOSITOR GYÖRGY LIGETI Un creador inconformista......................................... 74 12 TSG/Breitegger BERNAT VIVANCOS I NAXO FARRERAS..................................................... 68 72 ESCENARIS DEL MÓN FESTIVAL DE SALZBURG DIRECTE A L’ÒPERA: Noves maneres d’anar a l’òpera ................................. 78 ACCENTS .......................................................... 80 Marco Borggreve CATALUNYA MÚSICA Alexandra Muravyeva Al cor del cor d’Europa .............................................. 74 22 12 MÚSICA ENCREUADA ............................ 87 INVESTIGADORS ......................................... 89 MELÒMANS RAQUEL SANS Periodista ............................................................... 90 La no té banstra Revist a da Escol sonora. t a la al nos tre we b 44 COL·LABOREN EN AQUEST NÚMERO Antoni Colomer és crític musical de diverses publicacions, divulgador i gestor musical. Repassa la història del Festival de Salzburg, el degà dels festivals de música. Pere-Andreu Jariod és divulgador musical. A la secció Passacaglia, ens presenta quatre músics catalans que han marxat a l’estranger a la recerca d’oportunitats per poder dur a terme la seva carrera. Quim Melchor Lleixà és guionista i l’editor de la revista «Solstici». Ens parla sobre la primera etapa de Sisa, un dels artistes més particulars i rellevants de la Cançó. Mònica Pagès i Santacana és periodista cultural; ha entrevistat el violoncel·lista Nicolas Altstaedt i escriu també sobre Victòria dels Àngels i Alícia de Larrocha en el seu centenari. Marta Porter periodista i crítica especialitzada en música i dansa, parla amb Josep Pons sobre els canvis que ha aportat a l’orquestra del Liceu en el seu desè aniversari com a director musical. A rxiu A lícia de L arrocha FONS MUSICALS .......................................... 88 PASSACAGLIA text Pere-Andreu Jariod QUE CURIÓS! CONFERÈNCIES, NOVES VISITES I UNA EXPOSICIÓ COMMEMOREN EL CENTENARI DE LA SEVA MORT. LA FUNDACIÓ Orfeó Català-Palau de la Música Catalana ha organitzat al llarg del 2023 diverses activitats per homenatjar Lluís Domènech i Montaner, l’arquitecte que va idear i construir el Palau de la Música. Així, a la Sala d’Assaig de l’Orfeó s’han programat tres conferències: la primera, “L’arquitectura del Palau abans i ara”, ja celebrada, mentre que queden les titulades “L’estructura arquitectònica de Johann Sebastian Bach” i “L’estructura arquitectònica de Ludwig van Beethoven”. D’altra banda, fins al 16 de juliol el Palau acull l’exposició titulada “El Palau, Europa i la Porta de l’Infern”, dedicada a la construcció del Palau de la Música. Una mostra que vol aportar “una nova mirada 6 • REVISTA MUSICAL CATALANA reveladora per comprendre el fonament creatiu de Domènech i Montaner”. A més, el Palau ha posat en marxa noves modalitats de visites. Són un taller creatiu (Visita Inspira), una proposta lúdica (Escape Room. Tocata i fuga) i un recorregut per fer des de casa a través de qualsevol dispositiu electrònic (Visita Virtual). Però també s’hi farà una Jornada de Portes Obertes el 19 de novembre. S’han programat també tres activitats experimentals vinculades a la veu i el cant. L’espectacle Colors i més colors, dedicat a Domènech i Montaner, i altres propostes per al públic familiar completen els actes d’homenatge a una figura imprescindible de la nostra cultura. Més informació: tuit.cat/sfp1E. alias L’ANY DOMÈNECH I MONTANER, AL PALAU EL MUNICIPI DE BELLPUIG, a la comarca de l’Urgell, està agermanat des de fa un temps amb la localitat de George Enescu, que porta el mateix nom que el gran músic romanès, que hi va néixer l’any 1881. Històricament, aquest indret es deia Liveni, però després de la mort d’Enescu, esdevinguda l’any 1955, va canviar el nom per l’actual. George Enescu és una comuna situada a l’extrem nord-est de Romania, a la província de Botosani, molt a prop de les fronteres d’Ucraïna i Moldàvia. Josep Ren CEDOC BELLPUIG I GEORGE ENESCU, AGERMANATS EFEMÈRIDES 10 ACTUALITATMUSICAL 25 El 2013 s’inaugurava l’Auditori Espai Ter, a Torroella de Montgrí, amb un concert de l’Acadèmia ANYS 1750, dirigida per Enrico Onofri, i amb la presència destacada dels cantants Núria Rial i Xavier Sabata. El programa va incloure obres de Händel i Vivaldi, entre d’altres. El TNC acollia l’estrena a Catalunya i a Espanya de l’òpera La Calisto de Francesco ANYS Cavalli. La direcció musical va ser de René Jacobs, i Herbert Wernicke en va dirigir la part escènica. La soprano navarresa María Bayo en va cantar el paper protagonista. El tenor italià Luciano Pavarotti debutava al Gran Teatre del Liceu amb el paper d’Alfredo Germont, de l’òpera La traviata de Giuseppe Verdi. En el repartiment destacaven també Virginia Zeani com a Violetta Valéry i Piero Cappuccilli com a ANYS Giorgio Germont. El 1923 naixia, a Barcelona, Maria Martorell i Codina, mestra, directora coral i cofundadora del Secretariat de Corals Infantils de Catalunya, entitat a la qual va estar molt vinculada. Edità i adaptà molt repertori per a cors infantils al català i va rebre la Creu de ANYS Sant Jordi l’any 2013. 60 100 EL TRESOR LA TENORA METÀL·LICA DE JORDI MOLINA El mataroní constructor d’instruments de vent Miquel Puigdellívol és un nom de referència en l’àmbit de la cobla, per les millores que ha anat introduint al llarg dels anys en instruments com ara la tenora o el tible. L’any 2005 va construir una tenora única, feta d’alpaca (aliatge de coure, níquel i zinc), per encàrrec del tenorista Jordi Molina. L’instrument té un so molt semblant a la tenora de fusta, incorpora el sistema Boehm de claus i s’inspira en la tenora que Josep Coll va construir l’any 1931. Puigdellívol últimament ha construït un altre instrument metàl·lic, un tible, per al músic Francesc Benítez. La idea és que els dos instruments puguin sonar junts en concert en un futur no gaire llunyà. EL FESTIVAL DE CARILLÓ CELEBRA 30 ANYS El Palau de la Generalitat acollirà un any més el Festival Internacional de Carilló de Barcelona, que enguany arriba a la trentena edició. S’hi han programat un total de sis concerts, entre els dies 14 i 23 de juliol, protagonitzats per carillonistes provinents dels Estats Units, Bèlgica, els Països Baixos i Austràlia. El concert inaugural i el de cloenda seran a càrrec d’Anna Maria Reverté, la carillonista titular del Palau, i inclouran més d’una sorpresa. EL LLIBRE DE MONTSERRAT GASCON SOBRE LES FLAUTES DE VIDRE, EN CATALÀ L’editorial Tritó publicarà pròximament la versió en català del llibre Las flautas de cristal de Claude Laurent. El instrumento que cautivó a Napoleón, de la flautista Montserrat Gascón. L’obra, elaborada a partir de la tesi doctoral de la flautista, ha despertat molt d’interès i està previst que més endavant es tradueixi també a l’anglès. NOU DOCUMENTAL SOBRE GRACIÀ TARRAGÓ El guitarrista Jaume Torrent ha impulsat un nou projecte audiovisual dedicat a qui va ser el seu mestre. El documental, dirigit per Luis Gibert, vol descobrir la figura de Tarragó a partir del testimoni de músics que el van conèixer, com Romà Escalas, Jordi Codina, Josep Maria Mangado, Albert Argudo o Josep Henríquez, entre d’altres. Està previst difondre’l a través de cinemes, televisions i plataformes digitals. LA JONC INTERPRETA LA NOVENA DE MAHLER Entre els diversos actes previstos aquest any per celebrar el trentè aniversari de la creació de la Jove Orquestra Nacional de Catalunya, destaca el programa que dirigirà Josep Pons, amb l’audició de la Simfonia núm. 9 de Gustav Mahler. Serà la primera vegada que la JONC interpretarà aquesta obra, que es podrà escoltar en dos concerts: el 9 de juliol al teatre L’Atlàntida de Vic i el dia 11 al Palau de la Música. PASSACAGLIA • 7 ELS OFICIS DE LA MÚSICA LA MÀQUINA DEL TEMPS MARICARMEN GÓMEZ MUNTANÉ, CATEDRÀTICA DE MUSICOLOGIA 8 • REVISTA MUSICAL CATALANA ENRIC GINÉ Sonòleg ALBERT GUINOVART DEBUT AL CARNEGIE HALL EL PIANISTA I COMPOSITOR ALBERT GUINOVART actuarà per primera vegada en solitari al Carnegie Hall de Nova York el pròxim 22 de juny. El recital servirà per presentar en directe el seu darrer treball discogràfic, titulat Poems without words, el cinquè disc editat amb el segell Sony Classical i el segon amb obra seva per a piano sol. En aquest recital, Guinovart presentarà un programa format per la música d’Enric Granados (Allegro de concierto, Valsos poètics) i Joaquín Turina (Tres danzas fantásticas), que sonarà a la primera part. I una selecció de música seva després del descans: peces com els Valsos poètics, 24 Preludis (selecció), Nocturn a Alícia, Tres poemes d’Emily Dickinson i Arlecchino. El concert, dedicat a la memòria d’Alícia de Antoni Bofill Danny - Retratos Barcelona Tant humanament com professional m’ha tocat viure en una època i lloc privilegiats, però posats a escollir entre algun dels moments de la història en què m’hauria agradat viure, encara que fos només una breu temporada, m’inclinaria per mitjan segle XIX a Alemanya. M’hauria fascinat poder ser present en un d’aquells salons romàntics on els compositors presentaven als amics les seves darreres obres, aviat convertides en grans clàssics de la història de la música. Hi ha altres moments i llocs que també em fascinen, segurament perquè he dedicat força estones a estudiar-los. És el cas de la cort dels ducs de Calàbria, a València, quan hi rondava Lluís del Milà entretenint Germana de Foix i les seves dames. Aquesta cort, durant la primera meitat del segle XVI, va saber conjugar com cap altra els aires frescos del Renaixement italià amb la tradició castellanaaragonesa en matèria de música i també d’actitud davant la vida. Oriol Miralles Castelló VIURE A ALEMANYA AL SEGLE XIX O A LA VALÈNCIA DEL XVI DE FORMACIÓ ENGINYER DE TELECOMUNICACIONS I MÚSIC, l’Enric defineix la seva feina com un equilibri inestable entre tecnologia, recerca, docència, creativitat i producció musical. Actualment es dedica a l’enregistrament de so i també a la restauració del patrimoni sonor, a més de l’ensenyament dels futurs sonòlegs que surten de l’ESMUC. Ha restaurat documents sonors històrics molt valuosos del nostre país, com els conservats al CEDOC o al Museu de la Música de Barcelona. Per a l’Enric, l’enregistrament i la restauració de so demanen grans dosis de sensibilitat, musicalitat i oïda, però alhora també empatia, psicologia, discreció i un enfocament pràctic. Amb els anys, valora cada vegada més les condicions acústiques naturals en la presa de so, però també disposar del millor lloc possible perquè el músic es trobi a gust. Li agrada adaptar-se als intèrprets i té clar que la tecnologia no ho pot tot. Larrocha, es farà al Joan and Sanford I. Weill Recital Hall, una de les sales de l’auditori novaiorquès. Aquesta no és, però, la primera vegada que el músic català actua en aquesta ciutat. Anteriorment havia tocat al Lincoln Center (acompanyant la soprano Victòria dels Àngels) i a l’Instituto Cervantes de Nova York. DE LLUNYANES TERRES GUILLEM BATLLORI I PAGÈS EL MUSEU DE LA MÚSICA IMPRIMEIX INSTRUMENTS EN 3D ALEMANYA, EL PAS CAP A LA PROFESSIONALITZACIÓ DELS El Museu de la Música de Barcelona, amb la col·laboració de la Fundació Eurecat-Centre Tecnològic de Catalunya i la lutier Blandine Galy han escanejat, per imprimir posteriorment en 3D, sis instruments de la col·lecció del Museu. Les rèpliques impreses seran aptes per a ús musical. La iniciativa ha rebut l’ajuda de Fons Europeu de Desenvolupament Regional (FEDER). JOVES CANTANTS A 1.400 QUILÒMETRES DE CASA PER TROBAR UNA OPORTUNITAT D’OR EN LA CARRERA MUSICAL BENET CASABLANCAS ESTRENA UN TRIO A MADRID Matthias Stutte Sonarà en el concert que el conjunt Moonwinds, dirigit per Joan Enric Lluna, oferirà el 22 de maig a l’Auditorio 400 del Museo de Arte Reina Sofía. L’obra, titulada Estampas de Kwaidan, està escrita per a clarinet, violoncel i piano. És un encàrrec del Centro Nacional de Difusión Musical (CNDM), on el músic de Sabadell ha estat compositor resident aquests últims mesos i que ha programat una trentena de les seves composicions. QUAN ES PARLA D’ALEMANYA I LA SEVA CULTURA, fàcilment apareixen noms com Mozart, Bach, Beethoven, Wagner, Goethe, Schiller i tants d’altres. La realitat no és cap altra que aquesta mateixa quan ens fixem en la riquesa cultural del país germànic i en el tractament que rep com a bé comú i de primera necessitat. Alemanya té aproximadament un centenar de teatres públics amb orquestra i cor fix, ensemble de cantants, ballet i actors, en la gran majoria. Molts també disposen d’acadèmia d’òpera o Opernstudio, és a dir, un programa d’un o dos anys per a joves cantants amb l’objectiu de facilitar-ne el pas cap a la professionalització. Després de la meva experiència a l’Opernstudio Niederrhein dels teatres de Krefeld-Mönchengladbach, puc afirmar que entrar en un d’aquests teatres és respirar i conviure contínuament amb art i cultura, des de la sala d’assaig –Probebühne– fins a la cantina. A qualsevol passadís et pots creuar amb un amic de l’Opernstudio, un col·lega del ballet o de l’orquestra, o un company de l’ensemble i compartir-hi experiències i, sobretot, aprendre de tots ells. Tot això, envoltat de pòsters, clavats a les parets, de produccions del passat on un s’assabenta de l’activitat artística que s’ha arribat a fer en aquest lloc. Ara miro amb distància aquesta experiència de tres anys i prenc consciència de la importància d’aprendre damunt l’escenari dia rere dia. És cabdal per a un cantant millorar i perfeccionar tècnicament i musicalment, i també com a actor, i no hi ha millor manera d’assolir-ho que trepitjar un escenari diàriament i conviure amb els centenars de treballadors del teatre, amb alguns dels quals potser en sortir d’assaig a les deu de la nit acabarem prenent una bona cervesa alemanya ben fresqueta per esbravar-nos. Guillem Batllori i Pagès. Nascut a Palamós, va començar els estudis de cant l’any 2008 quan va entrar al Cor Jove de l’Orfeó Català. Actualment està perfeccionant la seva tècnica vocal amb la soprano Cynthia Jacoby-Deventer a Alemanya. Ha cantat en escenaris com el Festival Castell de Peralada i la Royal Opera House de Musqat. Entre el 2019 i el 2022 va formar part de l’Opernstudio Niederrhein dels teatres Krefeld-Mönchengladbach d’Alemanya. ES PUBLIQUEN ELS ESCRITS D’ALBÉNIZ El pianista Lluís Rodríguez Salvà ha preparat l’edició del primer volum dels textos que Isaac Albéniz va redactar al llarg de la seva vida i que sortirà publicat pròximament a Ficta Edicions. Aquest llibre recull concretament els diaris de viatge que el músic de Camprodon va fer mentre era de gira per Europa. Els manuscrits originals es conserven al Museu de la Música de Barcelona. EL JOVE PROJECTE ORQUESTRAL ARA ÉS ARTS SIMFÒNICA JOVE La iniciativa impulsada des de l’any 2018 pel director d’orquestra Josep Maria Sauret, que reuneix una seixantena de joves músics del nostre país de 15 a 25 anys, ha canviat fa poc de nom, després de constituirse en associació. Properament actuarà al Festival Nits Musicals de la Brufaganya (10 de juny), a Cardedeu, al costat de l’Agrupació Coral Cardedeuenca (17 de juny), i a Granollers, amb un programa titulat “Charlie Parker for strings” (juliol). PASSACAGLIA • 9 A 4 BANDES AMB LA MÚSICA A SÓN MOLTS ELS MÚSICS DEL NOSTRE PAÍS QUE HAN DE MARXAR A L’ESTRANGER PER PODER DESENVOLUPAR LA CARRERA ARTÍSTICA, JA QUE AQUÍ SOVINT NO TROBEN PROU OPORTUNITATS PER DUR-LA A TERME. Trobar l’equilibri entre MARTA SANTAMARIA Piccolista i flautista establerta a Londres BLAI GUMÍ Solista de contrabaix de l’Orquestra de l’Òpera de Munic 10 • REVISTA MUSICAL CATALANA “No tenir l’oportunitat de fer a casa allò que més t’agrada fa mal. Estàs obligat a triar entre la teva passió i la teva llar, la teva família.” A Catalunya ser intèrpret de música clàssica no és gens fàcil. A part de molt d’esforç i una gran inversió de temps i de diners, es necessita també molta sort. No només perquè el sistema d’audicions que et porta a guanyar una plaça d’orquestra té mancances, sinó perquè si comparem els músics que es graduen cada any amb les places que es convoquen, els números no surten. L’alternativa acostuma a ser fer de freelance, amb la precarietat i la inestabilitat que això comporta, o bé l’exili cultural. T’obliguen a marxar. En el meu cas, ja vaig haver de marxar a estudiar fora perquè cap centre del país m’oferia l’especialització que jo buscava, la de piccolista. I avui continuem igual. Ganes de tornar? Moltes. No tenir l’oportunitat de fer a casa allò que més t’agrada fa mal. Estàs obligat a triar entre la teva passió i la teva llar, la teva família. Actualment viatjo pel món tocant amb moltes de les orquestres més prestigioses. És un somni fet realitat i em permet tornar a casa entre aquests diversos projectes. El preu és alt: viure sovint en una maleta. ¿Però quina altra opció tinc, si aquí no se’ns donen oportunitats? Es parla sovint de la fuga de talents científics i sanitaris per culpa de la precarietat laboral. ¿I del talent cultural, qui se’n preocupa? “Gràcies a independitzar-me i començar una nova etapa a la meva vida, a Alemanya he pogut viure unes experiències en aquest país que difícilment hauria tingut en un altre lloc.” Quan tenia divuit anys vaig decidir marxar a Alemanya per cursar els meus estudis superiors de contrabaix. En concret vaig anar a Munic, el lloc que em van recomanar diversos amics, que m’havien parlat de molt bons professors i molt bones orquestres. Crec que va ser la decisió més encertada, ja que gràcies al fet d’haver-me d’independitzar i començar una nova etapa a la meva vida, a Alemanya he pogut viure unes experiències que difícilment hauria tingut en un altre lloc. Durant els primers quatre anys de grau superior, vaig tenir la sort d’escoltar grans orquestres i grans solistes cada setmana. Alemanya està considerada la Meca de la música clàssica i realment la cultura en aquest país i la música en particular es viu d’una manera molt diferent de com es fa en altres llocs, amb moltes més oportunitats. Sense anar més lluny, a Munic mateix hi ha fins a sis orquestres professionals. Per tot això, el fet de guanyar la plaça de primer contrabaix a l’Orquestra de l’Òpera de Munic fa que visqui amb molta il·lusió aquest moment de la meva vida, en un lloc on l’ambient de treball que hi ha és molt bo i seriós, i on puc seguir creixent com a músic molts anys més. Text Pere-Andreu Jariod UNA ALTRA PART D’uns anys ençà cada vegada és més habitual que molts músics del nostre país marxin a l’estranger, no només per ampliar o complementar la seva formació, sinó també per buscar feines relacionades amb l’àmbit musical que els permetin viure d’allò que més els agrada. Aquesta aventura de treballar fora de les nostres fronteres demana un gran esforç, no és fàcil. Té moments feliços, de gaudi i realització personal, però també hi ha estones d’enyorament i desig de tornar algun dia a casa. l’agraïment i l’enyorança CARLES CRISTÓBAL Fagotista fincat a Basilea CLARA FERNÁNDEZ BOIX Pianista i professora de música a Oslo “Pel que fa a l’accés a experiències professionals, encara suposa un punt diferencial trobar-se en ciutats i països amb una tradició de música antiga més arrelada.” La meva experiència a l’estranger va començar l’any 2000 quan vaig anar a Suïssa per cursar estudis de fagot a l’Escola de Música Antiga de Basilea. Fins a aquells moments les institucions que oferien aquest tipus de formació eren molt poques a Europa, així que l’opció era clara. En acabar els estudis em vaig convertir en un músic freelance i la mobilitat es va convertir en un factor clau del meu treball a partir d’aleshores. Basilea està situada en una posició idònia, entre França, Alemanya i Itàlia. Des de fa més de vint anys visc, doncs, a prop d’aquesta ciutat, on soc professor i hi tinc fortes arrels. Estudiar música antiga avui en dia és molt més accessible: tenim bones escoles amb bons professors prop de casa. Però pel que fa a l’accés a experiències professionals, encara suposa un punt diferencial trobar-se en ciutats i països amb una tradició de música antiga més arrelada. Animo qualsevol estudiant curiós i una mica aventurer a cercar el lloc que més li interessi i veure si la vida a l’estranger li escau. Mantinc una relació molt estreta amb Catalunya, per la família i els amics, però també a nivell professional. Així que la meva història té un bon balanç entre la nostàlgia de la terra i l’agraïment per les oportunitats i experiències que he tingut i continuo tenint a l’estranger. “Porto molts anys preguntant-me si un dia tornaré a Catalunya. Tenir la família i els amics lluny és el que se’m fa més difícil, veure que els anys passen i que el dia a dia es perd.” Tot i ser una enamorada de la vida de poble (soc d’Agramunt), mai vaig dubtar d’anar a estudiar a l’estranger quan se’m va presentar l’oportunitat. Tenia ganes no només de créixer com a músic, sinó també com a persona: tindria l’oportunitat de conèixer noves cultures, noves maneres de fer, aprendre idiomes…, semblava impossible dir que no, i estic molt feliç de la decisió que vaig prendre i de fer el pas ben aviat, als divuit anys. Vaig estudiar als Països Baixos i a Anglaterra, i després em vaig mudar a França, tot i que anava molt sovint a Suïssa també per fer-hi classes, i finalment vaig anar a viure a Noruega, on ja fa cinc anys que soc perquè m’atreia el model de societat escandinava. Treballo de professora de piano en una escola i també he fet de correpetidora al Teatre d’Òpera d’Oslo. Ara toco en grups de cambra, on em trobo molt a gust. Porto molts anys preguntant-me si un dia tornaré a Catalunya. Tenir la família i els amics lluny és el que se’m fa més difícil, veure que els anys passen i que el dia a dia es perd. És part, però, del camí que he triat, i només espero poder seguir caminant en el món de la música, estar connectada amb mi mateixa i amb els altres, allà on sigui. A 4 BANDES • 11 TEODOR CURRENTZIS “SEGUEIXO EL MEU PROPI CAMÍ” EN PORTADA • 13 Olya Runyova EN PORTADA 14 DE MAIG STRAUSS I TXAIKOVSKI AL PALAU Alisa Calipso 15 DE MAIG NOVENA DE MAHLER A L'AUDITORI EL SEGON CAP DE SETMANA DE MAIG EL DIRECTOR GRECORUS TEODOR CURRENTZIS TORNARÀ A LES DUES SALES BARCELONINES EN QUÈ JA S’HA PRESENTAT FINS ARA –EL PALAU DE LA MÚSICA I L’AUDITORI– I HO FARÀ AMB DOS PROGRAMES DIVERSOS AL CAPDAVANT DE LA SEVA MUSICAETERNA. text Albert Torrens ALBERT TORRENS: Vostè va debutar a Barcelona el març del 2020, molt poc abans del confinament, i hi ha tornat en dues ocasions més. Quins records té d’aquells concerts i de la nostra ciutat? TEODOR CURRENTZIS: M’estimo molt Barcelona. Aquesta ciutat és molt càlida, i parlo del tipus de calidesa que donen les persones que hi viuen. Veig que la música clàssica té un paper especial per a la seva gent: es nota en l’ambient que hi ha als concerts; com, el públic, escolta, reacciona i t’accepta. Estic convençut d’això cada vegada que hi vinc i sempre és una gran alegria. TC: Per a mi, els músics que estan junts creen un tipus de comunió. Un assaig és una conversa espiritual que no es pot retenir en un determinat període de temps. Pot ser molt curt si ens entenem sense paraules, o pot allargar-se fins tard si en sentim la necessitat. En aquest sentit, no tinc cap tipus de precepte per assajar tant de temps com calgui, costi el que costi. Sovint tenim assajos oberts, on el públic veu com ens exigim a nosaltres mateixos i amb quina cura treballem tots els detalls. Aquest treball intens realment pot semblar una eternitat, encara que només duri deu minuts. AT: Què creu que agradarà més al públic de les obres que dirigirà aquest cop i de la manera com vostè les presenta? TC: Totes són obres mestres tardanes dels compositors i d’alguna manera casen sorprenentment bé. És una immersió en l’abisme on els sons del món real es difuminen. De les profunditats de l’ànima d’una persona que deixa aquest món. És un intent de calmar el trasbals de la vida diària al final del trajecte personal. AT: ¿És possible ser completament lliure i independent de qualsevol influència a l’hora de tocar? TC: Evidentment, el músic ha de conèixer les interpretacions existents, però al mateix temps s’ha de mantenir fidel a la partitura original. Si cada interpretació subsegüent no es basés en l’original, sinó en la versió prèvia, arribaria un moment en què el text musical estaria distorsionat fins al punt de ser irrecognoscible. És per això que penso que és important conèixer i respectar la tradició, però igualment preservar una connexió vivificant amb la font original. “VEIG QUE LA MÚSICA CLÀSSICA TÉ UN PAPER ESPECIAL A BARCELONA” AT: Aquesta temporada ha presentat el seu nou projecte, Utopia. Com el definiria i quines impressions en té després de la primera gira internacional? TC: És un gran somni que em va arribar a mi i als meus col·legues després d’un llarg viatge. A totes les orquestres professionals, sempre hi ha tres o quatre grans entusiastes, persones molt motivades i fanàtiques. I em preguntava: “què passarà si unim aquests esperits?”. Aquest era el repte impossible, unir persones que comparteixen una ideologia musical per crear sense compromís el que aparegui a la nostra imaginació. Vam entrar en un camp experimental de recerca del so perfecte amb músics magistrals que ho estaven demanant. Vam deixar el que sabíem i vam fer un salt. És clar, aquesta és una idea utòpica i això és el que ens atreu: fer possible l’impossible. AT: Què demana als músics que volen formar part dels seus projectes? Sovint diuen que vostè detesta els horaris d’assaig, contractes a llarg termini i altres aspectes de les orquestres institucionals... AT: La seva escola de direcció arrela en Mahler, però vostè hi incorpora idees de la interpretació històricament informada amb algunes característiques –velocitat, articulació, dinàmiques– pròpies. Com difereix tècnicament d’altres directors i com n’ha après? TC: De fet, juntament amb els meus músics, segueixo els principis de la pràctica històricament informada en la interpretació no només de música antiga, sinó també de la clàssica i fins i tot de la moderna. És a dir, afrontem l’autenticitat no com una “reconstrucció històrica”, sinó com un procés que connecta la lectura històricament autèntica dels textos musicals amb la modernitat. Tinc molta experiència a treballar amb compositors moderns, jo mateix escric música i crec que entenc com fer que la música soni de la manera que el compositor ha pretès. No podria articular-ho en forma d’una sèrie de normes. El rol principal, aquí el juga l’instint del músic. EN PORTADA • 15 Olya Runyova DUES CITES CONSECUTIVES que s’ha de confiar en els coneixements propis, l’instint, i no seguir el camí marcat que ofereix l’aplicació del navegador. AT: ¿Creu que els músics o els públics tenen la necessitat de posar etiquetes a la música per classificar-la i tocar-la d’una manera o d’una altra? TC: La música és la mateixa, tot i que és molt diversa. I aquesta és la seva bellesa. El jazz, el rock, la música folklòrica, la música clàssica, la música antiga... són una mateixa cosa: la possibilitat d’una persona de comunicar-se amb el món invisible de les vibracions, la intuïció, el món d’allò que no es diu. És una manera Nikita Chuntomov AT: Afirma que el so perfecte és inassolible i que tot i així l’hem de perseguir. ¿Diria que hi ha més d’un Currentzis en termes estilístics? Un per a la música clàssica, un per a l’antiga, un per a la contemporània... TC: És clar! Interpreto la música postromàntica d’una manera molt diferent de la barroca, per exemple. Seria antinatural tocar música diferent de la mateixa manera. Per això és important trobar una reflexió sobre la veritat en la música de cada compositor. La cerquem a les palpentes i aprofundint en l’estudi del so d’aquell temps, recollint coneixement i, el més important una altra vegada, la intuïció. Crec Teodor Currentzis dirigeix el cor i l'orquestra musicAeterna, un projecte fundat per ell mateix el 2004. 16 • REVISTA MUSICAL CATALANA Metamorfosis de Strauss i la Simfonia Patètica de Txaikovski són les obres que Currentzis dirigirà el 14 de maig al Palau de la Música, abans de presentar-se amb la Novena Simfonia de Mahler l’endemà a L’Auditori –en coproducció amb Ibercamera. En tots dos casos ho farà al capdavant de musicAeterna, conjunt que va fundar el 2004 a Novosibirsk i avui reclamat arreu del món per interpretar un amplíssim repertori que va de la música antiga a la del segle XXI. Darrerament, però, Currentzis ha creat també Utopia, una altra orquestra internacional –definida com una comunitat creativa especial, de composició variable– amb la qual vol “arribar a l’essència interior d’una partitura”. En tot cas, segueix essent un dels directors més carismàtics, iconoclastes, polèmics i idolatrats del moment. “ELS MÚSICS QUE ESTAN JUNTS CREEN UN TIPUS DE COMUNIÓ” Antoni Bofill d’intentar explicar i entendre coses que van més enllà de la nostra comprensió. Una manera d’adonar-se del que hi ha més enllà de la consciència. AT: Quins diria que són els principals reptes de la música clàssica avui dia? TC: La música clàssica sempre s’ha hagut d’enfrontar a determinats problemes. Hi va haver un temps en què només era accessible a les classes benestants, i les altres no hi tenien accés. O, per exemple, en el període barroc, només s’interpretaven obres noves, i no es tornava a les que ja existien. Ara, en canvi, la majoria d’intèrprets prefereixen tocar obres conegudes i provades amb el temps, i són cauts amb les noves. AT: Vostè ha dirigit gairebé tot tipus de repertori, tot i que ha dit que té algunes obres favorites que no ha fet mai i que potser mai no voldrà fer. Per què i quines obres són? TC: Sí, aquestes obres hi són. Me les sé de memòria, però no m’atreveixo a tocar-les encara. És com el bon vi, que el guardes per més endavant o per a un casament, per exemple. Un dels meus somnis és interpretar la Tercera Simfonia de Mahler amb Utopia al més aviat possible, i el mes de juny la presentarem a Berlín, Viena i Atenes. El primer concert de Teodor Currentzis i musicAeterna al Palau va tenir lloc el 23 d'abril de 2021. Alexandra Muravyeva CURRENTZIS, COMPOSITOR? Currentzis no s’amaga de les seves inquietuds per escriure música, perquè, segons que assegura, “no anhelo aquesta música, no la preparo, sinó que em ve donada en un procés natural en el qual no hi ha cap mena de narcisisme”. De moment, però, no és una faceta que hagi explotat ni té previst de fer-ho, almenys de manera volguda: “No espero fer carrera de compositor, ni tampoc com a director. Tot el que m’ha passat ha vingut sol, sense cap esforç especial. Tinc fe en el que faig, i quan segueixo el meu propi camí, en el qual crec, hi ha gent que comparteix els meus valors i se m'hi uneix”. EN PORTADA • 17 ACTUALITAT UNA TEMPORADA NATURALMENT INSPIRADA ARA FA UN ANY EL PALAU DE LA MÚSICA JA VA AVANÇAR QUE LA “CONNEXIÓ AMB LA TECNOLOGIA” QUE HA MARCAT AQUESTA TEMPORADA ANIRIA SEGUIDA DE LA “DESCONNEXIÓ” O LA RELACIÓ ENTRE L’HOME I LA NATURA COM A FIL CONDUCTOR DE LA PROPERA. text Albert Torrens 1 D os dels compositors convidats a il·lustrar musicalment aquest leitmotiv són la terrassenca Elisenda Fàbregas i el noruec Ola Gjeilo. De la primera, establerta novament a Catalunya després de residir molts anys a l’estranger, s’estrenaran dues obres d’encàrrec –una Oda a la joia, que s’interpretarà al costat de la Novena Simfonia de Beethoven, i un Quintet per a piano–, i se’n programaran sis més. El segon, convertit als quaranta anys en un dels autors més interpretats del món, oferirà un recital de piano i l’Orfeó Català i l’Escola Coral li dedicaran un monogràfic. Alguns dels projectes més emblemàtics de la temporada són els dels conjunts Balthasar Neumann i el director Thomas Hengelbrock –treballaran amb l’Orfeó Català i el Cor de Cambra Un rèquiem alemany de Brahms i la Simfonia núm. 2, “Lobgesang” de Mendelssohn–, el director John Eliot Gardiner –dirigirà Israel a Egipte de Händel amb el Cor Monteverdi i els Solistes Barrocs Anglesos i en una altra intervenció obres de Dvořák i Schumann com a director convidat de la Philharmonia Orchestra– i l’Orquestra Filharmònica de Los Angeles i Gustavo Dudamel –que passaran per Barcelona en una gira per ciutats olímpiques i amb la solista María Dueñas que interpretarà el Concert per a violí de Gabriela Ortiz. Julien Mignot / Opera National de Paris Molts d’aquests concerts formaran part del cicle Palau 100, que també inclou les actuacions de l’Ensemble Pygmalion i Raphaël Pichon –Requiem de Mozart–, la pianista Alice Sara Ott amb la London Symphony Orchestra i Antonio Pappano –obres de Hanna Kendall, Liszt i Strauss–, l’Orquestra Nacional de Lió i Nikolaj Znaider –programa Elgar i Brahms–, el cor Accentus amb l’Insula Orchestra i Laurence Equilbey –El Messies de Händel– o el pianista Francesco Piamontesi amb l’Orquestra Filharmònica de Dresden i Pablo González –interpretant obres de Mozart, Mahler i Strauss. Per als amants de la lírica, hi haurà grans cantants al cicle Palau Grans Veus, amb Javier Camarena, Ermonela Jaho, Philippe Jaroussky, Katharina Konradi, Jakub Józef Orliński i Sara Blanch, com també a Palau Òpera: Carlo Vistoli ELISENDA FÀBREGAS I interpretarà Rinaldo de Händel amb Les AcOLA GJEILO SÓN ELS cents i Thibault Noally; DOS COMPOSITORS Franco Fagioli serà CONVIDATS DE LA Ptolomeo, també de Händel, amb Il GiardiNOVA TEMPORADA no Armonico, la Kammerorchester Basel i Giovanni Antonini, i per últim, el Cor de Cambra completarà amb L’incoronazione di Poppea la tríada monteverdiana, en aquest cas amb The English Concert i Harry Bickett. I per als bachians empedreïts, hi haurà les Variacions Goldberg amb Víkingur Ólafsson, la Passió segons sant Joan amb Savall i les seves formacions, els Concerts de Brandenburg núm. 4 i núm. 5 amb Gli Incogniti i Amandine Beyer i una selecció d’obra per a clavecí amb Céline Frisch. En l’apartat de cambra, destaquen dues formacions convidades: el Cosmos Quartet, que culminarà les integrals de Webern, A banda d’intèrprets i compositors, el Palau de la Música convida cada temporada artistes d’altres disciplines, als quals enguany proposarà d’inspirar-se en el Palau i la temàtica de la natura. Una presència femenina destacada a la programació es confirma amb els perfils de l’artista visual i cineasta Eugènia Balcells, que exposarà a la Sala Lluís Millet i actuarà amb Juan de la Rubia, així com els artistes digitals Entangled Others Studio –amb l’argentina Sofia Crespo i el noruec Feileacan McCormick, que dissenyaran la imatge gràfica de la temporada– i la poetessa Laia Llobera, que recitarà poemes a l’Hivernacle i crearà una nova obra amb la compositora Mariona Vila que estrenarà el Cor de Noies de l’Orfeó Català. 2 3 ACTUALITAT • 19 Mantas-Gudzinevicius EL PALAU DELS ARTISTES Marcus Hoehn DESTACADA PRESÈNCIA FEMENINA EN UNA PROGRAMACIÓ DEDICADA A LA NATURA Schumann i Brahms desenvolupades les tres últimes temporades, mentre que el Trio Fortuny enceta projecte de tres anys. També hi haurà les parelles formades per Vadim Repin (violí) i Nikolai Lugansky (piano), que tocaran les Sonates de Franck, Debussy i Grieg, així com Sol Gabetta (violoncel) i Bertrand Chamayou (piano) amb obres de Mendelssohn i Brahms, i els quartets Casals i Quiroga; aquest últim estrenarà una obra de Raquel García Tomás. Una nova edició del cicle Orgue al Palau aplegarà les actuacions d’Óscar Candendo –amb motiu del 150è aniversari del naixement de Max Reger–, Loreto Aramendi i el jove alemany Sebastian Heindl. I, al Petit Palau, Mariona Camats (violoncel) i Eudald Buch (piano) oferiran la Sonata de Garreta, entre d’altres, mentre que el Quartet Diotima actuarà amb una obra de Casablancas coencarre- 5 gada amb l’Auditori de Girona; també hi participaran el pianista Miquel Villalba, que estrenarà obra de Miquel Oliu, i el tenor David Alegret homenatjarà Ricard Lamote de Grignon amb Rubén Fernández Aguirre i Sílvia Bel. Beatrice Rana, Daniil Trifonov, Paul Lewis (amb la tercera i quarta parts de la integral de Schubert), Christian Blackshaw, András Schiff, Grygory Sokolov, Anna Vinnitskaya, Yuja Wang, Alexandra Dovgan i Ignasi Cambra són els caps de cartell del cicle Palau Piano. Bona part de la família coral de l’Orfeó Català coincidirà en dos concerts, en què interpretaran obres de John Adams, en un cas, i Ola Gjeilo, en l’altre, en presència d’aquests compositors. En un altre projecte propi del Palau, Christoph Prégardien dirigirà el Cor de Cambra del Palau i Vespres d’Arnadí amb la Passió segons sant Mateu de Bach. Els cicles de suport als joves artistes –ECHO Rising Stars i El Primer Palau–, els d’Estiu i Nadal, Tardes al Palau, Simfònics al Palau, tres concerts de lied en coproducció amb l’Associació Franz Schubert i el CNDM, un concert extraordinari amb la Fundació Pau Casals i els centenaris d’Alícia de Larrocha i Victoria dels Àngels completen la programació. Josep Molina El Visor BCN 4 8 20 • REVISTA MUSICAL CATALANA ALTRES FORMATS, ALTRES MÚSIQUES L’Hivernacle i Palau Fronteres acolliran, una temporada més, les propostes més allunyades dels formats tradicionals. Entre d’altres, hi destaquen un Concert de Halloween –Sweeney Todd amb Andreu Gallén–, la producció Ticket to ride de la GIO Symphonia amb obres de Bach, Philip Glass i versions dels Beatles i David Bowie, i, finalment, les improvisacions de Juan de la Rubia a l’orgue sobre el videoart d’Eugènia Balcells. Eduard Cambra Jean-Baptiste Millot 7 6 1 2 La terrassenca Elisenda Fàbregas i el noruec Ola Gjeilo són els compositors convidats de la temporada 2023-2024. 3 Gustavo Dudamel dirigirà l’Orquestra Filharmònica de Los Angeles en una gira per ciutats olímpiques. 4 5 Al cicle Grans Veus hi haurà, entre d’altres, els concerts de les sopranos Katharina Konradi (que debutarà al Palau) i Sara Blanch (que hi debutarà en recital). 6 L’Ensemble Pygmalion, dirigit per Raphaël Pichon, interpretarà el Requiem de Mozart dins del cicle Palau 100. 7 Ignasi Cambra actuarà al cicle Palau Piano. 8 Dins de l’àmbit de la cambra, el Cuarteto Quiroga estrenarà una obra de Raquel García Tomás. ACTUALITAT • 21 “LA MÚSICA PARLA D’UNA VERITAT QUE ESTÀ PER DAMUNT DE LES DIFERÈNCIES” 29 DE JUNY SOLISTA I DIRECTOR AMB L'OBC A L'AUDITORI EL VIOLONCEL TOTAL Marco Borggreve NICOLAS ALTSTAEDT 22 • REVISTA MUSICAL CATALANA ENTREVISTA SENS DUBTE, ÉS UN ARTISTA QUE ESTÀ MARCANT ÈPOCA. TOCA I DIRIGEIX AMB LA MATEIXA NATURALITAT QUE CANVIA D’ESTIL MUSICAL, CÒMODE EN QUALSEVOL PERÍODE I REGISTRE COMPOSITIU QUE ES PROPOSI COM A INTÈRPRET, DIRECTOR D’ORQUESTRA O TOT ALHORA. text Mònica Pagès i Santacana MÒNICA PAGÈS: Aquesta temporada està fent molts debuts: amb l’Orquestra del Festival de Budapest i Iván Fischer, amb les simfòniques de Sydney i de Seattle, amb la Staatskappelle de Berlín i l’Orquestra de Cambra Kioi de Tòquio, entre d’altres. Quins són els reptes per a vostè per tocar amb tantes orquestres i directors diferents? NICOLAS ALTSTAEDT: Això és el que ens uneix a tots i el que ens porta a trobar-nos. No pots compartir la mateixa opinió amb tothom, però podem estimar la música i crear plegats alguna cosa tan bé com puguem. La música parla d’una veritat que està per damunt de les diferències. MP: Ha estat artista resident de l’Orquestra Simfònica SWR, amb Currentzis, i de l’NDR Orquestra Simfònica de l’Elba, a més d’artista convidat (Artist in Fokus) de l’Alte Oper de Frankfurt, i ara a Barcelona, a L’Auditori amb l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya. Què significa per a vostè ser resident artístic per al seu desenvolupament musical? NA: Una residència artística sempre és el projecte més satisfactori que es pugui fer, perquè et permet connectar amb la gent durant un període més llarg i construir alguna cosa junts des de molts punts de vista. idees, amb el seu pensament. Lutosławski va escriure, juntament amb Dutilleux, el millor Concert per a violoncel de la segona meitat del segle XX. Segurament és la peça amb què m’identifico més. Per al recital sol vaig escollir un programa amb diferents afinacions del violoncel per mostrar la varietat de colors de l’instrument. Bach demana una afinació diferent per a la Cinquena Suite, com també Kodály i Dutilleux. La peça de Widmann està en la mateixa afinació que la Sonata de Kodály i està pensada com un interludi. MP: Sebastian Fagerlund, Helena Winkelman, Anders Hillborg i Fazil Say han escrit recentment concerts per a vostè. També té previst estrenar el d’ErkkiSven Tüür, el de Liza Lim i el de Márton Illés. A més, va estrenar el que va compondre Esa-Pekka Salonen, sota la seva direcció, al Festival d’Hèlsinki. ¿La música contemporània, com tracta el violoncel i l’orquestra? NA: Penso que fins ara no ens havíem adonat del que va fer amb l’instrument Mstislav Rostropóvitx. Bàsicament, tot el que té qualitat al segle XX va ser escrit gràcies a ell. Només cal sentir la varietat de la música de Xostakóvitx, Prokófiev, Dutilleux, Lutosławski, Britten, Jolivet i tants d’altres. Això defineix el llenguatge actual i és una referència a la qual encara no hem arribat, ni al nivell d’instrumentació. Lutosławski i Dutilleux ens van mostrar com es pot compondre un concert per a violoncel utilitzant tota una escala orquestral amb l'instrument sonant permanentment. “TOT EL QUE TÉ QUALITAT AL SEGLE XX VA SER ESCRIT GRÀCIES A ROSTROPÓVITX” MP: Per presentar-se al públic d’aquí, ha escollit el Concert en Do major de Haydn i també Lutosławski, i va oferir un recital sol amb Bach i obres de Widmann i de Dutilleux i Kodály. Per què ha triat aquests dos concerts? NA: Haydn encara és un compositor subestimat, tot i ser l’artista de la Il·lustració i el fonament de l’herència del nostre llenguatge i de la nostra manera de ser. Encara avui dia la gent s’inspira i es vincula amb les seves MP: Com a director d’orquestra, ha treballat amb moltes i diverses formacions, entre les quals la Scottish Chamber Orchestra, SWR, OPRF de París, OSI de Lugano, i les orquestres de cambra de Munic i de Zuric. A Barcelona tocarà i dirigirà en ENTREVISTA • 23 MP: I la tercera faceta de la seva carrera és la direcció artística d’alguns festivals importants, com el de cambra de Lockenhaus, tot succeint-hi Gidon Kremer, o el Haydn Philharmonie escollit per Ádám Fischer. Aquest any també ho serà del Pfingstfestspiele Ittingen. Quin mètode segueix per dirigir un festival? Què és el que cerca a l’hora d’escollir certs intèrprets i obres? NA: Escullo artistes que admiro, que m’inspiren i dels quals puc aprendre. Tothom té un do molt fort que m’atrau i que parla el llenguatge universal de la música. Això ens permet reunir-nos en repertoris diferents que van dels inicis de la música a l’actual. Per a mi és molt important tocar algun programa durant el festival, ja sigui amb cordes de tripa o un Trio de Brahms o una obra nova. any 2 3 SOLISTA I DIRECTOR 24 • REVISTA MUSICAL CATALANA rellegeix la música i la vida del madrigalista del Renaixement Carlo Gesualdo. De l’altra, culminarà amb el Concert en Do de Haydn, un dels més cèlebres per al violoncel. El programa haurà arrencat amb una selecció del ballet integrat a l'Idomeneo de Mozart i inclourà també la Simfonia Inacabada de Schubert en dos moviments. 4 L’Auditori/May Zircus El proper 29 de juny tindrà lloc l’últim concert de Nicolas Altstaedt com a resident a L’Auditori. L’hi podrem veure com a solista i director d’un programa eclèctic, que reuneix diversos atractius. D’una banda, l’estrena al país de l’obra Carlo per a orquestra de cordes i sàmpler, la més interpretada del compositor australià Brett Dean, que hi internacional. Nicolas Altstaedt respon a un ideal de talent que depassa els arquetips europeus que coneixíem del segle XX. Aquest músic quasi total de la generació dels vuitanta, ara que ja depassa el llindar dels quaranta anys, aborda amb una maduresa exultant una multitud de registres interpretatius com els que l’han portat a ser artista resident la temporada actual a L’Auditori. Nancy Horowitz el mateix programa. ¿Per a vostè, dirigir és molt diferent de tocar o són dues experiències complementàries? NA: No crec que es pugui interpretar el repertori d’un instrument sense tenir el coneixement de tota la partitura, i del repertori simfònic i de cambra amb què té relació. N’aprenc tant, de dirigir, que ho he incorporat a la interpretació del violoncel. Deixeble de Boris Pergamenschikov i d’Eberhard Feltz a Berlín, el web d’aquest violoncel·lista francoalemany és vertiginós; un devessall de compromisos artístics per tot el món omple la seva agenda trepidant. Es defineix com un dels músics més versàtils de l’actualitat, perquè tant el podem veure abraçat al violoncel com dalt del podi o ideant la programació d’un festival amb vocació Finnish Broadcasting Comp ds) (per cortesia de BIS Recor 1 Dejan Bulut / Narodni Dom Maribor UN RITME VERTIGINÓS 1 Nicolas Altstaedt dirigeix la Haydn Philharmonie al Festival Máribor 2019 (Eslovènia). 2 Altstaedt amb el seu mestre, el violinista i pedagog Eberhard Feltz. 3 El compositor Sebastian Fagerlund, Nicolas Altstaedt i el director Hannu Lintu durant l'enregistrament del concert per a violoncel Nomade, estrenat pel violoncel·lista. 4 Altstaedt al seu concert per a violoncel sol del 13 de març passat a L'Auditori ARTICLE PRIMERA VIDA DE SISA RECORDEM LA PRIMERA GRAN ETAPA DEL CANTAUTOR GALÀCTIC, RECENTMENT GUARDONAT AMB LA MEDALLA D’OR AL MÈRIT CULTURAL DE L’AJUNTAMENT DE BARCELONA. Colita / Arxiu Fotogràfic de Barcelona text Quim Melchor Lleixà 1 26 • REVISTA MUSICAL CATALANA Colita / Arxiu Fotogràfic de Barcelona 2 S isa és un artista irrepetible, no només per les particularitats de la seva obra, sinó per la rellevància del seu personatge i recorregut; en aquest sentit, únic. El seu llenguatge, sempre obert a la interpretació i, per damunt de tot, a la imaginació, ha donat forma a més d’un centenar de cançons compartides durant els trenta-dos anys que Jaume Sisa i Mestres (Barcelona, 1948) ha invocat el seu alter ego Sisa. Han sigut trenta-dos anys d’obra dividits en dues etapes, cadascuna de setze anys, i separades per quinze anys retirat a Mataró. Recorrerem el primer d’aquests blocs, que obre amb l’aparició del seu primer single, L’home dibuixat, el 1968, i clou el 1984 amb el disc de llarga durada Transcantautor. Última notícia. Amb el bagatge acumulat de L’home dibuixat, Miniatura –EP del 1969 compartit amb Cachas, Albert Batiste i Pau Riba– i Música dispersa –LP conceptual del grup homònim, del 1970–, el periple sisenc de llarga durada en solitari s’enceta amb Orgia UNA TASCA PENDENT Aquest 2023 farà cinquanta-cinc anys de la primera obra editada per Sisa, i el procés que qui no va viure aquells anys ha de transitar per tal conèixer la història dels Sisa, Riba, Zeleste, Grup de Folk o, en termes generals, la Cançó, continua sent de militància cultural, d’hores i hores d’immersió en llibres diversos i obscurs blogs d’internet. Cal museïtzar i digitalitzar el conjunt d’obra i contingut generat al voltant de Sisa i de la nostra música, i posar-ho, finalment, a l’abast de tothom. “LA IRONIA ÉS LA DESTIL·LACIÓ DEL SENTIT DE L’HUMOR” (1971), un disc inscrit dins la maltractada però valuosíssima Ona Laietana, amb seu formal al mític local Zeleste. Per context històric i per la seva elecció del català com a llengua d’expressió, Sisa ha de ser considerat, tècnicament, un artista de la Nova Cançó. Així, enmig d’un context on impera per qüestions òbvies la cançó de protesta, Sisa explora fins als límits del cosmos la seva imaginació –que venen a ser similars– les possibilitats narratives que la música posa al seu abast. Orgia, publicat quan el cantautor tenia vint-i-tres anys, no va assolir gaire èxit comercial, però va contribuir, juntament amb la seva presència pràcticament permanent a Zeleste, a establir el nom de Sisa com algú a qui, com a mínim, seguir la pista. Amb el pas dels anys, i com passa a tota disciplina artística, la segona obra s’espera sempre amb la curiositat de descobrir què haurà aconseguit expressar un autor que, amb quasi total certesa, ho aboca tot a la seva creació de debut. És aquesta i no la primera la vertadera prova de foc, la que determina si l’artista tindrà recorregut, o serà flor d’un dia. Potser per això, o per l’elevat cost econòmic que suposava una producció musical com la requerida per a un disc de Sisa; o potser, i segurament aquesta tercera opció és la més propera a la realitat, perquè li va sortir així, el bàrman galàctic no publicaria el seu segon treball fins ARTICLE • 27 Colita / Arxiu Fotogràfic de Barcelona al 1975, quatre anys després del primer. Però és clar, quan aquest treball s’anomena Qualsevol nit pot sortir el sol, tot ens pot semblar poc. Encara que deixem de banda el fantàstic conjunt de peces que inclou –fet que seria un greu error–, trobem en la cançó titular una de les més conegudes de la música catalana no tradicional, si no la que més. Una oda a la integració dels vells temps amb els nous, a l’acollida i a la tradició, tot, i aquest és un dels fets més curiosos, des de la contracultura més peluda. A partir de Qualsevol nit…, com se sol dir, la resta és història. Galeta galàctica arriba el 1976 i la captivadora veu de Dolors Palau obre al món la porta del cabaret galàctic, l’espai més icònic de tot l’imaginari de Sisa. Un any més tard, el 1977, l’artista embriaga el país amb el doble disc La catedral. És la seva obra de to més transcendental i la que més s’allunya del món conegut, lògica parada final de la sublim ruta còsmica iniciada amb Orgia. Paral·lelament a la fundació de l’Associació d’Avorrits Anònims, el 1979 torna amb tres propostes, totes molt diferenciades –no es pot esperar menys de l’eclèctic total–: Antaviana, Sisa & Melodrama i La màgia de l’estudiant; un disc de cançons d’un espectacle de Dagoll Dagom, un de versions de cançons pròpies i un d’original. A La màgia de l’estudiant, Sisa abandona el to profètic i dens del seu primer bloc d’obra i recupera la senzilla i festiva essència del seu Poble-sec natal, a la manera que el seu admirat –i també galàctic– Fellini havia fet uns anys abans a Amarcord (1973). És un disc fresc, com els altres dos 3 Colita / Arxiu Fotogràfic de Barcelona 4 28 • REVISTA MUSICAL CATALANA 5 6 “TENIM LA POSSIBILITAT DE SEGUIR BALLANT, SEMPRE AMB ALEGRIA, A LA VORA DE L’ABISME” apareguts aquell any, i obre un segon bloc dins aquesta primera vida de l’artista, més colorit i emocional que el primer. Així, plena de màgia i alegria arriba la següent obra de Sisa, recordada amb estima per molta gent no només per les inoblidables cançons que conté, sinó per les diferents versions de la producció de Dagoll Dagom on aquestes han confluït al llarg dels seus més de quaranta anys: és la Nit de Sant Joan (1981). Tal com de la foscor viva del solstici d’estiu fa brollar marcianets, clons, follets i mags, és de la tèbia primera llum del dia següent d’on treu la nostàlgia i l’amor que impregna els tres darrers treballs que publica, consecutivament, els anys 1982, 1983 i 1984. El primer és la proposta més eclèctica del cantautor –que prou vol dir–, s’anomena Barcelona Postal i s’hi inclouen cançons cantades en català, italià, castellà, francès, anglès i alemany, en registres que van des del foxtrot a la sardana, passant pel mambo, vals, bolero, tango, havanera, cúmbia, pasdoble…, ¿ens entenem, no? És un plaer culpable en potència, i cal escoltar-lo almenys un cop a la vida. En segon lloc arriba Roda la música, una joia a l’ombra del colós que la segueix, però que es defensa amb honors i llueix un tros de portada. Finalment, el Transcantautor. Última notícia. La gran festa ha arribat a la seva fi i amb la certesa de qui no s’ha deixat res per fer, Sisa fa via cap a una altra vida: “Per camins de sorra, busca’t el paisatge / que t’agradi més per caminar. / Ajaguda a l’herba mira el cel de plata / espurnar el teu rostre il·luminat”. 7 8 9 LA MIRADA GALÀCTICA No ens hauria de sorprendre que un eclèctic de mena com Sisa es pugui inscriure en diverses tradicions de manera simultània. Musicalment, li descobrirem influències en anglès de Bob Dylan i dels Beatles de Rubber Soul endavant; en castellà, de corrandes, mambos i boleros, i, en català, de rumba catalana i cançons d’arrel tradicional. Poèticament, les evocacions profètiques de mons en decadència que fa durant la primera etapa de la seva obra el situen a l’estela del turmentat Arthur Rimbaud, el més destacat successor de Charles Baudelaire. Filosòficament, Sisa s’assenyala tres grans referents: Salvador Dalí, Antoni Gaudí i Francesc Pujols, tot i que és el darrer qui més influencia el pensament galàctic. Un pensament que Sisa desglossa com la confluència, en dosi variable, d’ironia, sentiment local, actitud naïf, discurs propi, lucidesa, metafísica i visió esfèrica. Si bé podríem tenir la temptació de dir-ne surrealisme, cal matisar que si bé el surrealisme pot 1 Retrat de Jaume Sisa (1975) 2 Retrat per al llibre Tretze que canten de Joan Ramon Mainat (Editorial Mediterrània, 1982) 3 Retrat de Jaume Sisa (1974) 4 Jaume Sisa al Saló Diana (1977). Portades dels LP 5 L’home dibuixat, 6 Barcelona Postal, 7 Qualsevol nit pot sortir el sol, 8 Galeta i 9 La màgia de l’estudiant. ser descrit com un estat de fugida a l’ala de l’imaginari a partir d’un rebuig a la realitat, tot generant així una contraposició, la mirada galàctica busca, finalment, una forma de viure que relligui els contraris: “El polièdric, l’eclèctic, l’heterodox, la mixtura, hi tenen cabuda per tal com allò realment galàctic no descarta cap fragment de la realitat, ans l’assimila i el recompon”. El seu sistema, el galàctic, integra totes les capes perceptibles, sigui mitjançant els sentits o la imaginació. Aquest és un dels articles finalistes de l’última edició del Premi JM Catalunya-Ficta Edicions d’assaig musical. La «Revista Musical Catalana» assumeix el compromís de publicar un d’aquests textos en cada convocatòria del premi. ARTICLE • 29 PABLO FERRÁNDEZ, Quim Roser TRIPLE VISITA AL PALAU “EL PALAU, PER A MI, ÉS ESPECIAL, I HE TINGUT CURIOSITAT D’EXPLORAR LA SALA EN CONFIGURACIONS DIVERSES” 30 • REVISTA MUSICAL CATALANA ENTREVISTA EL 15 DE JUNY EL VIOLONCEL·LISTA PABLO FERRÁNDEZ TORNARÀ AL PALAU DE LA MÚSICA PER TOCAR EN EL CONCERT DE LA DIADA PAU CASALS, LA SEVA TERCERA CITA AL PALAU AQUESTA TEMPORADA. text Albert Torrens ALBERT TORRENS: Quan acabi aquesta temporada hauràs tocat al Palau de la Música tres vegades. ¿Ha estat una casualitat? PABLO FERRÁNDEZ: Absolutament, una suma de coincidències de la qual m’alegro molt perquè el Palau, per a mi, és especial, i he tingut curiositat d’explorar la sala en configuracions diverses. Hi havia tocat un recital amb piano, però no ho havia fet mai en format cambrístic ni amb orquestra i em va semblar impressionant. AT: El proper compromís serà a la Diada Pau Casals. Sovint se t’ha comparat amb ell i, per ara, el desenvolupament de la teva carrera recorda molt el seu. ¿T’hi sents identificat? PF: Des dels meus inicis Casals ha estat per a mi un heroi absolut. De fet, em van posar el nom de Pablo i toco el violoncel per ell. Ja fa molts anys, vaig poder gaudir de la beca de la Fundació Pau Casals, que m’ha permès tocar molt a Barcelona. PF: Ser on soc és un somni pel qual he treballat molt des de petit. Ni en les fantasies més boges mai no hauria imaginat que gravaria el Doble concert de Brahms amb Mutter, i ara és una realitat. Em sento molt afortunat. Crec que, en part, a causa de la pandèmia, he adquirit una perspectiva de la vida que em duu a agrair tot allò de bo que m’està passant, i que potser abans havia arribat a normalitzar. Després d’aquella aturada tan gran, que ens va obligar a prescindir dels concerts, els viatges i la música en directe, cada dia és un regal i em prenc cada concert com si fos el primer. I intento que també per al públic sigui una ocasió especial. “DES DELS MEUS INICIS CASALS HA ESTAT PER A MI UN HEROI ABSOLUT” AT: Amb el temps, Casals també es va dedicar a la direcció i la composició. ¿Creus que podries fer-ho, tu també, en el futur? PF: De moment, la composició no. Ell era molt talentós i jo no sé si en sabria prou, per compondre, em sembla molt difícil. No ho he intentat i no em passa pel cap, ara mateix. AT: Com ell, tens un repertori amplíssim... PF: Estic tocant gairebé totes les grans obres que s’han escrit per a violoncel. Algunes de contemporànies, òbviament, encara no, però ja tinc un repertori força extens. Els violoncel·listes no tenim tantes obres com els violinistes o els pianistes, però totes són de qualitat excepcional. AT: Potser per això has dit, en entrevistes anteriors, que et trobes exactament en el punt on vols ser... AT: Tornem a Mutter, amb la qual, d’ençà d’aquelles experiències prèvies que ja has esmentat, t’uneix una relació especial. Com la definiries? PF: Ella és probablement el meu més gran exemple, una artista extraordinària i una persona increïblement generosa. Fa vuit anys li vaig demanar una audició perquè l’admirava moltíssim i volia saber si em podia donar algun consell. De seguida em va convidar a fer un parell de gires amb els Mutter Virtuosi –una orquestra formada per músics professionals i estudiants becats per la seva Fundació– i a tocar com a solista el Doble concert de Brahms a Madrid, que, com que és casa meva, per a mi va ser la cosa més grossa que m’havia passat mai. Llavors em va dir que havíem de gravar-ho. Jo vaig pensar que ho deia per dir i que només estava essent amable, però finalment ho vam fer. Ella ha confiat en mi i m’ha donat molt de suport els últims anys. En les gires hem passat tant de temps junts que ha esdevingut com una mentora no només musical, sinó també personal. Crec que recorda la relació forta que va tenir ella amb Karajan i ara se sent no amb el deure, però sí amb les ganes de transmetre la informació que té. ENTREVISTA • 31 UNA FAMÍLIA DE MÚSICS Fill d’un violoncel·lista de l’Orquesta Nacional de España i d’una professora de música creadora d’un mètode d’ensenyament per a nadons i infants, Pablo Ferrández toca sovint amb la seva germana Sara, que també està desenvolupant des de petita una carrera internacional com a violista. “Cada vegada ens costa més encaixar les agendes, però en canvi quan tenim la possibilitat de coincidir l’aprofitem millor”, assegura el violoncel·lista, que afegeix: “Som una família molt unida”. Fa poc Ferrández ha tornat a establir la seva residència a Madrid, tot i que els compromisos internacionals li dificulten planificar cap mena de rutina: “Dels dos últims mesos, només he passat cinc dies a casa”. AT: ¿Creus que tu mateix pots tenir també aquest impuls en el futur? ¿T’interessa la pedagogia? PF: Potser. No sé en quin format, si algun dia tindré una classe o faré alguna cosa com el que ella ha fet, però penso que és molt important que hi hagi aquesta transmissió d’informació al llarg de la cadena. Per a mi, els professors que he tingut, així com alguns directors amb qui he tocat, han estat importantíssims i n’he après molt. AT: De fet, ja hi ha vídeos teus a les xarxes socials on expliques aquestes coses... PF: M’agrada molt fer-ho. Durant la pandèmia vaig pensar que, si tenia la sort de passar estones amb artistes tan grans “SER ON SOC ÉS UN SOMNI PEL QUAL HE TREBALLAT MOLT DES DE PETIT” als quals no tothom té accés, havia de compartir-ho. I vaig fer vídeos educatius, tutorials fàcils de digerir i entrevistes a col·legues. A mi m’hauria encantat, per exemple, poder veure Rostropóvitx i Maiksy parlant de tècnica. I això és el que intento fer perquè els estudiants ho vegin. Pablo Ferrández amb la seva germana Sara tocant a casa. AT: Finalment, en quina mesura pots triar i esculls el repertori que toques i el tipus de concert que fas? PF: El que més m’agrada és tocar de solista amb orquestra i això és el que més faig. De cambra, en faig molt poca i només amb certes persones que admiro i amb qui hi ha amistat i m’encanta tocar, com per exemple Janine Jansen. De recitals, en faig poquíssims, com a molt tres cada any. Quim Roser TRES VISITES AL PALAU EN UNA TEMPORADA 32 • REVISTA MUSICAL CATALANA El concert de la Diada Pau Casals del 15 de juny tornarà a dur Pablo Ferrández al Palau per interpretar el Concert núm. 1 de Haydn al costat de l’Orquestra del Festival Pau Casals. Aquesta temporada el violoncel·lista ja ha actuat a la sala modernista en dos concerts del cicle Palau 100: un d’extraordinari, el 20 d’octubre, en formació de quartet amb Anne-Sophie Mutter, Ye-Eun Choi i Vladimir Babeshko, i més recentment, el 23 de febrer, com a solista al costat de l’Orquestra Simfònica d’Anvers amb el Concert núm. 1 de Xostakóvitx sota la batuta d’Elim Chan. Ferrández va debutar al Palau el novembre del 2015, als vint-i-quatre anys, en format de duet amb el pianista Luis del Valle. ACTUALITAT FESTIVALS D’ESTIU 2023 L’ANY DE L’ESPERANÇA CONSOLIDACIÓ DE PROJECTES, I TAMBÉ RENOVACIÓ I OBERTURA DE NOUS CAMINS. ELS FESTIVALS DE MÚSICA ES PREPAREN PER VIURE UN ESTIU 2023 EXULTANT I ESPERANÇADOR. LES SEVES PROPOSTES NO DEIXARAN INDIFERENT NINGÚ. text Ana María Dávila S egons el calendari xinès, el 2023 és l’any del Conill, símbol de longevitat, pau i prosperitat. També d’esperança i millora, com la que viuran enguany els festivals d’estiu un cop superats el anys difícils de la pandèmia, i de l’esperat retorn a la normalitat del curs passat. Exultant, l’agenda estival es presenta amb un ampli reguitzell de cites imprescindibles, en les quals les grans figures tornaran a conviure amb el talent local i els joves valors, alhora que es consolida un model en què l’oferta musical s’enriqueix sovint amb l’oci cultural i la gastronomia. Propostes, en definitiva, que refermen o amplien projectes i que, en algun cas, poden representar un punt d’inflexió i renovació. Aquestes en són algunes. 1 Festival Castell de Peralada BARROC AL MAIG 34 • REVISTA MUSICAL CATALANA Avançant-se a l’arribada de l’estiu, Espurnes Barroques, el festival de la Catalunya Central que combina música, territori, cultura i gastronomia, se celebrarà del 12 de maig a l’11 de juny a una vintena de municipis del Solsonès, el Bages, l’Anoia i la Segarra. Coincidint amb els vint-i-cinc anys dels incendis que van devastar els boscos d’aquestes comarques –gènesi conceptual de la convocatòria–, el festival presenta una ambiciosa edició en què destaca la creació de la seva pròpia formació barroca, l’Orquestra del Miracle, que pren nom del santuari de Riner, epicentre del festival, i que lidera Juan de la Rubia. Aquesta serà una de les dotze produccions pròpies incloses en el programa, entre les quals la integral de les Suites orquestrals de 1 El nou auditori del Festival de Peralada tindrà una superfície de 6.624 m2 i 1.566 localitats 2 Juan de la Rubia serà el director de l’Orquestra del Miracle, la nova formació d’Espurnes Barroques. Festival de Música Antiga dels Pirineus (FEMAP), que enguany oferirà 54 concerts a 40 municipis pirinencs –amb 3 de nova incorporació–, protagonitzats per 22 grups diferents. El projecte de producció pròpia i cita inaugural del Festival, el protagonitzarà la soprano Marta Mathéu amb un programa de recuperació patrimonial que es presen- EL FESTIVAL ESPURNES BARROQUES FA NÉIXER UNA NOVA FORMACIÓ BARROCA, L’ORQUESTRA DEL MIRACLE Marc Trilla tarà a la Seu d’Urgell, Puigcerdà i Sant Feliu de Pallerols, els dies 7, 8 i 9 de juliol, respectivament. Altres propostes inclouen el Cor Francesc Valls, l’Orquesta Andalusí del Mediterráneo, l’Ensemble Lisboa i monogràfics dedicats als germans Pla, Francisco Guerrero i Farinelli, a càrrec 2 de l’Acadèmia 1750, el Vocal Ensemble i el Consort Polifem, respectivament. A més, la música de Johann S. Bach serà present a diferents concerts, com els que protagonitzaran el Bachcelona Consort & Solistes, l’Acadèmia Música Antiga de Caimari i la soprano María Hinojosa i el Pérgamo Ensemble, que tancaran el Festival, el 20 d’agost a Camprodon. Paral·lelament, del 7 al 22 de juliol, el Festival Pau Casals del Vendrell convidarà –entre molts d’altres– tres grans intèrprets que van conèixer Casals en la seva joventut: Pinchas Zukerman, Miklós Perényi i Richard Goode. Bach, a càrrec del Bach Collegium Barcelona i Vespres d’Arnadí. S’estrenaran també obres dels compositors Joan Magrané i Pol Requesens; la dansa es farà present a sis concerts, com el que protagonitzaran el 4 de juny l’Acadèmia 1750 i IT Dansa, i es recordarà el quart centenari de la mort del rector de Vallfogona. PATRIMONI I TERRITORI Un cop finalitzat aquest festival, a les terres de la baixa Segarra arrencaran les Nits Musicals de la Brufaganya. El festival, que té com a seu el santuari de Sant Magí, arriba aquest 2023 a la dotzena edició amb una programació molt estesa en el calendari, que comença el 10 de juny amb Arts Simfònica Jove i finalitza el 9 de setembre amb l’Orquestra de Cambra Terrassa 48 i la Polifònica de Vilafranca. Entremig actuaran la Sant Andreu Jazz Band, l’Ensemble O Vos Omnes i el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana. El mes de juny també arrencarà el 12 Cicle de Jazz de l’Ametlla del Vallès (del 3 de juny a l’1 de juliol) i, a continuació, el festival Indrets de Cadaqués (de l’1 de juliol al 6 d’agost) i la gran cita del CLÀSSICA A L’EMPORDÀ Les grans cites de l’estiu empordanès també arribaran amb puntualitat. Del 29 de juliol al 20 d’agost, el Festival de Torroella de Montgrí desplegarà la seva acurada oferta habitual al llarg de dotze concerts, en tant que de l’11 al 27 d’agost el lied i la música de cambra es retrobaran a la 31a Schubertíada a Vilabertran. El Festival, amb concerts a Vilabertran, Castelló d’Empúries i Vilajuïga, s’inaugurarà amb un programa d’homenatge al poeta Joan Margarit (1938-2021), que inclourà estrenes de Salvador ACTUALITAT • 35 Mona Ulriche Schanche Brotons, Albert Guinovart i Jordi Domènech, sobre textos de l’autor. Altres noms destacats de la programació són els de Matthias Goerne, Christoph Prégardien, Andrè Schuen, Konstantin Krimmel, Dorothea Röschmann, Katharina Konradi, Julia Kleiter i el baríton Josep-Ramon Olivé, que interpretarà el Winterreise acompanyat de la projecció de la pel·lícula del mateix nom d’Inés García. També hi seran els quartets Cosmos –amb un programa dedicat als Octets, el de Schubert i el de Jörg Widmann– i Casals; els pianistes Javier Perianes i Marco Mezquida –aquest últim amb una reinterpretació personal de l’obra de Schubert en un concert late night– i el debut de les sopranos Erika Baikoff i Anna El-Khashem. PERALADA, MIRANT CAP AL FUTUR Dario Acosta El Festival de Peralada es prepara aquest estiu per viure una edició del tot singular. Una mena de punt i seguit que marcarà l’inici d’una nova etapa que dotarà el festival empordanès d’un auditori fix, integrat als jardins del castell, que disposarà d’una platea per 3 a 1.566 espectadors, a més d’una sala d’assaig polivalent per acollir residències artístiques i una futura aula d’arts escèniques. La previsió del Festival és que el nou espai sigui inaugurat l’estiu del 2024, moment en què s’iniciarà un trienni amb projectes de gran per la música clàssica i coral i estableix complicitats amb la resta ambició artística que desembocaran en la celebració, el 2026, del d’institucions musicals de la ciutat (vegeu pàgines 63-65), Barcelona quarantè aniversari del Festival. té una cita ineludible amb la figura de J. S. Bach, per obra del festival Tot això farà que el Festival celebri enguany una edició sense Bachcelona. El japonès Masaaki Suzuki serà l’encarregat de donar el el seu gran escenari. La programació es centrarà en propostes de tret de sortida a la cita, el 12 de juliol, a l’Auditori de Barcelona, amb petit format a l’intimista recinte de l’església del Carme, on actuaun concert a càrrec del Cor de la Bachcelona Akademie, el Bachceloran, entre d’altres, el tenor italià Freddie na Consort i Daniel Tarrida a l’orgue. de Tommaso i Jordi Savall, que al capdaHi haurà també un concert d’orgue del vant de Le Concert des Nations oferirà un mateix Suzuki, actuacions de la JONC, ELS CONCERTS DE programa titulat La nit dels tres reis, amb l’Ensemble Lisboa 1740, del violinista PERALADA TINDRAN LLOC Stefan Plewniak i Le Concert de l’Hostel músiques de les corts franceses de Lluís A L’ESGLÉSIA DEL CARME, XIII, Lluís XIV i Lluís XV. Dieu, i del pianista Carles Marigó oferint un Bach jazzístic al Jamboree. No hi faltaMENTRE ES PREPARA LA rà l’organista Juan de la Rubia, que proBACH A BARCELONA INAUGURACIÓ DEL NOU tagonitzarà, a la catedral de Barcelona, el A més de l’oferta musical del Grec 2023, concert commemoratiu Bach a la carta. GRAN ESCENARI que enguany aposta de manera decidida 3 El violinista Stefan Plewniak serà un dels protagonistes del Bachcelona. 4 36 • REVISTA MUSICAL CATALANA 4 El recital d’Erika Baikoff inaugurarà la Schubertíada a Vilabertran. ACTUALITAT • 37 “EL CANVI QUE HA FET L’ORQUESTRA DEL LICEU EN AQUESTS DEU ANYS ÉS UN MIRACLE” PONS 38 • REVISTA MUSICAL CATALANA Quim Roser JOSEP ENTREVISTA A NINGÚ QUE VAGI AL LICEU LI PASSA PER ALT LA INCREÏBLE TRANSFORMACIÓ QUALITATIVA DE L’ORQUESTRA DEL LICEU SOTA LA TITULARITAT DE JOSEP PONS. PARLEM AMB ELL SOBRE QUÈ S’HA FET EN AQUEST PERÍODE I QUÈ FALTA PER TANCAR EL SEU PROJECTE. text Marta Porter MARTA PORTER: En què ha canviat l’Orquestra del Liceu en aquests deu anys? JOSEP PONS: Això ha sigut el miracle de la transformació. Possiblement és el més rellevant que ha passat al Liceu en aquest temps i és fruit d’un pla de treball planificadíssim. L’objectiu és posar l’Orquestra del Liceu al capdamunt a l’Estat espanyol. Fa anys tenia el punt de mira en la qualitat de les veus, Albin Hänseroth va posar l’accent en les produccions i ho va seguir Joan Matabosch. El Cor ja va fer un procés de renovació. El pas següent, l’encàrrec que em fan, era posar l’orquestra al millor nivell possible. MP: I això com es fa? JP: El primer, treballar l’aspecte estructural, crear les condicions per poder-nos desenvolupar, des de redactar un conveni laboral nou, cobrir totes les places vacants després de les retallades enormes que s’havien fet, i aquesta era una condició sine qua non; tenir un departament musical fort similar al de les orquestres alemanyes i fer l’activitat necessària per créixer, que vol dir, a més de fer òpera, tenir una sèrie simfònica pròpia i una de música de cambra. La primera permet al músic sortir del fossat i lluir-se, i la segona trasllada el treball solista a la resta de músics. I fer enregistraments i gires. Barça. Això es treballa fent els músics partícips del projecte, atraient els millors, i ara tenim el millor de les joves generacions espanyoles i internacionals, i me’n sento molt orgullós. I treballant la salut de l’orquestra, que el director els exigeixi i cadascú doni el bo i millor que té, i que la relació entre ells sigui bona i tinguin ganes de tocar junts. MP: Què queda per fer? JP: Acabar la reposició de places. Hem fet molt, però hem tingut la desgràcia d’atrapar dues crisis, la del 2008, quan hi entro, i la de la pandèmia. En deu anys hem incorporat trenta noves places i ens en falten deu. Hem fet molt bona feina, evidentment amb la participació dels diferents directors generals, que m’han donat les eines i els diners. MP: Com aconsegueix que les promeses es compleixin? JP: En els meus contractes sempre hi ha especificat, a més de les meves condicions contractuals, les de millora. Quins concerts simfònics farem, la música de cambra, etc. Jo vinc a fer un projecte, no a dirigir tants programes tants dies. En el primer contracte, la condició era la creació d’un nou reglament que inclogués els aspectes laborals dels músics. Si no s’hagués creat, jo ja no hi seria, perquè sense aquest reglament no es podia fer tota la resta. “L’ORQUESTRA PARTICIPARÀ EN EL PROCÉS D’ESCOLLIR EL SEU NOU DIRECTOR TITULAR” MP: Com es crea un so propi? JP: El so el decideix el director titular i els músics, tot i que el director convidat pot incidir-hi. Comença pels músics que escollim, si vols atacs molt directes o més matisats, com fas la barreja, quant nivell de corda i quant de vents, definir una pulcritud rítmica, l’equilibri, etc. També hi repercuteix l’entrega dels músics, que sentin els colors de la casa, com els del MP: I en l’últim? JP: Hi ha tres condicions: la creació d’aquestes deu noves places, la millora acústica de la sala, perquè és una sala bastant seca i cal augmentar l’índex de reverberació incidint sobre els materials de la sala, i gràcies també a l’equip directiu, amb l’actual president Salvador Alemany, el Valentí Oviedo i el Víctor Garcia ENTREVISTA • 39 PARÍS, CATALUNYA I NOUS ENREGISTRAMENTS de Gomar, hem copsat aquesta necessitat i les administracions públiques ho han aprovat en el nou Pla Estratègic, amb la corresponent dotació pressupostària. I finalment empoderar els músics per tal que participin en àmbits decisoris i en la decisió d’escollir el nou director titular quan jo marxi. MP: Això sí que és innovador! JP: Hem de pensar en la meva substitució. Tinc una manera de fer que és bona per un costat i pot no ser-ho per un altre. o una segona orquestra annexada al teatre. El que nosaltres fem cada any és una gira pel territori que és essencial, entre altres raons perquè el Liceu el paguen tots els catalans”. Donar-se a conèixer internacionalment passa per la difusió. En aquest sentit, Pons té posada la mirada a “viatjar sense moure’s del lloc”, la qual cosa vol dir fer enregistraments i la plataforma en línia: “Tinc la sort de tenir Harmonia Mundi al darrere, amb qui ja he fet una cinquantena de discos i ara l’Orquestra del Liceu també forma part de l’escuderia”. Allà on em fico exerceixo una paternitat que, quan marxo, crea un buit. Ja m’ha passat dues vegades, amb l’Orquesta de Granada i amb l’ONE, i aquí vull evitar-ho. L’orquestra no ha participat mai en aquest procés i ara volem que ho faci en el seu terreny, perquè aquí hi ha molts factors per tenir en compte, però no pot ser ignorada. Quan participes en les decisions, al costat hi ha el compromís. És evident que el canvi de director influirà, però Berlín ha canviat de personalitats enormes, de Karajan a Abbado, a Rattle, i l’orquestra encara té un segell propi. MP: Així, ¿és segur que no renovarà? JP: Seguríssim, no perquè no m’estimi la casa, sinó perquè jo ja m’he explicat i ara s’han d’explicar noves veus. Fins i tot en el meu contracte van voler deixar una clàusula oberta i jo vaig demanar que es tanqués. Tinc molt clar que hi he estat el temps suficient i que en acabar haurem fet la feina que havíem de fer. Antoni Bofill Quim Roser Després de l’ajornament imposat per la covid, l’Orquestra del Liceu, amb Josep Pons al capdavant, serà a l’Òpera de la Bastilla de París el 10 de juny amb l’òpera El castell de Barbablava de Béla Bartók. “L’any que ve vaig als Proms a dirigir la BBC, i m’agradaria poder-hi anar amb l’Orquestra del Liceu, i també a Salzburg i a Ais de Provença. No ho descartem, però requereix temps i un calendari net que és difícil trobar”, explica Pons, que afegeix: “Les orquestres de teatres d’òpera que giren són cada vegada menys, i les que ho fan tenen doble plantilla DE WAGNER A MAHLER Wagner i Mahler ocupen Pons aquest final de temporada al Liceu. Del primer, en dirigirà Parsifal a final de maig i principis de juny, mentre que de Mahler prosseguirà, amb la Sisena el 20 de juliol, la integral simfònica iniciada el 2 d’abril passat amb la Tercera. “En el seu cos simfònic hi és tot: Bach, Mozart, Haydn... Mahler reconcilia aquests irreconciliables que eren Brahms i Wagner, dues escoles i dues visions diferents. A part del sentit musical, idiomàtic, que tant fascina el púbic com l’intèrpret, a les seves Simfonies hi ha el món sencer, i això el fa el nostre contemporani”, diu Pons. Josep Pons dirigeix l'Orquestra del Liceu al Concert de la Mercè 2022. 40 • REVISTA MUSICAL CATALANA DOBLE ALÍCIA DE LARROCHA 42 • REVISTA MUSICAL CATALANA DOSSIER CENTENARI VICTÒRIA DELS ÀNGELS DOSSIER • 43 A rxiu A lícia de L arrocha 1 VICTÒRIA I ALÍCIA: LA MÚSICA I L’ AMISTAT ALÍCIA DE LARROCHA I VICTÒRIA DELS ÀNGELS VAN NÉIXER EL MATEIX ANY, EL 1923, LA PRIMERA EL 23 DE MAIG I LA SEGONA L’1 DE NOVEMBRE. AQUESTA FELIÇ COINCIDÈNCIA AGAFA UNA DIMENSIÓ TRANSCENDENTAL SI PENSEM QUE ELS SEUS CAMINS ES VAN ENCREUAR NOMBROSES VEGADES. text Mònica Pagès i Santacana Q uan ens endinsem en la intensitat de les vides d’aquestes dues artistes, hi descobrim, amb força sorpresa, que van coincidir en moments cabdals de la seva trajectòria. Fins i tot, el destí va voler que les dues compartissin el primer i l’últim enregistrament d’una abundant i llarga carrera artística. El que és indubtable per a les persones que van tenir el privilegi de conèixer-les de prop és que van ser amigues tota la vida, amigues de l’ànima. La seva amistat, basada en la devoció envers la música i amb una admiració mútua, es va forjar des de ben joves, en aquella Barcelona de la postguerra en què van viure la joventut. L’Alícia havia començat la seva carrera concertística de manera prematura, encara en la infantesa. El seu mestre, Frank Marshall, la va presentar en societat el 1929, a punt de fer sis anys. La dècada dels trenta li devia passar com un somni, entre les classes de música i les d’altres matèries a l’Acadèmia Marshall, tot donant forma a aquella vocació tan precoç. El cas de la Victòria, que va néixer a l’edifici central de la Universitat de Barcelona, on treballava el seu pare, va ser oposadament diferent. El seu talent innat per la música es va manifestar lliurement en la veu i això la va portar al Conservatori del Liceu, a l’aula de Mercè Plantada. El 20 de desembre de 1940 Victòria dels Àngels va participar al programa de Ràdio Barcelona Concursos vivientes per cantar “Mi chiamano Mimì” de La bohème i “Un bel dì vedremo” de Madama Butterfly. La seva actuació va merèixer el premi, que era interpretar La bohème al Teatre Victòria. Però una dada que només va quedar en la memòria de totes dues és que la pianista que va acompanyar Victòria en aquell concurs de la ràdio que li canviaria la vida era la seva amiga Alícia de Larrocha. que va preparar el seu debut públic al Palau de la Música el 19 de maig de 1944. “Per ser justos, només ens caldria fer constar que les facultats vocals i l’instint musical no havien coincidit de manera tan esplèndida i prematura en una cantant espanyola des que va emmudir la veu inoblidable de Conxita Supervia”, escrivia en castellà l’endemà Xavier Montsalvatge a la revista «Destino». “Un rar talent i de meravellosos dons, una artista excepcional, un nou valor de la més alta i pura qualitat s’ha incorporat al món musical!”, escrivia Frank Marshall en un programa de presentació de Victòria del 1946, que incloïa un recull de premsa de diaris espanyols i estrangers amb citacions en castellà i d’altres traduïdes de l’anglès. El primer registre documental de la coincidència artística d’Alícia de Larrocha i de Victòria dels Àngels va ser el setembre del 1947 a Ginebra, on totes dues es van presentar al prestigiós concurs internacional, evidentment cadascuna en la seva especialitat. Mentre que la cantant hi va guanyar el primer premi, que va suposar l’inici de la seva carrera internacional, la pianista en va quedar desclassificada a les primeres fases, (vegeu requadre). LA SEVA AMISTAT ES VA BASAR EN LA DEVOCIÓ PER LA MÚSICA I L’ADMIRACIÓ MÚTUA L’ACADÈMIA MARSHALL, ESCENARI DELS SEUS DEBUTS Tant l’Alícia com la Victòria tenien clar que sentien la música al moll de l’os i que era un desig inevitable per a elles. Totes dues van ser exemples de genialitat artística, de fortalesa d’esperit i de perseverança en la carrera. Victòria dels Àngels també va fer la seva presentació a l’Acadèmia Marshall en un concert al costat del grup instrumental Ars Musicae, que dirigia Josep Maria Lamaña, VIDES PARAL·LELES Victòria dels Àngels va debutar al Covent Garden de Londres el 1948, a La Scala de Milà el 1949 i al Metropolitan de Nova York el 1951. Alícia de Larrocha va debutar a la Salle Gaveau de París el 1948; el 1950 –l’any que es va casar amb Joan Torra– va fer una gira per França, Bèlgica i altres ciutats d’Anglaterra; el 1953 va debutar al Wigmore Hall, i l’any següent va travessar l’Atlàntic per primera vegada per tocar a San Francisco amb l’Orquestra Filharmònica de Los Angeles. Va ser precisament el 1950 quan Victòria va entrar a formar part de l’agència artística de Sol Hurok que aglutinava el Parnàs de la música clàssica mundial, amb Jasha Heifetz, Vladimir Horowitz, Andrés Segovia i, fins i tot, Carmen Amaya. La Victòria va esdevenir una de les sopranos més venerades del Metropolitan al costat de Renata Tebaldi i de Maria Callas. La cantant havia arribat a un cim que l’Alícia encara trigaria deu anys a assolir. El 1955, gràcies al mecenatge d’un empresari, la pianista va debutar a la sala del Town Hall de Nova York. Va ser l’any que va gravar per primera vegada la suite Goyescas d’Enric Granados per al segell Decca. A la Victòria li agradava gravar amb una càmera de súper-8 i es conserven les imatges que va fer de l’Alícia en el DOSSIER • 45 + LA CARA I LA CREU 2 seu primer viatge a Manhattan, que van compartir. Després d’aquella dècada tan intensa, ja als anys seixanta, la carrera de cadascuna va agafar un rumb invers: el 1961 la Victòria va tancar la seva etapa llegendària al Metropolitan i en va obrir una de nova per viure l’experiència de la maternitat, mentre que l’Alícia –que ja havia tingut els seus fills entre el 1957 i el 1959– va acabar trobant el representant que necessitava als Estats Units, Herbert Breslin –el mateix que va donar a conèixer Antoni Esplugas / CEDOC DEL CONCURS DE GINEBRA “Abans que res, vull notificar-li que Victòria dels Àngels ha triomfat d’una manera extraordinària, tal com ella es mereix!”, va escriure Alícia de Larrocha a Frank Marshall el 1947 des de Ginebra. I continuava: “Primer va cantar una francesa molt mediocre; Victòria va ser la segona i només començar es va guanyar l’admiració del públic. Va cantar una ària de Händel d’una manera tan divina, tan sobrenatural, que em va fer saltar les llàgrimes. Tota jo tremolava. En acabar, va tenir una veritable ovació. La gent cridava (jo encara més), picaven de peus (que ja és el màxim èxit) i aplaudien desficiosament. [...] La sala s’enfonsava! És magnífic haver presenciat la victòria de Victòria!”. Així començava la carrera internacional de la cantant, mentre que la pianista no va passar a la final del concurs. “Estàs eliminada! Ara és quan comença la batalla!”, deia en una altra carta al mestre. 3 TOTES DUES VAN SER EXEMPLES DE GENIALITAT, FORTALESA D’ESPERIT I PERSEVERANÇA CEDOC Luciano Pavarotti en aquell país–, que la va llançar definitivament a tot el món a partir del 1965. Les seves vides personals, que totes dues mantenien a Barcelona, van agafar un caire contrastant. Mentre la Victòria acabaria patint una situació familiar dolorosa i complicada que afectaria la seva carrera, l’Alícia comptava amb el suport imprescindible del seu marit per poder fer la carrera artística a nivell internacional sense impediments. DEL HUNTER COLLEGE A LA CANÇÓ DE COMIAT Al zenit de la seva vida musical, les dues artistes es van retrobar als escenaris després de trenta anys d’amistat, el 1971, quan van ser convidades a fer dos concerts al Hunter College de Nova York. Feia deu anys que la Victòria no cantava als Estats Units. Van interpretar les Tonadillas i las Canciones amatorias de Granados i cançons de Manuel Pla, d’Antoni Lliteres i les Siete canciones populares españolas 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA 1 Alícia de Larrocha i Victòria dels Àngels, al concert al Hunter College de Nova York el 13 de novembre de 1971. 2 Alícia de Larrocha amb el seu mestre, Frank Marshall (1930). 3 D’esquerra a dreta, Luis Antonio García Navarro, Alícia de Larrocha, Xavier Montsalvatge, Lluís Claret i Victòria dels Àngels en el concert d’homenatge al compositor pels seus vuitanta anys al Palau, el 1992. 4 Fullet del debut de Victòria dels Àngels a l’Acadèmia Marshall el 7 de novembre de 1946, dedicat per la soprano a Frank Marshall. 5 D’esquerra a dreta, Victòria, Carlota Garriga, Carmen Bravo, Xavier Montsalvatge i la seva dona Elena Pérez, Alícia i Maria Vilardell a casa d’aquesta última. 6 Portada de l’LP que recull el concert de Victòria i Alícia al Hunter College el novembre de 1971. 4 de Falla, en el vint-i-cinquè aniversari de la mort d’aquest compositor. Les vam tornar a trobar juntes al seu primer concert al Palau de la Música el 23 de novembre de 1976 i, novament als Estats Units, el 1979, a l’Avery Fisher Hall del Lincoln Center. A partir de llavors, la seva gran afinitat musical damunt els escenaris es va prodigar en més ocasions, com la d’un nou concert a Nova York el 1986 o a Barcelona, un altre cop al Palau, el 1992, en homenatge al seu amic comú Xavier Montsalvatge pels seus vuitanta anys. Quan coincidien a Barcelona, Victòria i Alícia solien anar a sopar amb aquest compositor i la seva dona, i també amb Frederic Mompou i Carmen Bravo, sovint a casa de la pianista Maria Vilardell, la neta del tenor Francesc Viñas. Formaven un grup excepcional d’amics i músics que van compartir i protagonitzar una època daurada al nostre país pel que fa a la interpretació i a la projecció musical sorgida a Barcelona després de la Guerra Civil. El 1998 l’Alícia va impulsar un concert d’homenatge a la Victòria, pel seu setanta-cinquè aniversari, al Teatro de la Zarzuela de Madrid. La seva amistat va quedar segellada en el que acabaria sent l’últim enregistrament discogràfic de la carrera de totes dues i que l’atzar va voler que compartissin, seixanta anys després de la primera col·laboració als estudis de Ràdio Barcelona. Van enregistrar a Barcelona vuit cançons d’Eduard Toldrà per al segell Zanfonia. Un projecte discogràfic que va quedar inacabat i que només s’ha editat en una tirada limitada feta per l’Institut Ramon Llull, que el va obsequiar l’any 2007 a la Fira de Frankfurt, dedicada a Catalunya. L’última cançó que van enregistrar va ser la Cançó de comiat. La Victòria i l’Alícia van quedar per sempre més enllaçades en aquest testament musical que valdria la pena recuperar i difondre en la celebració del seu centenari, també compartit. Arxiu Alícia de L arrocha Arxiu Alícia de L arrocha Arxiu Alícia de L arrocha 5 6 DOSSIER • 47 ALÍCIA DE LARROCHA, LA MEVA MARE 48 • REVISTA MUSICAL CATALANA ESTUDIANT, VIATJANT O FENT UN CONCERT. AIXÍ ERA LA VIDA DE LA MEVA MARE, ALÍCIA DE LARROCHA, UNA VIDA DEDICADA PLENAMENT A LA MÚSICA PER VERITABLE VOCACIÓ. DONA INDEPENDENT, MODESTA, EXTREMADAMENT PERFECCIONISTA I, PER TANT, GAIREBÉ SEMPRE INSATISFETA. text Alícia Torra • fotografies Arxiu Alícia de Larrocha A lícia de Larrocha va ser i és una pianista coneguda i reconeguda en l’àmbit de la música clàssica, però així i tot, qui no pertany a aquest món o no hi és aficionat, no sap qui va ser. En part, perquè ella sempre va procurar fugir dels mitjans de comunicació, de la popularitat, del màrqueting, dels actes de societat i de tot allò que suposadament envolta una artista. També, gràcies a la seva discreció i, sobretot, a la seva fòbia mediàtica –que va anar augmentant al llarg dels anys–, va ser una persona totalment anònima, que sortia al carrer i viatjava sola pel món sense que ningú la reconegués. No cridava l’atenció: no arribava al metre cinquanta d’alçada i això la va ajudar a passar totalment desapercebuda. Tanmateix, en alguna ocasió va acceptar aparèixer en algun mitjà de comunicació, sobretot perquè un dels seus representants –el dels Estats Units– l’hi insistia reiteradament. En un reportatge, el 1983, a la televisió americana CNN, una periodista li va preguntar si li agradava tenir càmeres al voltant mentre tocava. “Ho sento, però no m’agrada gens. Em posa molt nerviosa. Només pensar que milions de persones et miren... És que et miren la cara, les mans, els braços, el vestit i... tot! Aquesta idea realment no m’agrada”, va contestar. “Però quina diferència hi ha amb un concert en què la miren tres mil persones?”, va tornar a demanar la periodista. “A una sala de concerts, el públic és lluny i la majoria són persones grans que no hi veuen bé, encara que portin ulleres. És molt diferent!”, va respondre fent broma. Per dissimular la seva estatura baixa, de jove calçava plataformes –que, com ara, en aquell temps estaven de moda– i es feia un monyo a la part superior del cap amb la llarga cabellera. Això la feia semblar algun centímetre més alta. Jo sempre la recordo amb sabates de taló que, ja de gran, li van costar més d’un esquinç. Tant el meu germà com jo vam poder gaudir poc d’ella com a mare, ja que les seves estades a Barcelona ​​eren molt escasses. Però encara que en la nostra infància va ser difícil acceptar les seves absències, sempre vam sentir el seu amor, encara que fos a través de cartes, postals i contínues trucades telefòniques. L’alegria era total cada vegada que tornava d’un viatge, i un drama quan se n’anava. Amb els anys vam anar entenent i acceptant amb naturalitat que la nostra mare no estigués a casa. Això sí: el dia de Nadal era sagrat i sempre estàvem junts, encara que hagués de tornar a marxar l’endemà. Va tenir la sort que, encara que va ser una nena molt precoç, amb un talent musical extraordinari, tant la seva família com el seu mestre Frank Marshall mai la van “explotar” ni li van fer fer més del que ella podia assolir. Tenien clar que l’objectiu no era córrer per aconseguir l’èxit, sinó tot el contrari, volien que s’anés formant sense presses, per arribar a ser una bona pianista. Durant la seva infància, com a molt, feia dues o tres aparicions públiques a l’any; la resta, la dedicava a la formació. Els concerts van venir a poc a poc, sense buscar-los. Al principi, algunes actuacions per Barcelona i rodalia; després, per la resta de la Península, i la seva primera sortida a l’estranger no va ser fins al 1947, quan tenia vint-i-quatre anys. A partir del 1965, ja als quaranta-dos, els Estats Units van ocupar una gran part de la seva agenda de concerts i, des d’aleshores fins al 2003, any en què es va retirar dels escenaris amb vuitanta anys, hi va fer tres gires anuals, que suposaven passar un mínim de sis mesos només en aquell país. Dic això per recalcar que el reconeixement internacional no va arribar aviat, sinó al cap dels anys. El seu ideal de vida no era ser famosa, sinó fer música, gaudir-ne i fer-ne gaudir. Amb els anys i per imperatius vitals –com el sosteniment de la família–, la seva vocació es va convertir en una professió, amb el que això implica: contractes signats amb dos o tres anys d’antelació que calia complir, molta responsabilitat i, sobretot, moltes hores d’estudi. La primera cosa que demanava quan arribava a una ciutat era un piano per estudiar. Les sales de concerts no estaven sempre disponibles per assajar; així, si calia, anava a casa d’amics que tinguessin un piano –encara que fos vertical– o, fins i tot, en alguna ocasió en què no hi havia cap altra opció, va arribar a utilitzar el piano-bar d’un hotel, mentre el servei de neteja feia la seva tasca. EL SEU IDEAL DE VIDA NO ERA SER FAMOSA, SINÓ FER MÚSICA, GAUDIR-NE I FER-NE GAUDIR DOSSIER • 49 A mesura que els viatges eren més llargs, en una mateixa gira havia de tocar diversos programes de recitals i concerts amb orquestra; per tant, la seva obsessió per estudiar era comprensible. Aprofitava fins i tot les estones que es passava als avions per memoritzar partitures. Com és normal, va viure anècdotes de tot tipus, com la que va passar poc després de la mort del seu estimat amic i compositor Frederic Mompou. En una de les seves curtes estades a Barcelona, un jove se li va acostar i li va preguntar: “Sap on és Frederic Mompou?”. Ella es va quedar petrificada. “Al cel”, va contestar. El jove va posar una cara entre incredulitat i sorpresa. No entenia la resposta 1 2 1 Alícia de Larrocha i Frederic Mompou (6 de març de 1973). 2 Alícia de Larrocha, rebuda a l’aeroport de Barcelona pel seu marit, Joan Torra, i els seus fills, Joan F. i Alícia, en tornar el 1967 d’un viatge als Estats Units. 3 Alícia de Larrocha i l’aleshores promès, + JOAN TORRA, EL SEU GRAN SUPORT Hi havia la dita –actualment ha quedat totalment fora de lloc– que “darrere d’un gran home sempre hi ha una gran dona”. En aquest cas, “al costat –no pas darrere– d’una gran dona, sempre hi va haver un gran home”, el meu pare, Joan Torra, també pianista i professor de piano que, sent l’admirador número u de la meva mare, va renunciar a la seva incipient carrera com a concertista per dedicar-se a ella. Portava el contacte amb els mànagers, l’assessorava 50 • REVISTA MUSICAL CATALANA a escollir repertori; quan ella no hi era, es feia càrrec de nosaltres, els fills, i quan ella defallia, era ell qui l’animava. La seva prematura mort –el 1982, amb seixanta-un anys– va ser un cop duríssim. A partir d’aquell moment, ella es refugià en la música i va iniciar-se el període més prolífic pel que fa a nombre de concerts, i n’arribà a fer, algun any, més de cent vint. Una bogeria que es va convertir en un laberint del qual no va poder o no va saber sortir. 3 Joan Torra. 4 Seu de l’Arxiu Alícia de Larrocha (al fons, les documentalistes Elena Elía i Maria Ferré). 5 Alícia de Larrocha, amb una partitura al davant, amb la seva mare i les seves germanes. 6 Alícia Torra i Alícia de Larrocha, fotografiades per Antoni Bernad. d’aquella senyora. “Busco el carrer de Frederic Mompou, que m’han dit que és per aquí a prop”, li va aclarir. Aleshores, ella es va adonar que havia ficat la pota i que el noi devia pensar que no estava bé del cap. Així i tot, sempre va creure que el fet que aquell noi s’hagués dirigit precisament a ella i no a una altra persona havia estat una cosa divina, no una casualitat. L’Alícia hauria volgut retirar-se l’any 2000. Era conscient que les seves facultats físiques li començaven a fallar, però el fet d’haver signat contractes amb antelació no li va permetre ferho. Aquella darrera etapa va ser la més dura: no és que no es volgués retirar, és que no podia! Finalment, el 29 de novembre de 2003, després de tot un any de concerts i recitals de comiat per diversos països, va fer el seu darrer recital a Jerez de la Frontera, en ser aquell el darrer contracte que havia signat. A partir de llavors es va dedicar a impartir classes fins que l’1 d’octubre de 2004 es va trencar el fèmur i va haver de ser intervinguda. Aquí va començar el seu declivi físic i va passar de ser una persona totalment independent a dependre dels altres. Mai no la vaig sentir queixar-se i durant cinc anys es va anar apagant a poc a poc fins que, el 25 de setembre de 2009, ens va deixar. Soc conscient que moltes de les coses que hem fet i estem fent per preservar i difondre la seva memòria i el seu llegat –com ara l’ús de les xarxes socials, el web, la publicació de les seves composicions d’infància i joventut, el llibre biogràfic, el llibre il·lustrat per a nens, el documental, l’arxiu…– a ella no li agradarien gens, però tinc la consciència tranquil·la perquè als seus fills sempre ens va dir: “Quan jo ja no hi sigui, feu el que vulgueu”. Doncs bé, ara és el nostre torn! Mentre estigui a les meves mans, faré el possible perquè el pas del temps no desdibuixi el seu nom. 4 + L’ARXIU ALÍCIA DE LARROCHA L’Arxiu Alícia de Larrocha, catalogat per les documentalistes Elena Elía i Maria Ferré (Artxidoc), aplega un fons documental extraordinàriament ric i variat que recull més de setanta-cinc anys d’activitat. La trajectòria vital i artística d’Alícia de Larrocha va ser un constant anar i venir de concerts i recitals per tot el món. Aquest ingredient nòmada es veié compensat per la presència i disciplina arxivera de persones properes. Si avui disposem d’aquest meravellós patrimoni és, en primer lloc, gràcies a la família directa, quan l’Alícia era una nena, i al seu marit Joan Torra, que, més tard, va recopilar i guardar meticulosament qualsevol document relacionat amb la seva carrera musical. Els fills i hereus, Alícia i Joan F. Torra de Larrocha, hem seguit avançant en aquesta tasca digitalitzant i restaurant aquells documents que ho requerien i donant-hi la màxima difusió a través del catàleg digital https://fondo. aliciadelarrocha.com/ca. 6 5 DOSSIER • 51 AGAFATS DE LA MÀ DE LA VICTÒRIA... VAIG CONÈIXER PERSONALMENT VICTÒRIA DELS ÀNGELS L’ANY 1993; DIC QUE LA VAIG CONÈIXER PERSONALMENT PERQUÈ VAIG TENIR LA GRAN SORT D’ESCOLTAR-LA DES DE PETITA, GRÀCIES AL BON GUST MUSICAL DEL MEU PARE. text Helena Mora • fotografies Fundació Victoria de los Ángeles L a nostra primera trobada fou ben especial. Jo tenia amistat amb el seu fill Juan Enrique, que anys després esdevingué la meva parella, i un dia que era a casa seva, em vaig trobar amb la Victòria quan anava a la cuina a buscar aigua per a la meva filla acabada de néixer. La Victòria sabia que jo havia passat per una situació sentimental complicada i tenia moltes ganes de parlar amb mi per ajudar-me amb els seus consells. I així va ser, vaig entrar i va aparèixer de manera magistral, amb una túnica de vellut blau, i em va dir: “Ets l’Helena, oi?” i em va fer una abraçada d’aquelles que ella feia, guaridora, que avui trobo tant a faltar. Em demanà que l’acompanyés al seu estudi, una cambra de casa seva, amb un piano Steck damunt del qual sempre hi havia una fotografia de Geoffrey Parsons i una d’Alfredo Kraus, arxivadors plens de partitures per tot arreu i dues butaquetes, l’una davant de l’altra. Em va dir: “Escolta això amb mi...” i de seguida va començar a sonar l’Adagietto de Mahler... No sé què va passar, totes dues vam començar a plorar agafades de la mà i ja no ens n’hem deixat anar mai més. A partir d’aleshores va esdevenir, primer la meva més gran amiga, i després la meva sogra, per bé que per a mi la Victòria és amiga, germana, còmplice i sempre dic que més que una mare. Vaig conviure-hi els seus darrers onze anys. Uns anys no gens fàcils, en què la tristor per la pèrdua de seu fill Juan Enrique ens uní encara més profundament, si es podia. Foren anys difícils, en què ens vam ajudar mútuament. M’imagino el que degué ésser afrontar aquesta última etapa vital amb aquesta pèrdua, afegida al pas de l’edat, que tampoc no li permetia l’activitat a què estava avesada i a sortir de casa per cantar. Cantar era la seva medicina, a casa sempre repassava recitals, provava partitures noves, assajava aquell disc que es va quedar a mig enregistrar i només va deixar de cantar en un període en què el dolor no li ho permetia. En aquella època, la Victòria no volia saber res de Victòria dels Àngels. Sentia que l’artista l’havia separat massa vegades dels seus fills i no li ho perdonava. Aquesta professió que adorava no li va deixar veure la realitat del seu entorn, del qual no es qüestionà la deslleialtat de persones en què confiava i que van fer més difícil l’equilibri a la seva llar. Es penedia que tota la valentia com a artista, no la va tenir a l’hora d’agafar les regnes de casa seva, i això li recava molt. La Victòria ho deia tot amb una mirada, amb aquells ulls grossos i tan negres, amb una sensibilitat fora del normal, suposo que accentuada per la seva intel·ligència. Era tremendament lluitadora contra les injustícies, no suportava que ningú actués amb superioritat i tractava per un igual reis i el seu porter, amb qui tenia una gran amistat i amb el qual sempre compartia llibres i comentaris sobre filosofia, música, pintura... Una cosa que admirava era la inquietud d’aprendre que sempre va mantenir fins a la fi; amb vuitanta anys vam compartir professor d’alemany, perquè no volia morir-se sense parlar-lo bé, malgrat que el cantava estupendament. En aquells anys vam organitzar una vida nova. Un trasllat a Sant Cugat del Vallès, on va tenir un pis molt més modest que no la gran mansió de Pedralbes, però on va ser feliç perquè era una llar més d’acord amb ella mateixa, on podia cuidar les seves roses, menjar al petit jardí cada dia i, sobretot, tenir els seus dos pianos. Aquest era l’únic requisit per poder canviar de casa, que tingués espai per als seus dos pianos. De fet, la gran mansió de Pedralbes ja feia un temps que estava acabada a la darreria dels anys seixanta, però no va voler traslladar-s’hi fins que no hi arribà el seu piano. Un Steinway que Gerald Moore va triar per a ella i que era dels pocs objectes que valorava. Les nits que començava el fred de l’hivern, el tapava amb flassades perquè no l’afectessin els canvis de temperatura. En aquesta llar que va crear i amb aquesta família no biològica que vam formar, ella va tornar a voler que la música hi fos cada dia a la seva vida. Parlava de fer una càtedra, d’impartir masterclasses, d’ajudar els joves. Sempre deia que n’aprenia tant com ells i que s’encomanava de les seves ganes de menjar-se el món. Aleshores més o menys es va anar gestant el guió per crear la Fundació que du el seu nom. Malgrat que la vida no sempre havia estat generosa amb ella, era una dona tremendament divertida; recordo tardes de riure i riure fins a no poder més per foteses, però era capaç de començar i t’encomanava. També era una gran mestressa de SEMPRE DEIA QUE APRENIA DELS JOVES I QUE S’ENCOMANAVA DE LES SEVES GANES DE MENJAR-SE EL MÓN DOSSIER • 53 + VICTÒRIA DELS ÀNGELS O VICTORIA DE LOS ÁNGELES? text Jaume Comellas Quan els primers dies del mes de novembre del 1923 dos germans, ella Victoria i ell Ángel –a més, padrí de la nadona–, es disputaven l’honor d’imposar el seu propi nom de pila a una nena nascuda curiosament el dia de Tots Sants, poc podien esperar que la solució il·luminaria un referent propi de la transcendència de la de la gran artista i persona, gràcies a la mediació lúcida del pare, que va agermanar els dos noms. La història ha deixat una zona de lleu fregadís. ¿Victòria dels Àngels o Victoria de los Ángeles? Entre la insistència del pare que ella no era ni andalusa com ell, ni castellana com la seva mare, sinó catalana (Victòria dels Àngels), i la projecció dels anys principals de seva carrera (Victoria de los Ángeles), ¿qui podria pronunciar la darrera paraula? 1 2 3 54 • REVISTA MUSICAL CATALANA casa, li encantava cuinar i fer ganxet, sempre a mitja tarda escoltant música o mirant esports per la tele... que també li plaïen. Admirava els esportistes i sobretot els ballarins. La dansa era una de les seves passions i recordava la gran emoció que li va suposar conèixer Nureyev i compartirhi escenari i amb la seva amiga Alicia Alonso. Fer ganxet, escoltar música, prendre el te juntes cada tarda, gaudir de petits capricis com ara un marron glasé i llegir poesia omplia els seus dies, això i tenir al voltant el seu fill Àlex, el seu Lucero. L’Àlex era un noi amb síndrome de Down i des que va néixer va esdevenir el seu company més fidel. Aquesta dona lluitadora, pionera, mare, artista que tot allò que “tocava” amb la veu esdevenia referencial, va superar la més gran tristor de la seva vida gràcies a la música, a la seva gran generositat i a les ganes de compartir tot el que havia après. Els seus darrers anys es va prendre el naixement de la seva fillola Victoria com un missatge de vida i va recuperar la il·lusió de cantar i sobretot d’ensenyar; la vida continuava i era molt millor amb la música. Sempre volia estar acompanyada de joves, per aprendre també d’ells, per nodrir-se de les seves il·lusions i poder ensenyar-los amb la seva experiència. Li hauria encantat crear una càtedra: rebia estudiants a casa per donar-los consells, va impartir masterclasses fins que un dia 15 de gener de 2005 ens recordà que ella sempre va ser Mimì i va començar a cantar per a nosaltres d’una altra manera. Però continua cantant, cada dia a milers de llars, continua sent un exemple i la Fundació continua treballant perquè es pugui crear a la Universitat que la veure néixer aquella càtedra que tant desitjava, per poder continuar ajudant els joves amb les seves il·lusions, com a ella li hauria agradat, i per continuar dient al món que una noia d’origen humil, amb el cor al seu esguard i plena de veritat i amor envers la música va ser gran, tan gran, que avui per avui no solament va ser-ho sinó que ho és. Recordo que un dia li vaig prometre que celebraríem els seus cent anys i m’enorgulleix poder comptar amb tanta gent que la continua estimant i admirant. Només això, com deia la seva gran amiga Alícia de Larrocha, que també celebra el seu centenari enguany, és sense cap mena de dubte la “Victòria de la Victòria”. Des de la Fundació Victoria de los Ángeles celebrarem aquest centenari tal com ella hauria volgut; ens mantenim agafats de la seva mà com quan vam escoltar juntes l’Adagietto de Mahler, des del cor i deixant-hi l’ànima per assolir que estigui a la seva altura, tot i que no sempre ho puguem aconseguir. Ens va ensenyar molt bé el més important de la vida: “L’únic que importa és estimar i ser estimat, no creure’t mai els aplaudiments, els afalacs... La perfecció no existeix i és molt més divertit així!”. “LA PERFECCIÓ NO EXISTEIX I ÉS MOLT MÉS DIVERTIT AIXÍ!” 4 + ACTES PRINCIPALS DEL DOBLE CENTENARI 5 ANY ALÍCIA DE LARROCHA 22 de maig, Auditori Axa. Redescobrint l’Alícia. Albert Galceran conduirà un acte amb participació de convidats i visionat d’entrevistes i concerts. 25 de setembre, Palau de la Música. Concert de record i homenatge amb els pianistes Alba Ventura, Marta Zabaleta, Joaquín Achúcarro i Maria João Pires. 26 de novembre, L’Auditori. Marató de piano. Sessió a càrrec d’una selecció dels millors pianistes del país, molts dels quals van ser deixebles d’Alícia. ANY VICTÒRIA DELS ÀNGELS 1 de novembre, Paranimf de la Universitat de Barcelona. Acte de record i concert a l’edifici on va néixer i viure Victòria. 7 de novembre, Gran Teatre del Liceu. Gala lírica que repassarà els principals rols de Victòria. Direcció escènica de Vincent Huguet. Marc Busquets, comissari. 16 de gener de 2024, Palau de la Música. Concert de cançó catalana amb diversos cantants i l’Orquestra Simfònica Victoria de los Ángeles, dirigida per Pedro Pardo. 1 Victòria dels Àngels amb el trofeu de guanyadora del Concurs Tres Cosacos de Ràdio Barcelona (1940) 2 Juan Enrique, el fill gran de Victòria, observa la seva mare a l’estudi d’enregistrament. 3 Victòria, Joan Morera, Helena Mora i Victoria, la seva fillola, el dia del bateig de la nena. 4 Victòria dels Àngels rebuda a l’aeroport de Buenos Aires. 5 Victòria dels Àngels com a Marguerite (Faust) al Met durant la temporada 1953-54; va arribar a cantar-hi el paper en vint-i-vuit funcions durant la seva carrera. DOSSIER • 55 LA CORNUCÒPIA RETIR LA NECESSITAT D’ALLUNYAR-SE DEL CAOS DEL MÓN I DE REFUGIAR-SE EN UN MATEIX, COMPARTIDA PER HUGO WOLF I EL POETA EDUARD MÖRIKE, ÉS EL TEMA DE “VERBORGENHEIT”, UN DELS LIEDER MÉS ESTIMATS DEL COMPOSITOR. text Sílvia Pujalte Piñán in! o lass mich se t, el W o , ss a L it Liebesgaben, Locket nicht m n rz alleine habe Lasst dies He ine Pein! Seine Wonne, se t, weiss ich nich e, ur a tr h ic s Wa tes Wehe; Es ist unbekann e ch Tränen seh Immerdar dur liebes Licht. Ich der Sonne , kaum bewusst Oft bin ich mir Freude zücket Und die helle , mich drücket so e, er w h c S Durch die meiner Brust. Wonniglich in in! o lass mich se Lass, o Welt, it Liebesgaben, Locket nicht m n rz alleine habe He s ie d t ss a L ine Pein! Seine Wonne, se 56 • REVISTA MUSICAL CATALANA Deixa’m, món, deixa’m estar! No em temptis amb ofrenes amoroses, deixeu que aquest cor tingui tot sol el seu goig i la seva pena! De què em dolc, no ho sé pas, és un dolor desconegut; veig sempre entre llàgrimes l’estimada llum del sol. Sovint en soc a penes conscient, i la clara alegria batega, a través de les dificultats que m’oprimeixen, al meu pit, joiosament. Deixa’m, món, deixa’m estar! No em temptis amb ofrenes amoroses, deixeu que aquest cor tingui tot sol el seu goig i la seva pena! Retrat d’Hugo Wolf. LA CORNUCÒPIA • 57 DIVÍ MÖRIKE Quan Eduard Mörike (1804-1875) tenia catorze anys, els seus professors el van descriure com un noi afable i bondadós, però apàtic i poc dotat per a la vida pràctica, mancat d’ambició, de temperament somiós i contemplatiu. Per algun motiu, la seva família va pensar que la carrera eclesiàstica seria bona per a ell, i va exercir durant dècades com a pastor, fins que una salut delicada (real o imaginària) el va alliberar de les seves obligacions; tant ell com els seus feligresos i superiors se’n van sentir alleujats. Els seus amics parlaven de la seva introspecció, però també del seu fi sentit de l’humor, el talent per la pintura, la seva imaginació fèrtil i el do per explicar rondalles. Tots aquests trets, juntament amb una vida matrimonial infeliç o dolorosos episodis de la seva joventut, com una desgraciada història d’amor o el suïcidi d’un germà, van quedar reflectits en el volum Gedichte (Poesies, 1838), la seva obra més important, que s’aniria reeditant i ampliant al llarg dels anys; amb els temps, seria considerat un dels poetes més rellevants de la seva època. Eduard Mörike va ser, sens dubte, el poeta preferit d’Hugo Wolf. Durant la primavera del 1888 s’hi referirà com a “diví Mörike”, i aquell exemplar de Gedichte en el qual havia marcat els poemes que musicaria el va acompanyar tota la vida. E l maig del 1887 va morir el pare d’Hugo Wolf. Havia estat el seu primer professor de música, li havia ensenyat a tocar el piano i el violí, i sempre havia confiat en el seu talent i que es faria un nom com a compositor. Ara, Wolf sentia que li havia fallat. Tenia vint-i-set anys i encara maldava per establir-se; el seu caràcter rebel dificultava que conservés les feines, i subsistia fent classes (aterria i fascinava els alumnes a parts iguals), fent crítica musical (es va guanyar el sobrenom de wilder Wolf Coberta de la primera edició dels Mörike-Lieder. 58 • REVISTA MUSICAL CATALANA –Llop Ferotge–, un joc de paraules amb el seu cognom) i gràcies a l’hospitalitat dels seus amics. Componia, sí, però encara no havia trobat la seva veu. I el que més mal li feia: encara no havia aconseguit que li publiquessin cap obra, tan orgullós i feliç que n’hauria estat el pare! Durant uns mesos de dol profund va ser incapaç de compondre. Els seus amics, econòmicament i social ben situats, el van ajudar a sortir-se’n: van finançar les dues primeres publicacions (dos reculls de cançons dedicats a la mare i a la memòria del pare) i li van proporcionar el que més necessitava per compondre: tranquil·litat. I així, el gener del 1888 es va traslladar a Perchtoldsdorf, a prop de Viena, a una bonica residència d’estiu que no es faria servir fins que no arribés el bon temps. És aquí, en aquest retir, que Wolf tornarà a la poesia d’Eduard Mörike després que anys enrere hagués escrit quatre lieder amb poemes seus. I, aquesta vegada, immers en la soledat que tant necessita, troba la seva veu. El 16 ELS MÖRIKE-LIEDER de febrer compon el primer lied; el 18 de MARCARAN L’INICI maig, abans de deiD’UNA DE LES OBRES xar la casa de PerchLIEDERÍSTIQUES MÉS toldsdorf a disposició dels amos, n’haurà CORPRENEDORES escrit quaranta-tres. Durant una setmana d’octubre en compondrà nou, i el 26 de novembre, novament a Perchtoldsdorf, escriurà el cinquanta-tresè lied d’un recull que publicarà amb el nom Gedichte von Eduard Mörike i que marcarà l’inici de la seva època de maduresa i d’una de les obres liederístiques més corprenedores. Els Mörike-Lieder, així els anomenem habitualment, formen una col·lecció imaginativa i variada, poblada per animals de faula, éssers d’altres mons, crítics (musicals) i altres éssers de carn i ossos, amb cançons tendres, amoroses, contemplatives, iròniques o francament divertides. Entre els lieder de caràcter contemplatiu trobem “Verborgenheit” (Retir). Wolf el va escriure el 13 de març, el dia que feia vint-i-vuit anys, la mateixa edat que tenia Mörike quan va escriure el poema. Més enllà de la coincidència, el tema del poema uneix compositor i poeta: la solitud volguda. La primera estrofa del poema és una invocació, la veu poètica demana al món que el deixi estar, només vol viure tota sola les seves penes i les seves alegries. La segona comença parlant-nos de les penes, imprecises, però de seguida ens dirà el que el reconforta: la llum del sol. Un sol que, pensem-hi, no es prodiga tant al centre d’Europa com ho fa a terres mediterrànies. La tercera estrofa se centra en aquesta joia, de vegades difícil de percebre enmig de la pena. Finalment, la quarta estrofa repeteix la petició de la primera. El lied comença amb una primera estrofa serena, una crida calmada a la introspecció; a l’últim vers, quan el poeta contraposa goig i pena, el compositor s’inclina per la primera: la primera síl·laba de wonne serà la més aguda i la més llarga que haurem sentit fins aquí. La segona “VERBORGENHEIT” estrofa comença agitada, neguitosa com ATRAPA L’OIENT els dos primers verSOBRETOT PERQUÈ sos, però es calmarà a LA SEVA MÚSICA ES mesura que s’acosti la llum del sol; el piano, FON AMB UN POEMA amb les seves notes HUMÀ I PROPER agudes, destacarà la seva presència benèfica. La tercera estrofa, que torna a ser agitada, ens conduirà fins al clímax de la cançó, que recaurà novament sobre la joia, sobre la primera síl·laba de wonniglich. Finalment, la quarta estrofa repeteix la música de la primera i el lied es tanca amb la mateixa serenitat que havia començat. “Verborgenheit” és el número 12 dels Mörike-Lieder. Va ser una de les cançons més conegudes del compositor en vida seva, estimada tant pels intèrprets com pel públic. Al començament, a Wolf el va complaure l’èxit; amb el temps, però, gairebé va avorrir el lied (i d’altres igualment famosos). Es queixava que el cantessin tan sovint, com si no n’hagués compost cap altre; deu anys després de compondre’l, en un moment de rauxa, va arribar a dir que faria trinxar els exemplars impresos. En el fons, ell, que sempre havia estat lloat i criticat com un intel·lectual de la cançó (i s’enorgullia de la crítica), es temia que els lieder que més èxit havien tingut no fossin prou bons, que fossin, en paraules seves, trivials. Però Hugo Wolf no hauria estat trivial ni que ho hagués volgut, i “Verborgenheit” (com tants altres dels Mörike-Lieder) atrapa l’oient sobretot perquè la seva música, més enllà de ser més o menys atractiva, es fon amb un poema tan humà i proper que és difícil que no ens els fem nostre. Retrat d’Eduard Mörike als 47 anys. Bonaventura Weiß (1851) LES ERUPCIONS DEL 1888 Hugo Wolf parlava d’explosions o erupcions (Ausbrüche) quan es referia a l’impuls de compondre, una necessitat gairebé física que el dominava. Quan reconeixia els símptomes que anticipaven l’erupció, havia d’estar alerta i deixar-se endur sense posar-hi entrebancs, perquè si s’hi oposava, o mirava d’ajornar-ho, queia en un període de bloqueig creatiu. El 1888, a més dels cinquanta-tres Mörike-Lieder, va compondre, al setembre, dotze EichendorffLieder, que completaven els vuit que havia escrit en anys anteriors, i entre octubre i febrer del 1889, cinquanta dels Goethe-Lieder; el cinquanta-unè el compondria uns mesos més tard. De fet, el 1889 i fins a final del 1890 va continuar component sense aturador. Els reculls es publicaven immediatament, els concerts amb lieder seus sovintejaven, la situació econòmica va millorar, i aquella bona època va ser, segurament, la millor de la seva vida. LA CORNUCÒPIA • 59 DELS LA CASA CANTS Anna Fàbrega ACTUALITAT DE LA FUNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA MÚSICA L’ORFEÓ CATALÀ I EL GREC GERMANOR ESCÈNICA BERNAT VIVANCOS COMPOSITOR NAXO FARRERAS ESCULTOR DONEN FORMA A LA MÚSICA LA CASA DELS CANTS • 61 L’ORFEÓ CATALÀ I EL GREC FUNCIÓ EN TRES ACTES 62 • REVISTA MUSICAL CATALANA CIRC, ESPECTACLES LUMÍNICS, ÒPERA AMB MISSATGE SOCIAL I GRANS COL·LABORACIONS; ELS CORS DE L’ORFEÓ CATALÀ TANCARAN TEMPORADA EXPLORANT NOUS FORMATS I PROJECTANT-SE INTERNACIONALMENT A TRAVÉS DE LA PROGRAMACIÓ DEL GREC FESTIVAL DE BARCELONA. Els cors de l’Orfeó Català a la representació d’El monstre al laberint al Grec l’any 2018. text Martí Marimon Aguadé E l juliol del 2018 cantaires de tots els cors de l’Orfeó Català exclamaven amb ràbia el seu enèsim “Tanca’l dins del laberint!” damunt l’escenari del Teatre Grec. Era la primera vegada que participaven al Grec Festival de Barcelona i, per a molts d’ells, i gràcies a la reeixida òpera col·laborativa de Jonathan Dove, també era la seva primera incursió en un món de dansa i coreografia, de llums de colors i vestuaris de fantasia, ben allunyat del format de concert coral al qual estaven acostumats. Dels nervis i la incertesa pròpia de sortir de la zona de confort es passà finalment als aplaudiments i a l’auguri d’una col·laboració extensa i consolidada amb el gran esdeveniment teatral de l’estiu barceloní. La pandèmia va aturar algunes de les idees d’aquella germanor escènica, però finalment aquest 2023 serà l’any de retorn de les formacions del Palau a la programació del Grec. Podríem qualificar-ho d’una gran aventura èpica en tres actes que suposa no només un nou repte escènic per als cors (que, val a dir-ho, els darrers anys han guanyat experiència en la matèria), sinó també un impuls cabdal per a la seva projecció internacional. EL COR DE NOIES INAUGURARÀ EL GREC I REPRESENTARÀ THE PULSE PER EUROPA I EL CANADÀ Anna Fàbrega ACTE PRIMER: CIRC I ACRÒBATES, DEL GREC AL MÓN Un dels plats forts de la programació del festival serà la mateixa inauguració. El Cor de Noies de l’Orfeó Català s’embarcarà en un dels desafiaments més complexos i atípics de la seva trajectòria amb la participació a The pulse. Aquest espectacle, creat per la companyia Gravity & Other Myths, entrellaça trenta acròbates amb els membres del Cor per tal de crear un sol organisme de múscul i so que enlluerna el públic amb la seva plasticitat. Les noies del Palau s’enfrontaran a la complexitat rítmica de la partitura d’Ekrem Eli Phoenix amb l’objectiu de ser el veritable pols musical que articula i desencadena les estructures humanes creades pel director Darcy Grant, que ja hem pogut veure en certàmens tan destacats com LA CASA DELS CANTS • 63 Marina Mascarell signa la coreografia de l’espectacle Rèquiem de les llums, a partir de la música de Gabriel Fauré. de dramatisme d’aquesta missa plena d’esperança. Per a aquesta producció de la coreògrafa establerta als Països Baixos i associada al Mercat de les Flors, Marina Mascarell, es crearan elements lumínics específicament pensats per a l’espai i la música, i que seran un element fonamental del concert. Mentrestant, l’Orfeó Català convidarà el públic a endinsar-se a la sala barrejant-se entre els assistents mentre interpreta el Requiem, tot trencant la protocol·lària i estàtica barrera entre intèrpret i assistents, entre escenari i pati de butaques. En aquest sentit, l’Orfeó ja ha bregat amb formats escènics i tipus de peces similars a la recent i exitosa versió coreografiada de la missa de difunts de Mozart. Serà també el seu retrobament amb la batuta de l’anterior titular, Simon Halsey, i comptarà amb Juan de la Rubia a l’orgue i els solistes Ferran Albrich i Maria Pujades. Tessa Veldhorst ACTE TERCER: AMOR I LLIBERTAT el Festival Internacional d’Edimburg, i que mostren el cos al llindar misteriós d’allò que no sembla possible. Es tracta d’una producció que guanyà tres dels principals premis en els International Circus Awards del 2021, que fou definida per la crítica com “un tribut a la connexió humana i com ens ajudem a créixer” («The Scotsman») i que, aquest 2023, no acaba el seu camí al Grec: el Cor de Noies acompanyarà la companyia australiana en la seva gira de The pulse per Irlanda (Galway), Àustria (Graz) i el Canadà (Mont-real). ACTE SEGON: FAURÉ I LA LLUM DEL MODERNISME El Requiem de Gabriel Fauré és una de les obres més estimades per l’Orfeó Català, que l’ha interpretada en incomptables ocasions dins i fora de les nostres fronteres, si bé sempre en el format tradicional de concert. Aquest nou projecte, cuinat llargament i posposat de manera reiterada durant la pandèmia, rau precisament en la voluntat d’oferir un tribut íntim i sensorial a la connexió profunda que desperten les harmonies del compositor francès en un cor que és fill del Modernisme artístic. En aquest sentit, els soterranis del Recinte Modernista de Sant Pau de Barcelona seran finalment l’escenari escollit per a la interpretació d’aquest “rèquiem de les llums”, que suposarà literalment poder entrar dins de la música de Fauré en tant que aquesta esdevindrà llum i espai tot dialogant amb les sinuoses formes arquitectòniques de Lluís Domènech i Montaner. Recordem, a més, que també es tracta de l’arquitecte del Palau i que enguany se’n commemora el centenari de la mort; un cercle perfecte de sentit, doncs, com la mística neta i mancada Una escena de Prisoner of the State, en la producció d’Elkhanah Pulitzer per a la New York Philharmonic. 64 • REVISTA MUSICAL CATALANA Aquesta gran aventura escènica culminarà el 22 i 23 de juliol al mateix Teatre Grec. En aquesta ocasió seran les seccions masculines del Cor de Cambra i del Cor Jove, amb participants individuals de l’Orfeó Català, les que es capbussaran en un torrent d’emocions descarnades i compromís social, tot protagonitzant l’estrena nacional de Prisoner of the state, del compositor nordamericà David Lang. Aquesta obra del 2019, coencàrrec de EL PÚBLIC PODRÀ ENTRAR DINS DE LA MÚSICA DE FAURÉ, FETA LLUM I ESPAI Darcy Grant L’espectacle The pulse, un ambiciós i complex projecte que comptarà amb la participació del Cor de Noies de l’Orfeó Català. L’Auditori amb l’Orquestra Filharmònica de Nova York, el Barbican Center i la Malmö Opera, entre d’altres, presenta una relectura i apropiació activa del Fidelio beethovenià, concebuda com una òpera per a sala de concerts en la qual l’orquestra mateixa esdevé un element escènic. Lang transforma el llibret original en una declaració contemporània contra la repressió, en un clam d’amor i llibertat, trufat de referències a autors com Bentham o Rousseau, que subratlla els aspectes més dramàtics de la situació universal i ahistòrica de totes les persones reprimides a causa de les seves idees polítiques. La profunditat emocional d’aquest missatge serà ressaltada també per l’acció d’Elkhanah Pulitzer, que hi aportarà elements escènics d’un simbolisme esfereïdor, com ara el fet que els membres del cor apareguin vestits amb uniformes reals de presos del sistema penitenciari nord-americà. Els homes dels cors del Palau estaran acompanyats per l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC), sota la batuta de Ludovic Morlot. Mark Allen DAVID LANG TRANSFORMA FIDELIO EN UNA DECLARACIÓ CONTEMPORÀNIA CONTRA LA REPRESSIÓ POLÍTICA LA CASA DELS CANTS • 65 ELS NOSTRES CORS R afael López-Monné / Departament de Cultura, Generalitat de Catalunya FAURÉ, PROTAGONISTA Ricardo Ríos DEL CONCERT PARTICIPATIU DE L’ORFEÓ Sant Pere de Rodes L’ORFEÓ CATALÀ, Pablo Larraz DES D’AQUELL PRIMER ASSAIG obert del 2016, l’Orfeó Català ha anat consolidant la voluntat de compartir escenari amb cantaires de tot el país a través del seu Concert Participatiu anual, que enguany arriba a la cinquena edició. Després d’Orff, Verdi, Mozart i Vivaldi, ara serà el Requiem de Gabriel Fauré l’obra que, el 18 de juny, assajarà i dirigirà Pablo Larraz amb l’Orfeó Català i un cor de fins a cinc-cents participants. PART DE L’ANY DOMÈNECH I MONTANER LA FAMÍLIA CORAL DE L’ORFEÓ COMMEMORA EL CENTENARI DE LA MORT DE L’ARQUITECTE DE LA CASA DELS CANTS AMB DOS CONCERTS, L’UN AL PALAU I L’ALTRE AL MONESTIR DE SANT PERE DE RODES. 66 • REVISTA MUSICAL CATALANA Gabriel Fauré Eugène Pirou maons i el ferro forjat de l’edifici s’anaven LA HISTÒRIA DE L’ORFEÓ CATALÀ és alçant: l’exuberant i poc interpretat Cant de les indissociable de l’arquitecte Lluís Domènech estrelles d’Enric Granados. Ho faran dirigits i Montaner, que va donar al cor molt més que per Xavier Puig i acompanyats de l’organista un simple espai per a la seva activitat; “la Juan de la Rubia, en un concert en el qual Casa dels Cants” és alhora un regal artístic també s’estrenarà una peça de l’exdirector atemporal i universal per a tots aquells de l’Orfeó, Josep Vila i Casañas. que estimen la música i per a la L’Orfeó Català, per la seva humanitat sencera (com així 21 DE MAIG banda, portarà els seus cants ha reconegut la UNESCO). És CANT DE fora del Palau el 17 de juny, evident, doncs, que l’Orfeó havia LES ESTRELLES tot resseguint els passos de de tenir una presència destacada DE GRANADOS AL PALAU l’arquitecte fins a la gènesi en la celebració del centenari de de la revolució estètica del la mort del creador d’aquesta i nostre país en la qual fou decisiu: d’altres joies del Modernisme català. Domènech i Montaner, pioner també La participació de la família coral de l’excursionisme, visità les esglésies del en el marc de l’Any Domènech i Montaner, Pirineu per estudiar a fons el romànic català. naturalment, començarà a l’escenari del La formació coral emularà aquests viatges Palau. El 21 de maig el Cor de Cambra i el fent ressonar el Requiem de Gabriel Fauré Cor de Noies interpretaran com a homenatge en un escenari tan incomparable com el a l’arquitecte una peça ja recuperada els monestir de Sant Pere de Rodes. darrers anys i coetània del temps en què els text Martí Marimon Aguadé Ignacio Sánchez BASILIO ASTÚLEZ AL CAPDAVANT DE L’ESCOLA CORAL LA CURA I REESTRUCTURACIÓ de l’Escola Coral com a gran projecte pedagògic és un dels pals de paller del futur Orfeó liderat per l’equip de Pablo Larraz. En aquest context, és central el treball directe de totes les formacions de la casa amb directors de prestigi, activament involucrats en una mena de residència artística, és a dir, no en assajos esporàdics. Si recentment el Cor Jove va poder gaudir del mestratge de Lluís Vilamajó, ara serà el basc Basilio Astúlez qui es farà càrrec del Concert de Final de Curs de l’Escola Coral, el 4 de juny. Astúlez, especialista internacionalment reconegut pel seu Basílio Astúlez treball amb formacions infantils i de noies, treballarà durant dos intervals de dues setmanes un repertori preparat 4 DE JUNY prèviament amb els directors CORS DE L’ESCOLA CORAL titulars que augura un pas DE L’ORFEÓ endavant en el treball dels CATALÀ nostres cors: dinamisme, peces AL PALAU de memòria, elements escènics i coreogràfics, etc. UNA PROGRAMACIÓ AMB PRESÈNCIA FEMENINA LA NORD-AMERICANA Caroline Shaw, compositora resident d’enguany, és una presència habitual en la programació del Palau. Després del Cor de Cambra, ara toca a l’Orfeó Català el torn d’interpretar la seva música. Ho farà amb Music in common time, el 27 de maig, amb l’Orquestra Simfònica del Vallès (OSV), dirigits per Marzena Diakun, tot compartint programa amb la Novena Simfonia de Beethoven. Quim Roser CONCERT DE FINAL DE CURS: Caroline Shaw CANÇONER MOLT POPULAR EL COR DE CAMBRA AMB MARIA GUINAND El proper 10 de juny culminarà LA FORMACIÓ PROFESSIONAL un nou període de treball del Cor del Palau està desenvolupant les 10 DE JUNY de Cambra, que sortirà a escena darreres temporades un important MÚSIQUES liderat per Maria Guinand. Ho programa d’internacionalització que SUD-AMERICANES farà en un concert de programa li ha permès treballar en profunditat AL PALAU atípic per a la formació, però de al costat de grans batutes convidades gran atractiu i, en definitiva, amb (com Christoph Siebert), en un allò que és l’especialitat de la règim de col·laboració continuada directora veneçolana: el gran repertori coral i intensiva que supera l’escàs i precipitat llatinoamericà dels segles XX i XXI, amb obres contacte de darrera hora dels calendaris de Piazzolla i Alberto Grau, entre d’altres. habituals. DES DEL NOVEMBRE del 2022 la relectura del Cançoner Popular de Catalunya que fa el Cor de Cambra, en la commemoració del centenari del projecte, continua el camí d’èxit tot convertintse en la producció que més vegades (fins a quinze) repeteix la formació arreu del territori. Els nous arranjaments d’autors consagrats i els encàrrecs a noves figures de la composició ja han ressonat a Barcelona, Cardedeu, Manresa, Vic, Lleida, Agramunt, Vilanova i la Geltrú i Andorra; ara ho faran en concerts d’estiu a Campllong, Rialp, Sant Magí de la Brufaganya i Rubí, ja a l’octubre. LA CASA DELS CANTS • 67 LES FORMES DEL SO BERNAT VIVANCOS I NAXO FARRERAS EL 5 DE JULIOL, DINS DEL CICLE CONCERTS EXTRAORDINARIS DEL PALAU, LA FORMACIÓ RESIDENT COSMOS QUARTET INTERPRETARÀ L’ESTRENA ABSOLUTA D’UNA CREACIÓ INTERDISCIPLINÀRIA A QUATRE MANS INÈDITA AL PALAU, A CÀRREC DEL COMPOSITOR BERNAT VIVANCOS I L’ESCULTOR NAXO FARRERAS. text Martí Marimon Aguadé 1 Josep Maria Balaguer MARTÍ MARIMON: Com s’ha gestat aquest projecte? 2 BERNAT VIVANCOS: El Naxo coneixia la meva música i va contactar amb mi. Ens va semblar que podíem aprofitar la seva recent exposició a la Sala Lluís Millet del Palau com a punt de partida d’un projecte conjunt. Jo, per la meva banda, vaig pensar que un quartet de corda podria ser una formació idònia, i més tenint en compte que el Cosmos Quartet actualment és resident artístic del Palau. NAXO FARRERAS: Sí, tinc una relació propera amb el Palau des que em van encarregar esculpir l’Arbre de la cantonada de l’edifici nou i, l’octubre passat, vaig fer aquesta exposició. Pensava que, per complementar-la, estaria bé fer un experiment en què les meves escultures dialoguessin amb una composició nova, inspirada per obres que poguessin estar a l’escenari mateix del Palau. Vaig proposar el Bernat perquè penso que el seu llenguatge és molt adient al tipus d’escultures que faig. Palau de la Música Catalana MM: Per tant, ¿hi ha una continuïtat entre l’exposició i el futur concert? NF: Per mi, és una veritable obra en tres actes! Tot va començar amb l’escenògraf Miquel Viciana en uns baixos del Barri Gòtic, on vam presentar una retrospectiva de tota la meva obra que es deia “Escoltar les escultures”. La llavors presidenta de l’Orfeó la va visitar i em va plantejar fer l’exposició a la Sala Lluís Millet. Allà hi havia escultures anomenades Tubs melòdics, Arpegis i Acords, que ja estaven relacionades amb la música de Bernat Vivancos. Penso que el concert que estem desenvolupant és 68 • REVISTA MUSICAL CATALANA un tercer acte natural que culminarà aquest procés de diàleg. BV: I ara, per mi, el repte és inspirar-me a través de l’escultura i traslladar-ho musicalment a una història nova, que sigui coherent amb tot aquest procés. Vull fer una obra que passi per diferents moments filosòfics, escultòrics i musicals. MM: Precisament, en l’obra d’ambdós hi ha una forta inquietud de caràcter metafísic. BV: Són dos mons i arts diferents, però compartim una visió de l’espiritualitat, del contacte amb la natura com a element primari… Crec que tenim coses en comú tant en termes filosòfics com en la utilització dels materials, siguin escultòrics o sonors. NF: Totalment. Quan vaig fer l’Arbre de la façana nova, estava estudiant càbala hebrea i vaig incorporar-hi elements que simbolitzen l’evolució de l’ésser humà, la comprensió de l’univers, i que m’han ajudat sempre en el meu camí personal. Em refereixo a un procés espiritual o, millor dit, de creixement interior. BV: Crec que hem d’inspirarnos l’un en l’altre, glossarnos, però sense trair el nostre llenguatge estètic propi. Des de fa temps penso en el respecte per la natura, fins i tot a escala física, en les lleis del so mateix. També m’inspira la modalitat i el cant tradicional, que és molt “de la terra”. De fet, més que inspiració és una contemplació al servei d’una espiritualitat. Crec que tenim la necessitat d’aquesta contemplació de la natura, com una mena d’agraïment. Antoni Bofill “COMPARTIM UNA VISIÓ DE L’ESPIRITUALITAT, DEL CONTACTE AMB LA NATURA COM A ELEMENT PRIMARI” L’exposició “Sentir les escultures” de Naxo Farreras es va poder veure a la Sala Lluís Millet del Palau durant la tardor del 2022. 3 MM: Quim Roser Bernat Vivancos 1 i Naxo Farreras 2 han col·laborat en la creació de l’obra que estrenarà el Cosmos Quartet 3 . ¿El treball conjunt ha variat el vostre procés creatiu? NF: Per força, però crec que s’hi potenciaran elements que sempre he incorporat ja a la meva escultura: les vibracions, les harmonies musicals, fins i tot el ball… Sempre ho he considerat molt proper a les meves formes. MM: ¿I per a tu, Bernat? ¿Veurem un llenguatge diferent respecte d’altres quartets que has escrit? BV: L’últim que vaig fer era un encàrrec de L’Auditori, una obra molt llarga per a doble quartet. És relativament recent i, és clar, hi veurem més semblances que no pas diferències. Sí, però, que hi ha la novetat d’aquest “escoltar l’altre” i el fet d’emmotllar-me a l’art escultòric. Penso que amb el Naxo ens aportem idees mútuament, coses que potser no se’ns havien acudit abans; és clar que hem d’arribar a acords i consensos, però és molt enriquidor quan escrius per a un tipus de formació tan perfecta com el quartet. Hi pots fer de tot: harmonia, contrapunt, textures del so… És molt estimulant per a un compositor, però també fa respecte! NATURA I SO: UNA RECERCA DE SENTIT El culte arquitectònic a les formes de la natura, com si en aquesta hi hagués un mestratge directament sagrat, és consubstancial al Modernisme. No és estrany que Naxo Farreras fos l’escollit per decorar la façana de l’ampliació del Palau, realitzada el 2003. El seu Arbre, esculpit en baix relleu sobre el maó, s’integra a l’edifici històric de Domènech i Montaner i incorpora representacions de les deu esferes (o sefirot) de l’Arbre de la Vida, aquells estats que ens acosten a la comprensió de Déu i al sentit de la Creació, com una mena de mapa cosmològic extret de la càbala jueva. La mostra que vam poder veure entre l’octubre i el desembre del 2022 a la Sala Lluís Millet aprofundia aquest diàleg: escultures sonores dins d’un espai pensat precisament perquè la música hi ressoni. Farreras reflexiona sobre la relació entre l’ésser humà i la intel·lecció de l’univers a través de les vibracions dels materials de les seves obres, com si els sons que emeten fossin la raó mateixa que els dona forma. Aquesta idea d’una mena d’“art sonor natural” és molt propera a la recerca compositiva de Vivancos. LA CASA DELS CANTS • 69 ACTUALITAT L’ORFEÓ CATALÀ, RECONEGUT COM A ENTITAT CENTENÀRIA El president de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana, Joaquim Uriach, va rebre el 8 de febrer passat al Saló de Cent de l’Ajuntament de Barcelona el diploma i la placa acreditatius de la distinció de l’Orfeó Català com a entitat centenària, aprovada pel Consell Plenari del Consistori a un total de 97 entitats que van acreditar la seva antiguitat i trajectòria a la ciutat de Barcelona. PALAU VINCLES TERCERA EDICIÓ DE CÀPSULES FORMATIVES Fins al 24 de maig s’ofereixen tres petits tastos d’oficis artístics i tècnics vinculats a estudis de grau mitjà de formació professional, per tal de reduir l’abandonament prematur dels estudis entre joves d’entorns amb dificultats. Professionals i empreses reconeguts als seus àmbits com Imesde, Gobelin o Mònica Rikić impartiran a una seixantena de joves la formació en escenotècnia, programació de videojocs i producció musical, tres oficis que es desenvolupen al Palau de la Música en la seva activitat ordinària. PALAU VINCLES FEST, L’11 DE JUNY L’últim concert del curs abans de vacances pren un caire festiu amb la participació d’uns 600 nenes i nens dels cors de Palau Vincles i 200 de cors adscrits i convidats de Barcelona, Manlleu, Banyoles i Andorra. S’hi estrenaran les tres obres premiades al Concurs de Composició Cançó de l’Estiu: L’art viu dins teu de Joan Miquel Pérez Mostazo, Més enllà del que es pot explicar d’Arnau Luengo amb lletra de Martina Riera i Som artistes, de Núria Juanet amb lletra de Clara Ripoll. QUARTA EDICIÓ DE L’ESPLAI ARTÍSTIC EL CEDOC CEDEIX CILINDRES DE CERA AL MUSEU DE LA MÚSICA Recentment el CEDOC ha deixat en préstec una part de la seva col·lecció de cilindres de cera pertanyents al projecte de l’Obra del Cançoner Popular de Catalunya, per a l’exposició del Museu de la Música “Escoltar amb les mans. Suports obsolets, missatges efímers” que es pot veure entre l’abril i el desembre. Precisament el fons de més de setanta cilindres de l’Obra del Cançoner que es conserva al Centre ha estat recentment instal·lat en noves capses de preservació. DIGITALITZA EL FONS FOTOGRÀFIC DE LA «REVISTA MUSICAL CATALANA» El segon quadrimestre d’enguany i fruit d’un tractament i digitalització previ, el catàleg en línia del CEDOC posa a l’abast el fons fotogràfic de la «Revista Musical Catalana», des dels inicis de la seva segona etapa el 1984 fins a la dècada del 2000. Així mateix, també s’ofereix l’accés al fons de l’historiador i compositor Lluís Camós i Cabruja ingressat el passat mes de gener. Ambdós fons han estat digitalitzats enguany. 70 • REVISTA MUSICAL CATALANA Del 26 de juny al 28 de juliol un equip de professionals qualificat impartirà tallers de cant coral, producció musical, hip-hop i rimes, teatre musical, percussió, dansa urbana i moviments, gastronomia i nutrició orientats a nenes, nens i adolescents de 6 als 14 anys. Cada setmana estarà protagonitzada per una disciplina artística. Les activitats es duran a terme al Palau de la Música però es faran sortides esporàdiques tant en entorns naturals com culturals i d’experimentació. Amb un total de 300 places, l’esplai està adherit a la campanya T’Estiu Molt de l’Ajuntament de Barcelona, que en becarà la meitat. PROPERA ASSEMBLEA DE SOCIS I CONSELL DE MECENATGE El proper 7 de juny, es reunirà el Consell de Mecenatge de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana. Exactament una setmana més tard, el dia 14, tindrà lloc una nova Assemblea General de Socis, que haurà d’aprovar la memòria, l’informe de gestió i els comptes de l’entitat. I GAUDEIX DE LA MILLOR INFORMACIÓ MUSICAL I DE DESCOMPTES EN CONCERTS 16€ PER UN ANY (PAPER) 8,99€ PER UN ANY (DIGITAL) Els subscriptors de la «Revista Musical Catalana» gaudeixen d’un 20 % de descompte en la compra de dues entrades per concert a les taquilles del Palau de la Música Catalana, i d’un 15 % de descompte als cicles de la Fundació Orfeó CatalàPalau de la Música de la temporada 2023-24: Palau Grans Veus, Bach, Piano, Cambra, Simfònics, Tardes, Òpera, Concert de Sant Esteve, La Casa dels Cants, Concerts Familiars, El Primer Palau, Estiu al Palau i ECHO Rising Stars. Més informació: www.revistamusical.cat/subscriu-te LA CASA DELS CANTS • 71 LIGETI György EL COMPOSITOR UN CREADOR INCONFORMISTA ENGUANY CELEBREM EL CENTENARI DEL COMPOSITOR HONGARÈS GYÖRGY LIGETI (1923-2006). EL GRAN PÚBLIC EL CONEIX PER L'ÚS QUE EN FEU STANLEY KUBRICK PER IL·LUSTRAR MUSICALMENT ESCENES ICÒNIQUES D'ALGUNS FILMS SEUS. text Sergi Moreno Lasalle • il·lustració Roger Pibernat E canvi radical en el seu llenguatge musical. Fins aleshores la seva música havia estat clarament deutora de Bartók, per bé que alguns intents de llenguatge personal més avantguardista havien vist la llum cap al 1955 (el primer quartet de corda Metamorfosi nocturna, el díptic coral Nit-Matí i sobretot la Musica ricercata per a piano). La fugaç experimentació electrònica li va fer qüestionar, i fou dels primers a fer-ho, la dictadura imposada del serialisme integral, ell que havia sobreviscut dos règims autoritaris. La seva proposta alternativa, d’una radical modernitat, consistí a crear obres a partir de clústers i textures mutants de manera quasi imperceptible, mitjançant micropolifonies a gran LIGETI VA SER CABDAL escala. Així, els inicis dels anys seixanta veVIVÈNCIES I ESTILS EN L’ESDEVENIR DE LA uen la llum obres poderoses, de gran força Nascut en una família hongaresa jueva MÚSICA DE LA SEGONA expressiva, com Atmosphères (1961), el de la Transsilvània romanesa, es formà Requiem esmentat (1965), el Concert per musicalment de ben jove a Koloszvár (o MEITAT DEL SEGLE XX a violoncel (1966), la cèlebre Lux aeterna Cluj-Napoca) i després a Budapest du(1966), per a cor de setze veus a cappella, i rant la Segona Guerra Mundial. S’escapà la seva obra bessona, Lontano (1967), per a gran orquestra. Elede l’horror nazi per haver-se allistat a un batalló romanès (els ments melòdics recognoscibles es van incorporant a poc a poc seus pares i germà moriren a Auschwitz i Mauthausen, respecal sistema micropolifònic, sempre amb un segell molt personal. tivament). Després de la guerra es seguí formant i treballà amb És el moment d'obres bellíssimes, com Clocks and clouds (1973) Veress i Kodály en la recerca del material popular hongarès. i San Francisco polyphony (1974). El règim soviètic, però, no li facilità el contacte amb la música Arriba aleshores l’hora del gran projecte operístic de Ligeti, d’Occident i amb el fracàs de la revolució del 1956 fugí, primer a Le Grand Macabre (la vam poder veure fa uns anys al Liceu en Viena i després a Berlín, on s’instal·là definitivament. El contacun fantàstic muntatge de La Fura dels Baus). La impossibilite amb l’avantguarda alemanya, especialment amb el serialisme tat de plasmar el text i la trama amb el sistema micropolifònic integral i els primers assaigs de música electrònica, provocà un l viatge interestel·lar del capità Dave Bowman al final de 2001: una odissea a l’espai, per exemple, no seria el mateix sense el “Kyrie” del Requiem de Ligeti, malgrat que l’ús no en fou autoritzat. Ligeti demandà Kubrick pel fet i reclamà una compensació d’un sol dòlar pel defecte de forma, que el cineasta pagà amb molt de gust, per bé que des d’aleshores fou un compositor reconegut internacionalment. A banda de l’anècdota cinèfila, el cert és que la trajectòria musical de Ligeti va ser cabdal en l’esdevenir de la música contemporània de la segona meitat del segle XX. 72 • REVISTA MUSICAL CATALANA DISCOGRAFIA L’obra de Ligeti no és gaire extensa i es pot trobar enregistrada íntegrament. El 1996 el segell Sony inicià la Ligeti Edition amb la intenció de compilar-ne la integral. Desacords entre el compositor i la versió resultant de l’obra orquestral va fer que el projecte es paralitzés després d’enregistrar- ne només les obres vocals, instrumentals i de cambra en set CD, a més d’una nova versió del Grand Macabre dirigit per Salonen. El testimoni fou reprès el 2001 pel segell Teldec, que completà el Ligeti Project amb els cinc CD de l’obra orquestral. Ambdues col·leccions provocà una crisi musical en Ligeti, similar a la que els mateixos anys patiren altres compositors coetanis, com Arvo Pärt i Krzysztof Penderecki. La composició difícil de l’òpera, d’un estil molt eclèctic, es prolongà durant quatre anys, que foren seguits pels anys de silenci compositiu, de replantejament lingüístic. La nova deriva estilística, eclèctica i personal, amb el retorn a models més tradicionals, la reconnexió a l’univers sonor popular hongarès amb la influència de la descoberta de les polirítmies africanes i caribenyes, es plasmaria les dècades següents en obres com el neoromàntic Trio amb trompa (1982), els tres volums d’Estudis per a piano (1985-1995) i els tres darrers Concerts: el de piano, esbossat una vintena de vegades durant els anys de silenci i fi- nalment acomplert el 1988, el de violí (1993) i el de trompa (1999). TRANSCENDÈNCIA La novetat de l’estil micropolifònic, assajat tímidament en les obres esmentades del període hongarès, guanyà ràpidament molts adeptes. La seva influència cristal·litzà en els corrents espectralistes de França dels anys setanta i arriba fins als nostres dies en compositors com Saariaho. Amb tot, la micropolifonia està associada de manera quasi exclusiva a Ligeti. El seu estil tardà, enriquit amb l’estudi de polirítmies i sons no occidentals, participa d’un corrent eclèctic que molts altres compositors han transitat però que Ligeti va saber guiar de manera brillant. són molt adequades per conèixer l’univers ligetià. Amb tot, memorables i recomanables són alguns enregistraments dels segells Wergo (Concerts i Lontano, Macabre, Requiem), EMI (obra coral a cappella) o Deutsche Grammophon (Concerts dirigits per Boulez). EL COMPOSITOR • 73 74 • REVISTA MUSICAL CATALANA Salzburger Festspiele/Andreas Kolarik 1 ESCENARIS DEL MÓN AL COR DEL COR D’EUROPA FESTIVAL DE SALZBURG EL SALZBURGER FESTSPIELE ÉS EL FESTIVAL DELS FESTIVALS DE MÚSICA. SORGIT EN EL PERÍODE D’ENTREGUERRES, VA SER EL PRIMER CREAT DESPRÉS DEL DE BAYREUTH I VA ESDEVENIR REFERÈNCIA INEVITABLE PER A TOTS ELS FESTIVALS MUSICALS QUE S’HAN FET I DESFET DES D’ALESHORES A EUROPA. text Antoni Colomer En una Europa i un Salzburg devastats, la necessitat de l’art com a via de fugida d’una realitat penosa i de cohesió europea va impulsar figures com eren Max Reinhadt, Hugo von Hofmannsthal o Richard Strauss a lluitar contra les adversitats per dur a terme el somni d’un espai de trobada i d’intercanvi artístic i musical. Així 2 doncs, en una ciutat encara traumatitzada i destruïda, el Festival s’inaugurà el 22 d’agost de 1920 amb la representació de l’obra teatral d’Hugo von Hofmannsthal Jederman, dirigida per Max Reinhardt. Tot i que Hofmannsthal i Strauss eren personalitats indiscutibles del món cultural i musical de l’època, el projecte hauria estat difícilment viable sense l’aportació de Reinhardt. Actor i director d’origen jueu, havia iniciat la seva carrera a l’actual Landestheater de Salzburg per esdevenir, posteriorment i TSG / Breitegger L a història del Festival de Salzburg és una història plena de contradiccions. La inauguració, l’any 1920, com una manifestació de llibertat artística cosmopolita i antibel· licista desenvolupada en una ciutat petita, profundament catòlica i conservadora, era només el preludi dels vaivens constants d’una trajectòria centenària. Una trajectòria amb un denominador comú: la presència sistemàtica dels millors músics dels temps moderns. La voluntat de crear un festival de música a Salzburg sorgí durant el segle XIX coincidint amb la revaloració internacional de l’obra del seu fill predilecte, W. A. Mozart. Prenent com a referent Bayreuth, l’objectiu primigeni no era altre que establir unes jornades musicals dedicades en exclusiva al catàleg musical mozartià. Cristal·litzaren així les primeres iniciatives que es dugueren a terme intermitentment a partir del 1856, centenari del naixement del compositor. Però l’impuls decisiu d’allò que havia de venir fou la creació del Mozarteum l’any 1914, moment en què ja es planteja la idea d’un certamen musical regular que l’esclat de la guerra posposà sine die. Tot i això, la llavor del Festival de Salzburg estava plantada. 75 3 4 4 Stefan Brion 2 ASF/Photo Ellinger 5 1 La Haus für Mozart és una de les tres seus principals del Festival. 2 La Hofstallgasse, amb el castell de Salzburg al fons, es converteix en el carrer principal de la ciutat durant el Festival. 3 Hugo von Hofmannstahl, 4 Max Reinhardt i 5 Richard Strauss són els tres fundadors del Salzburger Festspiele. 6 El Großes ranis, com Ariadne auf Naxos, dirigida pel mateix Strauss. Tot plegat va fer evident la necessitat d’un nou teatre, que es va construir el 1926 i que avui porta el nom de Haus für Mozart, i es començà a utilitzar l’espai de la Felsenreitschule per a determinats espectacles. Aquesta millora de les infraestructures, així com l’inici de noves turbulències polítiques a Alemanya afavoriren la presència de grans figures, com Arturo Toscanini, Clemens Krauss o Bruno Walter, que situaren el Festival de Salzburg en una posició de privilegi que no ha perdut mai. L’esclat de la Segona Guerra Mundial provocà la reducció progressiva del Festival fins a la suspensió l’any 1944, i LA PRESÈNCIA SISTEMÀTICA DELS MILLORS MÚSICS DELS TEMPS MODERNS CARACTERITZA EL FESTIVAL DE SALZBURG ASF/Photo Ellinger ASF/Photo Ellinger com a director, una de les figures cabdals del teatre europeu juntament amb Konstantin Stanislavski. Però, a diferència del rus, que centrava la seva teoria teatral en la figura de l’actor, Reinhardt fou el creador del Regie Theater, concepció que marcarà indefectiblement el caràcter del teatre alemany en general i del Festival de Salzburg en particular. Durant els primers anys el modest programa estava centrat en Mozart, però a poc a poc s’hi introduïren títols contempo- posteriorment es convertí en peça d’escacs del complex tauler polític de postguerra. Usat primer com a element de propaganda del Reich, els americans van fer-ho també al final de la guerra, tot forçant-ne la represa ja el 1945 com a símbol de retorn a la normalitat i del seu control del territori. El 12 d’agost d’aquell any tornà l’òpera a Salzburg amb El rapte del serrall, i una nova generació de directors i cantants Festspielhaus, inaugurat el 1960, és l’escenari més gran del Festival. 7 Primera representació de Jedermann, el 1920, amb direcció escènica de Max Reinhardt. 8 Markus Hinterhäuser és el director del Festival de Salzburg des del 2017. 9 Herbert von Karajan va dirigir el concert de celebració del 85è aniversari de Karl Böhm. 6 Amb l’arribada de Karajan a la direcció del Festival, l’any 1957, s’inicià la construcció d’un nou teatre de grans dimensions que permetés la cabuda de produccions escenogràfiques gegantines i, per tant, l’ampliació del repertori. El disseny del nou teatre (Grosses Festspielhaus) va ser a càrrec de l’arquitecte Clemens Holzmeister i va caldre extreure 55.000 m3 de pedra del vessant del Mönchsberg per encabirlo. La caixa escènica és de 100 m d’amplada i 25 m de llargada i la sala disposa de 2.179 seients. El Grosses Festspielhaus, inicialment anomenat Neues Festspielhaus, s’inaugurà la nit del 26 de juliol de 1960 amb una representació de Der Rosenkavalier de Richard Strauss. Herbert von Karajan dirigí la Filharmònica de Viena en una nova producció, creada pel seu col·laborador habitual, Rudolf Hartmann, que comptà amb les veus de Lisa della Casa, Hilde Güden i Sena Jurinac, entre d’altres. 76 • REVISTA MUSICAL CATALANA Salzburger Festspiele/Luigi Caputo EL GROSSES FESTSPIELHAUS JEDERMANN Jedermann, l’obra teatral que inaugura anualment el Festival, n’assenyala de manera fefaent les contradiccions. Una peça de temàtica religiosa, que es representa a la plaça de la Catedral, tractada des d’una perspectiva moderna per un director jueu com Reinhardt en una ciutat de tradició antisemita i que té com a missatge final la igualtat de tots els homes. En el context del 1920, òbviament les crítiques van ser ferotges, però amb Jedermann el caràcter del Festival va quedar definit des del primer dia. L’activitat operística de l’edició del 2023 s’hi inicia amb una nova producció signada per Martin Kusej de Le nozze di Figaro. Al capdavant de la Filharmònica de Viena hi haurà Raphaël Pichon, amb un repartiment encapçalat per Andrè Schuen, Adriana González i Sabine Devielhe. Dos títols verdians a partir de Shakespeare hi destaquen enguany: Macbeth i Falstaff. El primer té la presència d’Asmik Grigorian, mentre que la comèdia tindrà accent anglès amb Gerald Finley i Simon Keenlyside. La raresa d’aquest any és La passió grega de Bohuslav Martinů, mentre que la col·laboració habitual amb el Festival de Pasqua que dirigeix Cecilia Bartoli es concreta en Orfeo ed Euridice de Gluck. En completen el programa tres propostes de gran atractiu, tot i oferirse en versió de concert: I Capuletti e i Montecchi (Dreisig, Pati), The Indian Queen de Purcell (Currentzis) i Les troyens de Berlioz (Gardiner). artístic de La Monnaie de Brussel·les Gérard Mortier. Mortier reivindicà els plantejaments originals de Reinhardt apostant per directors d’escena joves, renovant el repertori i prescindint de divismes vocals. Una revolució controvertida que provocà agres polèmiques polítiques, però que revitalitzà el Festival i convertí la gestió de Mortier en un referent l’ombra del qual s’estén fins als nostres dies. El relleu de Mortier el prendrà, l’any 2002, Peter Ruzicka, a qui succeiran breument Jürgen Flimm, Alexander Pereira (2012), Sven-Eric Bechtolf (2015) i Markus Hinterhäuser a partir del 2017. Salzburger Festspiele/Franz Neumay 8 9 ASF/Photo Winfried R abanus substituí figures habituals, com Furtwängler, Karajan, Böhm o Krauss, apartades mentre se n’aclaria la possible vinculació amb el nazisme. Paradoxalment, a partir del 1957 i després d’una lluita fratricida entre Böhm i Karajan, aquest darrer assumirà la direcció artística del Festival i iniciarà una etapa decisiva de trenta anys plena de llums i ombres. La personalitat de Karajan definirà la idiosincràsia moderna del Festival a través de dues vies paral·leles: d’una banda, portant-hi les millors veus del planeta operístic i, d’una altra, convertint el Salzburger Festspiele en símbol d’opulència econòmica i classisme. Les seves produccions tradicionals i luxoses atrauran un públic sovint més interessat en la interacció social que no pas en el contingut artístic. La mort de Karajan el 1989 suposà un daltabaix que va fer evident la necessitat de ruptura en un festival endormiscat. Calia una figura carismàtica amb un perfil artístic i ideològic oposat per revitalitzar artísticament un esdeveniment musical tan glamurós com buit de contingut i Salzburg la trobà en el director r 7 SF/Photo Ellinger SALZBURG 2023 CATALUNYA MÚSICA NOVES MANERES D’ANAR ‘DIRECTE A L’ÒPERA’ Les audicions comentades de grans títols del repertori han tornat aquesta temporada a Catalunya Música amb un equip renovat de presentadors i un enfocament més periodístic que fa prevaler l’actualitat. E text Ana María Dávila n un moment L’agenda de Directe a l’òpeen què les rera també inclou els tres títransmissions tols de la temporada Òpera a en streaming Catalunya –aquest curs, Don s’han convertit Giovanni, Madama Butterfly en una nova i Il trovatore– i la gala final eina d’aprodel Concurs de Cant Tenor ximació a qualsevol mena Viñas, que acull anualment d’espectacle, la ràdio conel coliseu líric de La Rambla. tinua posant a l’abast dels Excepcionalment, el prograoients l’accés més fàcil i ma també pot estar dedicat a més Directe a l’òpera. Aquesun enregistrament discogràta temporada el programa fic, com és el cas enguany de d’audicions operístiques de l’òpera Alba eterna d’Albert Catalunya Música ha tornat Guinovart. renovat i amb un format més Tant si l’emissió és en diperiodístic per oferir als afirecte com en diferit, Directe cionats una immersió encaa l’òpera aposta per oferir 1 ra més intensa en el gènere. als oients una aproximació Per començar, renovació al gènere molt àmplia, perd’equip. Així, a la ja coneguquè esdevingui més que una da veu d’Aleix Palau en els comentaris, s’han afegit aquest curs experiència estrictament musical. A cada programa, els presenles de Xavier Montagut, que assumeix també la direcció del protadors procuren introduir el públic en el títol corresponent de grama, i Judit Jordana, que enceta una nova tasca com a entremanera distesa i amena, però sense renunciar al rigor i la profunvistadora. ditat. Un recorregut per la història de l’obra, anècdotes al voltant Cada dissabte, a partir de les 19.00 hores, Directe a l’òpera prode la gestació o comentaris explicatius respecte de la producció posa una audició comentada d’un gran títol del repertori. Per a que es retransmet actuen com a pròleg de l’òpera i l’acompanyen aquest curs –que va arrencar la tardor passada i que s’estendrà durant l’entreacte, parèntesi ideal per oferir entrevistes en profins al juliol– s’han programat trenta òperes, una tercera part de funditat amb intèrprets, directors o altres noms destacats de la les quals, deu en total, corresponen a la programació 2022-23 del producció. Gran Teatre del Liceu. La resta és una selecció Aquesta fórmula s’enriqueix encara més els acurada d’enregistraments procedents de l’indies de retransmissió en directe des del Gran Te“EL PROGRAMA VOL tercanvi amb les emissores que formen la Unió atre del Liceu, en què, de manera extraordinària, PRESENTAR L’ÒPERA Europea de Radiodifusió (UER). es comença quinze minuts abans de l’horari ha“El conveni que té l’emissora amb la UER ens bitual. En aquest cas, la periodista Judit Jordana DES D’UN PUNT DE permet programar òperes que s’han fet a festis’uneix al tàndem de presentadors per copsar de VISTA MOLT ACTUAL vals del prestigi de Bayreuth, Salzburg o Pesaro, manera ben directa tot el que envolta la repreI BEN VIU” i a escenaris com La Scala de Milà o les òperes de sentació desplaçant-se pels diferents espais del París, Londres o Viena, a més de la Metropolitan Teatre: platea, camerinos o bastidors, i així poOpera House de Nova York”, explica Aleix Palau, presentador del der parlar amb artistes i públic. programa des de fa cinc anys. “Intentem que hi hagi un equilibri La idea, segons els responsables del programa, és anar més enentre els títols de repertori o els grans esdeveniments que tenen lloc llà de la retransmissió d’un títol i “presentar l’òpera des d’un punt en aquests escenaris, al costat de propostes menys conegudes, però de vista actualitzat i ben viu. Volem mostrar que aquest no és en igualment molt interessants, a les quals creiem que s’ha de donar absolut un gènere avorrit, decadent i, moltíssim menys, mort”, revisibilitat”. marca Aleix Palau. “Per això també és important recollir l’opinió 78 • REVISTA MUSICAL CATALANA 3 XARXA EUROPEA Cada temporada la Unió Europea de Radiodifusió ofereix als seus 92 membres i associats una àmplia programació diària de música i concerts, en directe i en diferit. Com a membre associat de la xarxa des del 2009, Catalunya Música també posa a disposició d’aquesta audiència global algunes de les produccions que presenta el Gran Teatre del Liceu, tot contribuint així a la projecció internacional del coliseu líric barceloní. Aquesta temporada han estat dos els títols que s’han gravat i difós. El primer va ser Il trovatore de Verdi, en la funció que va tenir lloc el 5 de novembre, dirigida per Riccardo Frizza. El segon correspon a l’òpera que tancarà la temporada, L’incoronazione di Poppea, que dirigirà Jordi Savall, amb posada en escena de Calixto Bieito, pel juliol. CATALUNYA MÚSICA • 79 Antoni Bofill dels aficionats que assisteixen a la funció”. Un pols ciutadà que el programa també constata per mitjà dels comentaris que es reben a través de les xarxes socials. “Això ho notem molt quan fem les retransmissions del Liceu. A la gent li agrada molt donar la seva opinió. Aquella setmana rebem molts comentaris”. Amb la capacitat infinita que ofereix la ràdio per trencar tota mena de distàncies, el Directe a l’òpera porta el millor del gènere a un públic que respon a edats i perfils molt diferents i que no només està arreu de Catalunya. “Tenim tota classe d’oients, tant gent que assisteix regularment a l’òpera, abonats del Liceu, com persones a les quals el programa ajuda a decidir si anar o no a veure aquell espectacle. Naturalment, no tots els nostres oients viuen a Barcelona, fins i tot tenim un gruix important d’oients internacionals, ja que a diferència d’altres emissores, Catalunya Música es pot escoltar des de qualsevol lloc del món. I a tots ells els estem oferint fun“BUSQUEM UN cions úniques, amb cantants EQUILIBRI ENTRE EL extraordinaris”, comenta el REPERTORI I PROPOSTES presentador, que destaca la INTERESSANTS PERÒ importància d’aquest espai a l’hora de posar a l’abast MENYS CONEGUDES” dels melòmans, no només una gran varietat de títols, sinó també espectacles que tenen lloc a escenaris de primer nivell però difícils d’accedir-hi. A més de les representacions liceístiques, la programació d’aquesta temporada del Directe a l’òpera ha inclòs títols com el Tristany i Isolda inaugural del Festival de Bayreuth 2022; la Norma de Bellini, amb Karine Deshayes, que es va veure al Festival d’Ais de Provença l’estiu passat; L’elisir d’amore de Donizetti que protagonitzà Javier Camarena al Met de Nova York el 21 de gener de 2023, i Andrea Chénier de Giordano, amb Jonas Kaufmann, des de Viena. Directe a l’òpera es pot seguir per antena o a través del lloc web de l’emissora, on el programa continua disponible durant trenta dies perquè els aficionats puguin tornar a sentir l’emissió tantes vegades com vulguin. Antoni Bofill 2 1 L�equip de Directe a l�òpera. D'esquerra a dreta, Xavier Montagut, Judit Jordana i Aleix Palau. Directe a l�òpera retransmet en directe les òperes de les temporades del Liceu (Parsifal 2 , al maig) i Òpera a Catalunya (Don Giovanni 3 , l�octubre del 2022). ACCENTS CANÇÓ 14 Frederic Mompou / Antoni Bernad VIATGE A GRANADA 1915. A trip to Granada. Obres d’Isaac Albéniz, Joaquín Turina, Miquel Ortega, Matilde Salvador, Manuel de Falla. Anna Tonna, mezzosoprano; Mac McClure, piano. Edicions Albert Moraleda, 2021 A partir d’un fet històric, un viatge –podríem considerar iniciàtic– que van fer Manuel de Falla i l’escriptora Maria Lejárraga a Granada l’any 1915, hom ha inventat un recorregut per la música espanyola de principis del segle XX com correspon a bona part de les composicions que aplega. I en un gir estètic no radical però sí notable, i ocupant un lloc preeminent, el cicle de vuit cançons compost per Miquel Ortega, Pasqua Florida, damunt textos de l’esmentada Lejárraga: una obra ambiciosa en la qual el compositor, pianista i director exhibeix un domini de la creació liederista gratificant dins de l’ortodòxia formal. I finalment l’afegitó d’interpretacions solistes de Mac McClure. En darrera instància es tracta d’un aiguabarreig, però amb el fons del mateix tipus d’aigua; una heterogeneïtat homogènia, si se’ns permet l’oxímoron. Anna Tonna és una mezzosoprano nord-americana amb arrels devocionals hispàniques, fet que es tradueix en la mateixa tria del repertori i de la forma identificada que el serveix. Hi ha en les seves versions sintonia amb l’esperit d’aquest món bigarrat, i –insistim-hi– homogeni, que trasllada aquest material tanmateix sense mostrar-se sobrada de refinament. Sobre Mac McClure, no es poden inventar epítets, ni hi ha lloc de sorpresa damunt el seu nobilíssim artesanat interpretatiu.Jaume Comellas UN RECORREGUT PER CENT ANYS DE CANÇONS. 80 • REVISTA MUSICAL CATALANA PIANO DIÀLEGS Dialogues. Obres de Manuel Blancafort i Frederic Mompou. Emili Brugalla, piano. Ficta, 2022 Assistir a una conversa imaginada dins una cambra del balneari Blancafort de la Garriga entre dos grans amics com foren els compositors Manuel Blancafort i Frederic Mompou ha estat el punt de partida per confegir el nou enregistrament d’Emili Brugalla. La fidelitat a la idea de renovació de la música catalana forjada amb la recerca de les arrels populars simples i pures van ser nexe d’unió entre ambdós compositors. I Brugalla, que ha fet un arranjament de L’hora grisa amb música de Mompou i versos de Blancafort, comprèn l’estètica en què les ressonàncies de Mompou, els acords de sonoritat metàl·lica, defineixen una atmosfera per on avança aquest subtil diàleg pianístic. Els colors distesos que Blancafort irònicament retrata al Parc d’atraccions (amb la suggeridora Polka de l’equilibrista) tenen com a contrapunt els Paisatges. Hi ha música màgica i ombrívola de Mompou, retrat d’espais i instants contemplatius com són La font i la campana –escrita l’any 1942, que amb el Barri Gòtic barceloní com a rerefons tenen la tristor de les profundes notes greus del so d e la campana–, les sonoritats cristal·lines d’El llac o el lirisme evocador de Carros de Galícia, copsada per Brugalla amb un pianisme esplèndid, aprofundit, colpidor gràcies a la seva sensibilitat expressiva. Cal destacar el to quasi bé chopinià que Brugalla fa emergir en els Nocturns de Blancafort. Les bullicioses Festes llunyanes – esplèndid Brugalla en l’obtenció de sonoritats plenament coloristes– i L’hora grisa completen aquest diàleg entre Blancafort i un Mompou “home de poques paraules i músic de poques notes”. Lluís Trullén EMILI BRUGALLA FA DIALOGAR ADMIRABLEMENT LA MÚSICA DE MOMPOU I BLANCAFORT. JAZZ RECREAR-SE EN LES VIVÈNCIES PRÒPIES Sense fer gaire soroll, el saxofonista Lucas Martínez ha anat construint una obra sòlida que ja ha arribat al quart lliurament com a líder del seu propi grup. Traces és un disc que trepitja el terreny del jazz amb seguretat partint d’una lectura més aviat clàssica del gènere i desenvolupant-lo cap a nous conceptes, i quan convé trencant alguns motllos. Aquest músic de Blanes ha aplegat un quartet amb el pianista Roger Santacana, el contrabaixista Giusseppe Campisi i el bateria Lluís Raval –a més del guitarrista Ashton Sellars, que hi intervé esporàdicament–, i amb tots ells ha concebut aquestes Empremtes de la memòria com un àlbum on es reflecteixen les seves pròpies vivències buscant un punt intermitent entre la complexitat, el lirisme, la llibertat i el joc, segons les seves paraules. Entre tots aquests elements es mou el repertori d’un treball que poua de forma prou imaginativa en el jazz dels anys seixanta, però que de sobte et sorprèn amb una immersió en l’òrbita del Ines Quirós Traces of memory. Lucas Martínez Project. Seed Music, 2022 rap’n’jazz més contemporani –amb lletra i veu de Khemist–, com fa a “Declarations of solitude”, per passar després a una balada plàcida com és “Voiceless memòries”, fer un lluïment de solos de saxo i piano a “Unsettling peace of mind”, posteriorment endinsar-se en un viu apropament al free jazz amb “A fisherman’s tale”, tot seguit reinterpretar el bolero amb “Frases no dites” –únic tema cantat en català del CD, escrit per Isabel Membrilla i Clara Adell, i interpretat per Alba Careta– i rematar la jugada amb una breu tonada juganera, també amb la veu de Careta, que la taral·lareja. Ferran Riera UN ÀLBUM ON ES REFLECTEIXEN LES PRÒPIES VIVÈNCIES DEL COMPOSITOR. 81 ACCENTS PIANO ON ES DESBORDA EL SOL Obres de Francesc Burrull amb textos de Pere Tàpias. Francesc Burrull, piano. Artistes Vet aquí un disc pòstum per partida doble, ja que els seus dos autors no són entre nosaltres: el pianista, director, productor i músic multidisciplinari Francesc Burrull (1934-2021) i el cantautor i gastrònom Pere Tàpias (1946-2017). Tots dos eren de Vilanova i la Geltrú, el primer per adopció i el segon per naixement, i eren bon amics. Però fins ara el destí no els havia aplegat en una obra conjunta. On es desborda el sol és un CD difícil de catalogar, ja que està basat en el llibre de poemes del mateix títol que Tàpias va editar amb El Cep la Nansa el mateix any del seu traspàs. Els seus versos són força diferents d’aquells a què ens tenia acostumats amb les seves composicions humorístiques i es decanten pel costumisme, el localisme, l’evocació i la tendresa. I potser això és el que va atraure Burrull, que durant els seus últims anys va treballar en la composició de breus partitures que acompanyessin la interpretació d’aquests versos. En total, són 36 petits recitats que al llarg d’una hora ens descobreixen un Tàpias desconegut, i no per això més menys interessant, i un Burrull que desplega la seva saviesa amb tota mena de ritmes, que van del jazz a la cançó lleugera, la música llatina o l’easy listening, amb un sabor més aviat nostàlgic i entendridor. Res de tot això hauria estat possible sense la col·laboració d’uns quants rapsodes desinteressats que hi posen les veus. Cantants, actors, locutors... Tots han volgut participar en aquest projecte. I al final un petit regal: la versió original de Passeig del Carme, el gran tema de Pere Tàpias. Ferran Riera UN BON RECORD DE DOS ARTISTES ENTRANYABLES. 82 • REVISTA MUSICAL CATALANA X avi Formentí convidats: Pep Picas, Joan Manuel Serrat, Carme Canela, Josep Maria Pou, Quico Pi de la Serra, Elisenda Roca, Josep Cuní, Verònica Burrull, Mont Plans, Giuseppe Costa, Mario Gas, Guillermina Motta, Antoni Bassas, Laura Simó, Sergi López, Quico Mestres, Dàmaris Gelabert, Òscar Dalmau, Elisabet Raspall, Toni Albà. Havana Seven, 2022 NOVES TENDÈNCIES ELL VIU Vivit. Obres de Mar Serra. Mar Serra Grup. Columna Música, 2022 La primera impressió que et genera el nou treball de la pianista Mar Serra és que es tracta d’un disc de jazz. Però en llegir el seu breu apunt biogràfic, t’adones que aquest terme no apareix, i en canvi sí que ho fan els de música clàssica, contemporània, noves tendències i experimental. I arribes a la conclusió que el jazz, de fet, està diluït com un terròs de sucre en totes aquestes especialitats. Vivit és el tercer CD de Mar Serra. El títol fa referència a l’expressió llatina “Ell viu” i està dedicat a tots els que lluiten per sobreviure en la seva travessia de la Mediterrània. En bona mesura, aquesta Mediterrània és, doncs, protagonista del disc, ja que constantment rememora les sonoritats i les vivències pròpies d’un Mare Nostrum de naturalesa tan bella en la forma com cruel en la seva realitat quotidiana (diguem-ho clar: política). La pianista i la seva banda intenten reflectir aquesta contradicció amb un seguit de temes en què l’empremta d’aquesta personalitat recull sovint l’herència de l’escola d’un Manuel de Falla. Tots els temes, però, són originals d’una Mar que condueix la nau amb encert, encara que n’hi ha un parell que tenen unes arrels ben clares: “Dama de foc”, que és una versió del tema tradicional La dama d’Aragó, i “L’ocell coral”, que està inspirat en la cançó hebrea Hatzipor. La música i el missatge de Vivit no serien els mateixos sense la gran aportació que hi fa el violí de Lluna Aragón aparellant-se a les mil meravelles amb el piano de Serra, alhora que impregna d’un cert caràcter nostàlgic el conjunt del disc. Totes dues solistes compten amb el suport de la secció rítmica formada per Pau Lligades (contrabaix) i Joan Vidal (bateria), i les aportacions enriquidores de Gabriel Amargant (clarinet), Martí Serra (saxos i coproducció) i Bartolomeo Barenghi (guitarra). Ferran Riera LES DUES CARES DE LA MEDITERRÀNIA. VIOLÍ CONTRASTS MUSICALS Baroque/Modern. Obres de F. von Biber, A. Webern, D. Castello, J. L. Turina, A. Corelli, J. M. Guix, G. Ph. Telemann, A. Pärt. La violinista vigatana Anna Urpina presenta en el seu primer enregistrament en solitari una proposta tan arriscada com plena de contrasts. Mostrant-nos la seva polivalència en dos períodes tan diferenciats com són el Barroc –interpretat amb instruments històrics– i el contemporani. Al costat de dos reconeguts intèrprets, la clavecinista Eva del Campo i el pianista Alberto Rosado, Anna Urpina evidencia una tímbrica cuidada, agilitat d’arc, creativitat, cerca incessant de la fantasia sonora i facilitat en la capacitat narrativa i expressiva. En el repertori barroc destaca des de la flexibilitat en el fraseig, el contrast i el diàleg amb el clave a la Sonata seconda à sopran solo de Dario Castello fins a l’agilitat i el virtuosisme de la Sonata núm. 1, “Anunciació” de les Sonates del Rosari de Biber. A la Sonata op. 5 núm. 12, “la Follia” de Corelli, Urpina desglossa cada variació degustant-ne els instants, amb unes acurades articulacions, agilitat i caràcter al costat d’un clavicèmbal fastuós Sílvia Pujols Anna Urpina, violí; Eva del Campo, clavicèmbal; Alberto Rosado, piano. IBS Classical, 2022 sempre dialogant. La bona complicitat amb Eva del Campo aconsegueix elevar la interpretació a un autèntic diàleg. Tanca l’àlbum la Fantasia núm. 9 de Telemann. La part contemporània s’obre amb les Quatre peces per a violí i piano, op. 7 de Webern, en què intensitat i brevetat ressalten una tímbrica ben cuidada. Dramatisme i de nou intensitat destaquen a Movimiento de José Luis Turina, mentre que Josep Maria Guix connecta amb la tradició clàssica en un bellíssim i cristal·lí Esbós sobre una glossa antiga –encàrrec de la violinista. La senzillesa s’apodera de la sublim Spiegel im Spiegel d’Arvo Pärt, tan imbuïda de llum com d’efecte hipnòtic, al costat d’un especialista excel·lent com és Alberto Rosado. Extraordinària presa de so per a un disc bellíssim. Santi Riu LA MILLOR OPCIÓ PER DEGUSTAR UNA PROPOSTA ARRISCADA I CREATIVA. 83 84 • REVISTA MUSICAL CATALANA LLIBRE ANTONI SOLER El mundo de Antonio Soler. Hayk Arsenyan (trad. Mònica Pagès). Barcelona: El pianista i compositor Hayk Arsenyan, nascut a Armènia i amb residència a Nova York, ha fet un estudi de 59 pàgines, traduït al català per Mònica Pagès i publicat per l’editorial Bolieau dedicat a analitzar les Sonates en Do menor, M. 1; Re major, M. 9, i Sol menor, M. 21 d’Antoni Soler. Estudi a nivell estructural, harmònic i formal complementat amb un apartat dedicat a diferents suggeriments interpretatius en què el melòman versat en l’obra de Soler trobarà els aspectes més destacats del treball. Una breu introducció dedicada al món de Soler, amb referències a El Escorial, al context polític i social de l’Espanya del segle XVIII, al clavicèmbal i al pianoforte, precedeix unes referències interessants dedicades a la rítmica, textures, tempos, mètrica i ornamentació, de gran utilitat pràctica per als intèrprets de la seva obra. Estudi per conèixer els ritmes característics del compositor –com el fandango– o el color de les escales, en particular la frígia, tan emprada per Soler, i l’ús de l’interval de segona menor. Unes conclusions que també parlen sobre la col·locació del pedal i que cita la frase de la recordada Alícia de Larrocha, “no és possible tocar obres d’aquesta època d’una única manera”. Com considera Arsenyan, per interpretar les obres d’Antori Soler “resulta inspirador i crucial el coneixement de les danses espanyoles i de la tècnica de la guitarra”. Un llibre acompanyat de referències musicals extretes de les tres Sonates i que aconsellem de manera molt particular a qui vulgui acostar-se a qualsevol altra sonata del corpus per a teclat llegat pel compositor. Lluís Trullén UN ESTUDI PER APROFUNDIR EN LA MÚSICA PER A TECLAT D’ANTONI SOLER. Sílvia Poch Editorial Boileau, 2022 CAMBRA FANTASIES “BARCELÒNIQUES” Tribute to Paquito D’Rivera. Fantasías barcelónicas. Obres de Paquito D’Rivera. Barcelona Clarinet Players. Paquito Records, 2022 El clarinetista, saxofonista i compositor Paquito D’Rivera escrivia: “M’honora tenir l’oportunitat de cantar públicament el meu amor per aquesta ciutat màgica i la meva devoció per alguns dels seus fills més estimats”. Devoció per Barcelona que ja naixia en el decurs de la seva primera visita a la ciutat l’any 1980 i que ha donat com a fruit l’obra Fantasías barcelónicas, inspirada en tres personatges que han tingut una clara vinculació amb la ciutat: Carlos Ruiz Zafón, Tete Montoliu i Antoni Gaudí. D’Rivera va compondre aquesta obra seguint l’encàrrec del Barcelona Clarinet Players, que conjuntament amb adaptacions per a quartet de clarinets, com “The elephant and the clown”, “A farewell mambo”, “Wapango”, “Cuban sharks”, “Kites over Havana” i “La Fleur de Cayenne” formen part d’aquest nou treball discogràfic del músic cubà. Integrat per Manuel Martínez (clarinet), Javier Vilaplana (clarinet), Martí Guasteví (corno di bassetto) i Alejandro Castillo (clarinet baix), Paquito D’Rivera acompanya el quartet i participa en l’enregistrament en cinc temes, tot mostrant el seu virtuosisme, sensibilitat i desplegant aquella musicalitat inherent als músics cubans. Música que poua en el magnetisme, en el refinat lirisme (bellíssima “La sombra del viento”, rítmicament evocadora el “Mamblus pal Tete”, i impactant el “Choro gaudiniano”), en què l’oient es trobarà immers en un mar de colors, ritmes i timbres del qual no podrà escapar. Brillantíssimes les interpretacions del Barcelona Clarinet Palyers, amb un treball en què l’equilibri de les veus i la seductora aportació de Paquito D’Rivera ens transportaran tant a ritmes antillans com a una suggeridora atmosfera expressiva. Lluís Trullén UN MAR DE COLORS, RITMES I TIMBRES DEL QUAL L’OIENT NO PODRÀ ESCAPAR. 85 ACCENTS CANÇÓ Al voltant de Matilde. Obres de Matilde Salvador, Fernando Cabedo, Frederic Mompou i Vicent Asencio. Isabel Monar, veu; Concha Sánchez Ocaña, piano. Columna Música, 2022 Cal aplaudir la iniciativa d’aquest enregistrament com a homenatge a Matilde Salvador. La compositora –nascuda a Castelló de la Plana el 1918, i que morí a València el 2007– potser és una desconeguda per a una part important dels melòmans, però cal recordar que fou la primera dona que estrenà ara fa quaranta-vuit anys una òpera –Vinatea– al Gran Teatre del Liceu. Matilde Salvador és tot un referent cultural, especialment coneguda al País Valencià. Fou una compositora prolífica –gairebé trescentes obres, que han estat interpretades pels grans cantants del país, com Victoria de los Ángeles o Montserrat Caballé– en gèneres diversos, però la seva obra per a veu té un fort protagonisme. Ara podrem evidenciar que és una compositora ben comunicativa, que respecta escrupolosament el text, que ofereix un lirisme personal i una bellesa harmònica sens dubte destacables. L’enregistrament conté tres cicles de la seva música: Arietas de primavera –amb versos de J. R. Jiménez–, Els asfòdels –amb poemes de Rafael Caria– i Canciones de nana y desvelo –amb lletra de Carmen Conde i en què sense grans mitjans obté una gran comunicació i una fina sensibilitat. Tres bellíssimes cançons de Vicent Asencio –marit de Matilde Salvador–, dues cançons de Fernando Cabedo Pérez i el Combat del somni de Frederic Mompou acompanyen aquest programa tan ben concebut. La soprano Isabel Monar palesa una bona dicció –tot i que sobta a vegades sentir Mompou en valencià–, una veu de cos en el registre central, amb facilitat per ascendir tot i un vibrato que a vegades sembla excessiu. La pianista Concha Sánchez-Ocaña es mostra atenta i imaginativa. Santi Riu LA MILLOR OPCIÓ PER DONAR VISIBILITAT A UNA COMPOSITORA REFERENCIAL DEL SEGLE XX. 86 • REVISTA MUSICAL CATALANA X aora Fotógrafos · Bal y Gay REIVINDICANT MATILDE SALVADOR BARROC CANTORÍA APOSTA PER MATEU FLETXA EL VELL Ensalades de Mateu Fletxa el Vell. Cantoría. Ambronay Edicions, 2022 El quartet vocal Cantoría, format per Inés Alonso (soprano), Oriol Guimerà (contratenor), Jorge Losana (tenor) i Valentín Miralles (baix), i sorgit de l’ESMUC, ha publicat el seu primer àlbum. Enregistrat al Centre Cultural de Rencontre d’Ambronay en el marc del programa EEEMERGING+, ens presenten un programa format per Ensalades de Mateu Fletxa, que ja ha rebut el Premi Diapason Découverte de la revista francesa «Diapason». Les ensalades van ser unes de les creacions musicals més populars a Espanya durant el segle XVI. Un gènere que pretenia divertir la gent combinant cançons, estils, idiomes i mètrica, enllaçades amb altres textos. Amb una aparença entre culta i popular, sagrada i profana, i amb un punt burlesc i simbòlic als textos, l’ensalada tingué en el tarragoní Mateu Fletxa el màxim exponent del gènere. Cantoría mostra el seu treball en aquest repertori durant els darrers cinc anys tot seguint-ne les partitures originals –que es conserven al Centre de Documentació de l’Orfeó Català i a la Biblioteca de Catalunya. El grup, que ha participat en residències artístiques i festivals a tretze països, sembla més conegut fora del nostre país que no pas a casa nostra. La puresa d’emissió, la naturalitat, l’afinació i un bon balanç de les veus –tot i que per moments sembla sobresortir-ne la soprano– realça el brillant treball d’aquest jove grup. Cantoría aconsegueix un so propi, ple d’expressivitat, claredat i entusiasme –amb divertits passatges onomatopeics. El grup sap donar també espai a cada veu quan cal, tot aproximant el seu so a la veu parlada, amb frescor i claredat en la dicció. L’àlbum, a més, ofereix la primera gravació a nivell mundial d’El toro, obra descoberta i editada recentment per la investigadora musicòloga Maricarmen Gómez Muntané. Santi Riu RECOMANAT PER LA RECUPERACIÓ DE PATRIMONI MUSICAL CATALÀ. Núm. 379 1 Horitzontals 1. Aquests encreuats dedicats al flabiol comencen amb el nom i dos cognoms del flabiolaire de La Principal del Llobregat durant 49 anys (baixa per l’11 vertical) | 2. Himne (recitat per un rapsode, per exemple). Cinquanta romans tocant el flabiol. El que s’ha de posar a la mà el flabiolaire si no vol que se li congelin els dits (desordenat). | 3. Rigau, Ruera o Rafel (Ferrer). El millor instrument del món. Un pont de violí cap amunt. | 4. Nota que es fa tapant tots els forats del flabiol (mà dreta inclosa) encara que soni un Fa. Nombre de dits de la mà esquerra que es fan servir per tapar forats en un flabiol (del revés). Mi, Mi, Mi. | 5. Una gallina xica, tica, mica i ballarica. Un serpentó. La part final dels dits, dels crits o dels brogits. La lletra que ens permet fer un frulatto. | 6. Dues notes seguides: la primera a 442 Hz i la segona, una tercera cap avall. Rar vocàlicament. Ara consonànticament. A un to de Si. | 7. Les Terres de l’Ebre sempre pensen en les seves festes. Solo de flabiol indispensable i generador de la dansa. Consonant per fer callar. | 8. Material orgànic amb què es fabricava antigament una part del flabiol. Li falta la contra per anar a llargs. Poca sense el PC. | 9. Hi has de ser ben a la vora per interpretar la mítica obligada de flabiol d’Enric Sans. La primera part de la sardana. Do major. | 10. Or sense el zero. Transpira mentre toca una obligada de flabiol. Pur escapçat. A mig to de Si. | 11. (Ve de l’1 vertical). Fer refilets amb el flabiol. Verticals 1. Nom i dos cognoms del mestre de flabiolaires de finals del segle XX i inicis del XXI, primer al Bruc i després al Liceu (s’esmuny per l’11 horitzontal). | 2. A mig to de Si i fent la vertical. Animal de granja que dona nom a una cosina del flabiol: l’ocarina. A mig to de Do. Un faristol gairebé desplegat del tot (o aquella lletra, mig vocal mig consonant, que es repeteix al nom del violoncel·lista Sr. Ma) | 3. To en què està afinat el flabiol (el plural i fent la vertical, apa!). Afina només la primera part. Faig servir. | 4. Mi major. Laca sense as. El déu Pan s’ha desordenat. Curull duc suc. | 5. La clau que als flabiolaires ens permet fer el Do sostingut. Nascuda a Istanbul i desordenada. | 6. Cinc romans tocant el flabiol. Segona síl·laba del millor instrument del món. Urna desordenada. Mi major. | 7. Començament ple de is. Robo, pispo, atraco (cap amunt). | 8. La part del mig dels voltors. Trinat pel flabiol escrit a la partitura. Va: un altre trinat. | 9. Classes de conservatori. Allò que sona entre el públic quan acaba el primer moviment d’una simfonia. Cinquanta romans. | 10. A mig to de Mi. Aquesta i les dues següents fan el nom de la consonant repetida al flabiol. Part final de la coda. | 11. (Ve de l’1 horitzontal). Allò que batega mentre es canta en grup. 2 3 4 5 6 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 Solucions Núm. 378 1 2 3 4 5 6 1 2 L I S B O A E I P S T A A S A L T D I A R A N I N A A A G T U I R E C O S S 8 9 10 11 G U A I 3 4 5 6 7 Z I G M B U A I M O R C I N I M I R T I H A A E D per Eduard V. Patsi 8 L I R I C A S V R 10 11 A R E S I E N O E L T A C O A N E S 9 C A S A B L A N C A 7 8 9 10 11 FONS MUSICALS DE CATALUNYA (25) EL FONS PERSONAL DE JORDI CERVELLÓ, PRESERVAT A LA BC Text Rosa Montalt · Fotografia Max Molina Cervelló · Composició i retocs Oriol Miralles A Jordi Cervelló i Garriga (Barcelona, 1935-Figueres, 2022), el reconfortava saber que la seva obra i el seu pensament serien preservats per la mateixa institució que tenia cura dels fons de músics rellevants de tots els temps. Des d’un inici va documentar expressament vivències, idees i obres. Acompanyava els documents amb notes autògrafes explicatives del perquè, qui i com. Es percep el seu caràcter en les nombroses anotacions, correccions i esborranys: categòric, sense subterfugis, juganer... tanmateix rigorós, exigent i a la recerca constant de la perfecció. És un dels fons més humanitzats preservats a la Secció de Música. Tant els escrits com la música mostren una sensibilitat excepcional envers el que l’envoltava, com la bellesa i el so del violí, l’instrument que estudià, o els éssers vius, com els ocells, tot coincidint plenament amb Paul Dukas en considerar-los “grans mestres”. El catàleg de la seva obra abraça temes i motivacions, com el respecte per la tradició i la pedagogia musicals, el compromís social i cultural, la reivindicació de grans músics, o el rebuig de la violència i les injustícies, ben explícites en les seves darreres obres, com Les càrregues o Natura contra Natura. En el vessant d’escriptor i crític, hi trobem articles, ressenyes en revistes especialitzades i premsa reconeguda o entrades en enciclopèdies. Entre els escrits potser destacaríem els darrers, El corpus del delicte i L’índex simfònic, per tractar del panorama musical català, especialment de la situació de les orquestres i els joves intèrprets. Durant el temps viscut a Itàlia conreà la fascinació pels lutiers de Cremona; afició compartida amb la seva esposa, Caterina Autuori. Esdevé un fons de lectura recomanada per a estudiants d’instruments de corda i estudiosos de la lutieria. Leandro Bisiach, Jacques Français, Josef Vedral, Pierre Vidoudez, Ramon Pinto o David Bagué apareixen 88 • REVISTA MUSICAL CATALANA 1 Jordi Cervelló durant la visita a l’exposició a l’Espai Zero de la Biblioteca de Catalunya el 21 de novembre de 2014. documentats en la correspondència, bibliografia, programes, retalls de premsa i fotografies. Un altre bloc és el relacionat amb Israel. L’Associació de Compositors Israelians li va facilitar els estatuts que serviren de model per a la creació de l’Associació Catalana de Compositors. S’hi localitzen cartes d’Otto Frank, com a mostra d’agraïment a l’obra dedicada a la seva filla Anna. A més, Cervelló presidí l’Associació de Relacions Culturals Espanya-Israel durant dos anys. També hi són presents els seus mestres Josep M. Roma, Rosa Garcia Faria o Franco Tufari; el seu germà Enric, cinc anys més gran i nen prodigi del piano, o un bon nombre de records, com el concert de Pau Casals. L’interès per l’art, la història i les ciències naturals el portaren a estar en contacte amb personatges com el físic Jorge Wagensberg o l’escriptora Anna M. Dalí, germana del pintor. Va conèixer col·leccions privades singulars a ciutats com ara Roma, Sant Petersburg o Jerusalem. Els seus interès i curiositat van ser alimentats per llibreters de vell, antiquaris i lutiers que el van proveir de documents com ara un manuscrit d’Antoni Massana que estava incomplet a la Biblioteca. També va voler compartir els documents conservats del seu oncle, el dibuixant i retratista Enric Cervelló i Bach (Barcelona, 1894-1975). Cervelló adoptà el passat i l’incorporà al recorregut musical més contemporani. Sentí passió per la música d’autors russos i venerà la dificultat intrínseca de la música de cambra. Va compondre tot tipus d’obres, en diversos gèneres i formes, per a diferents instruments i formacions. El fons custodiat està format per uns setanta títols i uns dos mil documents, si bé resta material per incorporar-hi. Vers l’infinit (1983), sobre una poesia de Giacomo Leopardi, va ser l’obra escollida per al seu comiat. Fou la primera d’un grup de composicions de caire contemplatiu i metafísic i, en paraules seves premonitòries...l’“aconseguí transportar a un espai interminable i silenciós, suggeridor de nombrosos significats”. INVESTIGADORS Text Aurèlia Pessarrodona ALÍCIA DAUFÍ VENKATESH SHENOY KADANDALE DE LA TRANSGRESSIÓ CARNAVALESCA AL SILENCI DE LA POSTGUERRA AÏLLAR LA VEU CANTADA Towards audio-visual deep learning methods for singing voice separation and lip synchronization. Estudi musical, social, cultural i econòmic dels balls de màscares al Gran Teatre del Liceu (1848-1936). Dir.: Gloria Haro Ortega, Universitat Pompeu Fabra, 2022 Arxiu de la Fundació Gran Teatre del Liceu Dir. Francesc Cortès, Universitat Autònoma de Barcelona, 2022 Ball de màscares a la sala del Gran Teatre del Liceu, anterior al 1861. La investigadora comenta les memòries de Josep Jurch, que ens mostren el dia a dia d’un clarinetista i compositor de ballables al segle XIX mostrant-nos com impactà en la El Carnaval ha estat, tradicionalment, la literatura, les arts escèniques i la festa de la disbauxa per excel·lència: un pintura. Així mateix, s’hi estudia llur moment de transgressió tolerada a mode organització i gestió a partir d’un de catarsi col·lectiva. No obstant això, buidatge hemerogràfic i documental encara manca conèixer aspectes exhaustiu de l’Arxiu cabdals de l’activitat Històric de la Societat carnavalesca a casa L’ESTUDI REIVINDICA del Gran Teatre del nostra. Aquesta tesi LES POQUES DONES Liceu. Daufí també ens doctoral ens endinsa QUE PARTICIPAVEN EN proporciona un en els balls de L’ORGANITZACIÓ DE inventari útil dels màscares organitzats BALLS I LA COMPOSICIÓ ballables conservats, al Gran Teatre del així com l’anàlisi Liceu, i ho fa des d’una DE BALLABLES, COM musical d’una selecció àmplia perspectiva, LAURE MICHELI dels més tant cronològica com representatius. Tot plegat ens permet interdisciplinària. conèixer de prop la realitat d’aquest La tesi abasta des del primer ball de fenomen, a més de situar-lo en el context màscares, organitzat el 1848, fins al internacional comparant-lo, per exemple, 1936, l’últim abans de voler-los recuperar amb el cas de l’emblemàtic Théâtre de el 2015. A més, el fenomen s’analitza des l’Opéra de París. de la complexitat multifacètica, tot Aquesta tesi és un bon exemple de la recerca musical duta a terme al Departament de Tecnologies de la Informació i Comunicació de la UPF. S’hi proposa un mètode que facilita separar una veu de la resta de veus i d’instruments musicals presents típicament en un senyal d’àudio a través de l’ús d’un detector de sincronització de llavis. S’hi mostra que els trets visuals apresos pel detector són un mitjà útil per guiar la separació de la veu cantada en vídeos musicals amb diverses veus. HÉCTOR TARÍN JOSÉ ANTONIO VALLS Aproximació historicoanalítica a la música de José Antonio Valls Subirats (1958-1983). Dir.: Francisco Javier Costa i Francisco Carlos Bueno, Universitat de València, 2022 La investigació recupera la figura del músic, compositor i docent José Antonio Valls Subirats, natural d’Alcanar però considerat valencià. La seva trajectòria es va veure condicionada pel context de l’Espanya nacionalcatòlica, en què desenvolupà un estil marcadament romàntic amb incursions més modernes com el jazz. No obstant això, la seva obra mostra un gran talent i una destacada facilitat per la composició, amb una prometedora carrera que, malauradament, quedà truncada per un accident de cotxe. 89 MELÒMANS RAQUEL SANS, PERIODISTA “TINC UNA PEÇA PENDENT: EL CLAR DE LLUNA DE DEBUSSY ” La periodista Raquel Sans, des de fa anys un rostre popular a moltes cases com a presentadora dels informatius de TV3, gaudeix de la música tot i no dedicar-se al periodisme cultural. text Albert Torrens fotografia CCMA AT: Quina és, doncs, la música que t’agrada escoltar? RS: No n’escolto tanta com voldria, però quan ho faig, no puc evitar que se me’n vagi el peu amb el ritme. Hi ha certa música, sobretot anglosaxona, que pot ser jazz o blues, que m’arriba directament, em posa la pell de gallina i em fa vibrar. A través del meu pare en vaig conèixer noms de referència, com Oscar Peterson o Stefan Grapelli. I amb la meva germana gran vam fer un curs d’estiu de veu a Berkeley, l’escola de música de Boston. Les tres germanes tenim la veu molt semblant i a vegades cantàvem a casa perquè ens agradava. Fins i tot una vegada vam sortir a cantar un estàndard, el Swing low, en una jam session a La Cova del Drac. Va ser molt divertit! I a la televisió, quan he pogut, m’he ofert a cantar. No em surt sempre com voldria, però m’ho passo molt bé, i arriba un punt que he perdut la vergonya. ALBERT TORRENS: Quina formació musical vas rebre de petita? RAQUEL SANS: La meva mare ens va portar, a les meves germanes i a mi, a una petita acadèmia del barri i ens examinàvem al Conservatori del Liceu. Vaig fer piano però només fins a quart del que avui s’anomena Pla Antic i vaig deixar el solfeig a primer d’harmonia. Recordo que tenia alts i baixos: en alguns moments hi anava encantada, en d’altres em feia mandra, però estic molt contenta d’haverho fet. AT: ¿Recordes algun repertori que toquessis? RS: Fèiem el repertori típic: Bach, Schubert, Beethoven... M’agradava molt tocar a quatre mans amb la meva germana un ragtime de Scott Joplin, pel ritme i perquè el fet de tocar amb algú altre és molt divertit. I hi ha una peça que tinc pendent: el Clar de lluna de Debussy. No passo mai de la primera pàgina, però algun dia a la vida ho faré. AT: I pel que fa als professors, ¿te’n va marcar algun? RS: I tant! La Maria Rosa. És una crac, una apassionada de la música que s’ha anat reciclant amb els temps i que té una energia que amb vuitanta anys encara està al peu del canó. Com que tot evoluciona, ella ha obert el ventall i ja permet que els adolescents no toquin només clàssica, sinó també música de pel·lícules o sèries que els agraden. I això està molt bé. Per a mi, és una institució i algú que m’estimo molt. De fet, els meus fills van començar piano amb ella. 90 • REVISTA MUSICAL CATALANA AT: A TV3 també vas presentar el concurs de música coral Let the Peoples Sing... RS: Crec que m’ho van oferir perquè s’havia de fer en anglès i necessitaven algú que el parlés molt bé. Allà vaig poder entrar en contacte amb música coral que habitualment no escolto, perquè no m’atrapa gaire, tot i que m’agraden molt les harmonies. Però hi havia estils molt diferents, com ara grups que incorporaven elements de pop, i sempre em fascina conèixer gent d’altres països. AT: ¿El periodisme t’ha permès conèixer de prop alguns músics? RS: No hi he tingut gaire contacte, perquè no he fet periodisme cultural. Però sí que recordo, i em fa molta gràcia sempre que el veig, que als anys noranta vaig conèixer Manu Guix al programa Dret a parlar, que jo feia amb Ramon Miravitllas a Televisió Espanyola. No devia tenir ni divuit anys, i veient com tocava, ja vaig pensar que triomfaria. Anys més tard, quan era corresponsal a Washington, vaig poder parlar amb grups catalans que van actuar al Central Park de Nova York. I fa poc, en una de les últimes Maratons de TV3, vaig poder cantar amb Obeses i va ser un luxe. AT: Amb quina freqüència vas a concerts? RS: Reconec que, potser per desconeixement o perquè tinc fills petits, no hi vaig tant com m’agradaria. També perquè, quan jo era jove, no hi havia tanta oferta com ara. Soc de l’època de Sopa de Cabra, Sau..., però eren quatre o cinc grups i prou. En canvi, quan vaig ser als Estats Units, hi havia molta música gratuïta a l’aire lliure i sempre hi anava. I ara que aquí es fan més festivals, no he tingut tendència a anar-hi, potser perquè encara em tira més la música d’allà. Tot i això, vull subratllar que és una gran notícia la quantitat de músics que tenim avui dia: l’oferta és enorme, el panorama és divers i molt potent i sento gent jove cantar que em sorprèn molt positivament. Noto que els he de conèixer més.