Revista Musical Catalana. Núm. 380 Setembre 2023 - Desembre 2023
Editorial: Albert Torrens/ Passacaglia: El Pessebre per recordar Casals, per Pere-Andreu Jariod/ Què curiós!/ Efemèrides/ Actualitat musical/ El tresor/ La màquina del temps:Joan Pellissa/ Els oficis de la música: Glòria Nogué / La nova temporada de la Simfònica de Sant Cugat / De llunyanes terres: Ser música, Amèrica per Moisési/ A 4 bandes: Escriure sobre música en català, per Pere Andreu Jariod/ En portada: Elisenda Fàbregas, Necessito crear per sobreviure, per Albert Torrens/ Entrevista: Magda Polo, per Aurèlia Passarodona / Reportatge: Intel.ligència artificial i música, per Carlos Garcia Reche/ Efemèride: Ibercamera, 40 anys de vida en plenitud, per Albert Torrens/ Entrevista: Els esplendorosos 90 anys d'Artur Blasco, per Ferran Riera/ Actualitat: Temporada 2023-2024 de l'Auditori, per Anna Maria Dávila/ Actualitat: El Liceu presenta una temporada amb grans estrenes i grans veus, per Marta Porter/ Dossier: Centenari de la mort de Domènech i Montaner, per Xose Aviñoa/ Muses i secrets al Palau de la Música, per Marta Saliné/ La resurrecció de Domènech i Montaner i del Palau, per Lluís Domènech i Girbau/ La Cornucòpia:No em cantis, bonica donzella, per Silvia Pujalte/ La Casa dels cants: Nou pla estratègic del Palau de la Música, per Albert Torrens/ Els nostres cors: l'Orfeó es retroba amb John Adams i la música americana/ Entangled Others, el garbuix de l'art digital, per Martí Marimon/ Actualitat/ Compositor: Paul Hindemith, per Serrgi Moreno- Lasalle/ Escenaris del món: Krolloper, l'òpera revolucionària, per Antoni Colomer/ Catalunya música: Quan el jazz esdevé un clàssic, per Ana Maria Dávila/ Accents/ Música encreuada/ Fons musicals de Catalunya (26): La col.lecció de música manuscrita del CEDOC (i), per Marta Grassot/ Investigadors, per Aurèlia Pessarrodona/ Melòmans: Josep Vallverdú, per Albert Torrens.
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
REVISTA MUSICAL CATALANA NÚM. 380 380 + MÚSICA I INTEL·LIGÈNCIA ARTIFICIAL UN REPTE DE FUTUR + ARTUR BLASCO RECOL·LECTOR DE CANÇONS LA CASA DELS CANTS SETEMBRE - DESEMBRE 2023 | 6€ NOU PLA ESTRATÈGIC DEL PALAU DE LA MÚSICA ELISENDA FÀBREGAS COMPONDRE AMB EL CAP I AMB EL COR DOSSIER CENTENARI DE LA MORT DE DOMÈNECH i MONTANER EDITORIAL Albert Torrens Director ENCETEM NOVA TEMPORADA o nou curs acadèmic –un es electorals en menys de dos mesos van ocupar bona part de l’atenció informativa durant moltes setmanes: a les de la campanya oficial s’hi sumen habitualment les de la precampanya i les que transcorren després fins a la constitució dels nous ajuntaments i governs. Més enllà d’aquest fet obvi, una greu derivada d’aquestes conteses va ser la paralització, de facto, de molts projectes de l’escena musical i cultural durant aquest llarg període. Diversos agents de la indústria van denunciar, en aquell moment, si bé amb la boca petita, alentiments de tramitacions i ajornaments d’activitats a l’espera de conèixer la configuració definitiva dels diversos nivells de l’administració –sobretot, la local–. I un cop constituïts consistoris i governs autonòmics, malauradament, encara vam haver de lamentar nous atacs directes en forma de cancel·lacions de contractes, reduccions dràstiques de pressupostos i, fins i tot, un nefast episodi de discriminació de les revistes en català, que denunciem enèrgicament perquè ens hi sentim interpel·lats. Cal estar amatents i evidenciar aquestes situacions, per menors que semblin, davant del risc que quedin ocultes sota l’avenç de la roda del temps que, sortosament, no s’atura per a la majoria de músics, sales i públics. Tenim per davant mesos de nova activitat. Que les bateries carregades durant els mesos de calor ens durin tot l’any i ens proporcionin moltes hores de plaer, descoberta i transformació gràcies a la música! Sílvia Pujalte nou cicle, en definitiva– i, des de la Revista, ho fem amb la història d’una represa. Elisenda Fàbregas, que fa pocs anys va ser un dels primers testimonis que va escriure a la nostra secció “De Llunyanes Terres”, és a la portada d’aquest número en tant que compositora convidada del Palau de la Música. Al llarg dels propers mesos, doncs, tindrem l’oportunitat de conèixer de prop la seva música, però també un recorregut biogràfic singular que, partint de Terrassa, l’ha duta a passar més de mitja vida entre els Estats Units i Corea del Sud –des d’on ens escrivia la darrera vegada– abans de tornar a Catalunya per dedicar-se plenament a la creació musical. Una altra col·laboradora de temps enrere, Magda Polo, és entrevistada en aquestes pàgines com a presidenta d’una nova associació de professors de música de les universitats espanyoles i, alhora, una de les autores del primer informe sobre l’estat de la clàssica al nostre país, publicat ja fa uns mesos i al qual dedicàvem el nostre últim editorial. Aviat serà el moment de conèixer les dades de la segona onada d’aquest estudi que, com dèiem llavors, haurà de contrastar tendències i potser, malauradament, confirmar temences. Tot plegat ens fa conscients, sobretot si ens aturem per uns moments, del veloç pas del temps. I un altre element que, sens dubte, ens fa percebre el canvi, el final d’un cicle i l’inici d’un altre o bé la seva continuïtat, és la política. Entre la primavera i l’estiu passats, dues convocatòri- LES SECCIONS DESTACADES DE L’RMC 1 2 3 MÚSICA I INTEL·LIGÈNCIA ARTIFICIAL ANY DOMÈNECH i MONTANER LA CASA DELS CANTS La intel·ligència artificial (IA) és, des de fa mesos, un dels temes que protagonitza l’agenda mediàtica internacional. En aquest número hi dediquem dos articles: un d’específic sobre la possible relació de futur amb la creació musical i també l’entrevista de “La Casa dels Cants”, on Entangled Others explica la seva intervenció en el disseny de la imatge gràfica d’aquesta temporada del Palau de la Música. L’any en què se’n commemora el centenari de la mort, no podíem deixar de parar-hi atenció i, si és possible, fer més llum sobre l’autor del Palau de la Música, seu de l’Orfeó Català i de la nostra Revista. Li dediquem un dossier de tres articles per intentar abastar les diverses i múltiples facetes –arquitecte, il·lustrador, dissenyador, historiador, humanista i polític– d’aquest protagonista del Modernisme català. La Fundació Orfeó Català-Palau de la Música ha renovat el seu Pla Estratègic i presenta els seus objectius per al proper període 2023-2026. En detallem alguns dels continguts, entre els quals destaquen un pla d’excel·lència i avaluació de la qualitat, un pla d’usos dels espais, un pla d’acció en sostenibilitat i la potenciació de la innovació i la digitalització. EDITORIAL ............................................................... 3 PASSACAGLIA ...................................................... 6 WWW.REVISTAMUSICAL.CAT A 4 BANDES ......................................................... 10 Núm. 380 • Setembre-Desembre 2023 6a Època • Any XXXIX EN PORTADA ELISENDA FÀBREGAS www.revistamusical.cat facebook.com/ revistamusicalcatalana twitter.com/RevistaMusCat Instagram/revistamusicalcat Direcció: Albert Torrens direcciormc@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Redacció: Teresa Martínez revista@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 28 Col·laboren en aquest número: Xosé Aviñoa, Frederic Camallonga, Antoni Colomer, Jaume Comellas, Ana María Dávila, Lluís Domènech i Girbau, Moisès Fernández Via, Albert Ferrer Flamarich, Carlos García Reche, Marta Grassot, Pere-Andreu Jariod, Martí Marimon, Sergi Moreno-Lasalle, Eduard V. Patsi, Aurèlia Pessarrodona, Roger Pibernat, Marta Porter, Sílvia Pujalte Piñán, Ferran Riera, Santi Riu, Quim Roser, Marta Saliné, Albert Torrens, Lluís Trullén, Jacobo Zabalo Publicitat: Albert Torrens direcciormc@palaumusica.cat Tel.: 93 295 72 26 Joaquim Uriach Torelló, president c/ Palau de la Música, 4-6 08003 Barcelona Tel.: 93 295 72 00 Telèfon d’atenció al client: 902 442 882 (de dilluns a dissabte, de 9.30 a 21 h) www.palaumusica.cat www.orfeocatala.cat Realització editorial: cooperativa.abacus.coop/ca/ Editora: Gemma Figueras Coordinació: Sílvia Pujalte Piñán Disseny editorial i maquetació: Marta Sagarra Impressió: Novoprint Distribució UDL Libros Dipòsit legal: B-34.432/83 ISSN: 1887-2980 Membre de l’APPEC Membre de CEDRO Versió digital: iQuiosc.cat Edita: Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana Compondre amb el cap i amb el cor .............................. 12 REPORTATGE INTEL·LIGÈNCIA ARTIFICIAL I MÚSICA Avenços, reptes i incògnites .......................................... 18 ENTREVISTA MAGDA POLO Un informe pioner sobre la clàssica .............................. 22 EFEMÈRIDE IBERCAMERA 40 anys de vida en plenitud ............................................. 26 ENTREVISTA ARTUR BLASCO 90 anys esplendorosos ................................................. 30 ACTUALITAT LA TEMPORADA DE L’AUDITORI Poder o revolta ............................................................. 34 ACTUALITAT LA TEMPORADA DEL LICEU Grans estrenes i grans veus .......................................... 38 Portada: Elisenda Fàbregas Foto: Quim Roser DOSSIER ANY DOMÈNECH i MONTANER L’escultor d’edificis ............................................. 44 Muses i petits secrets al Palau de la Música ......... 48 La “resurrecció” de Domènech i Montaner i del Palau ............................................................. 52 Amb el suport de: LA CORNUCÒPIA SERGUEI RAKHMÀNINOV No em cantis, bonica donzella ................................... 56 Els articles publicats a la «Revista Musical Catalana» expressen només l’opinió de l’autor. «Revista Musical Catalana» no mantindrà correspondència amb els autors d’originals no encarregats i enviats espontàniament a la Redacció. 30 LA CASA DELS CANTS EL NOU PLA ESTRATÈGIC DEL PALAU ......................................................62 ELS NOSTRES CORS ................................ 66 ACTUALITAT .................................................... 70 EL COMPOSITOR PAUL HINDEMITH Conservador i modern............................................... 61 Quim Roser ENTANGLED OTHERS ............................ 66 42 72 ESCENARIS DEL MÓN KROLLOPER TRES PROGRAMES DE JAZZ Quan el jazz esdevé un clàssic .................................... 78 ACCENTS .......................................................... 80 Entangled Others CATALUNYA MÚSICA 12 MÚSICA ENCREUADA ............................ 87 Frederic Camallonga L’òpera revolucionària .............................................. 74 38 FONS MUSICALS .......................................... 88 INVESTIGADORS ......................................... 89 JOSEP VALLVERDÚ Escriptor ................................................................ 90 Marco Borggreve MELÒMANS La no té banstra Revist a da Escol sonora. t a la al nos tre we b COL·LABOREN EN AQUEST NÚMERO Xosé Aviñoa és catedràtic de la UB. Ha treballat i publicat sobre l’impacte del Modernisme a la música catalana, i ens parla sobre l’obra de Domènech i Montaner al Palau de la Música. Lluís Domènech i Girbau és doctor arquitecte, especialista en l’obra del seu besavi Lluís Domènech i Montaner. Escriu sobre aspectes de l’arquitecte que li han semblat representatius de la seva personalitat. Carlos García Reche és crític musical i compositor (Conservatori del Liceu) i Màster en Música i So (ENTIUB). Ens parla de la actualitat de la música en el marc de la intel·ligència artificial. Aurèlia Pessarrodona és doctora en musicologia i professora de la Universitat Autònoma de Barcelona. Ha conversat amb Magda Polo sobre la situació actual de la música clàssica. Ferran Riera és periodista especialitzat en músiques d’arrel. Entrevista el recuperador de l’acordió diatònic i recopilador del cançoner popular Artur Blasco, amb motiu del seu norantè aniversari. PASSACAGLIA text Pere-Andreu Jariod QUE CURIÓS! Fons Pau Casals (ANC). Fundació Pau Casals JOHANN SEBASTIAN BACH, EL PINTOR Pau Casals durant la seva visita a Filadèlfia per de dirigir l’oratori El Pessebre, el 19 d’abril de 1963. ‘EL PESSEBRE’ PER RECORDAR CASALS UN CONCERT AL PALAU TANCARÀ ELS ACTES DE COMMEMORACIÓ DEL CINQUANTÈ ANIVERSARI DE LA MORT DE PAU CASALS EL 22 D’OCTUBRE el Palau de la Música Catalana acollirà la interpretació de l’oratori El pessebre de Pau Casals en la nova versió que el mestre Antoni Ros Marbà n’ha escrit per encàrrec de la Fundació Pau Casals. Aquesta adaptació d’El pessebre respecta la instrumentació original d’Enric Casals, però redueix la mida de l’orquestra, de manera que l’obra podrà ser interpretada a partir d’ara, si es desitja, amb una orquestra mitjana d’uns cinquanta músics i un cor d’unes cinquanta o seixanta veus. Aquesta nova versió redueix també la durada de l’oratori, que esdevé d’una hora i mitja. El mestre Ros Marbà ha tingut present en tot moment 6 • REVISTA MUSICAL CATALANA l’essència de la partitura original que va orquestrar Enric Casals, el germà petit del Mestre. La intenció és que amb aquesta nova instrumentació l’oratori amb el qual Casals va voler enviar un missatge de pau al món es pugui interpretar molt més que fins ara. El concert, organitzat conjuntament per la Fundació Pau Casals i la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música Catalana, comptarà amb la presència com a solistes dels cantants Mireia Tarragó, Gemma Coma-Alabert, David Alegret, Joan Martín Royo i Pau Armengol, juntament amb la Coral Càrmina i la Franz Schubert Filharmonia, tots dirigits pel mestre Ros Marbà. EL COMPOSITOR dels Concerts de Brandenburg o la Missa en Si menor no va ser pas l’únic Johann Sebastian Bach il·lustre de la seva nombrosíssima família. El seu net, fill de Carl Philipp Emmanuel, va ser un artista destacat del seu temps, especialment per les pintures de paisatges idíl·lics i també com a retratista. Va tenir, però, una vida curta. Nascut a Berlín l’any 1748, va morir pocs dies abans de fer els trenta anys, el 1778. Les seves obres es conserven en ciutats com Dresden, Hamburg, Leipzig i Viena. EFEMÈRIDES 30 ACTUALITATMUSICAL 40 La soprano Victòria dels Àngels, acompanyada al piano per Albert Guinovart, inaugurava la part ANYS d’auditori del Teatre-Auditori de Sant Cugat amb un concert en el qual també van participar la Jove Orquestra Sant Cugat, l’Esbart Sant Cugat i el grup musical Solistes de la Costa. La pianista i pedagoga musical barcelonina Rosa Sabater i Parera moria en accident ANYS d’aviació. Filla del director d’orquestra Josep Sabater i de la professora de cant Margarida Parera, va destacar com una intèrpret excel·lent d’obres d’autors catalans i espanyols. El Palau de la Música Catalana acollia l’estrena de Les illes Medes, una de les obres simfòniques més emblemàtiques de Juli Garreta. La primera interpretació va ser a càrrec de l’Orquestra Pau Casals, dirigida pel mateix Casals. Uns dies després l’obra va tornar a sonar a Girona. ANYS Frederic Sirés i Puig va néixer el 1918 a la localitat de Begur, al Baix Empordà. Músic de cobla i d’orquestra, va destacar com a autor de sardanes i també d’havaneres, la més coneguda de les quals és La gavina, popularitzada per la cantant Marina Rossell. ANYS 100 125 EL TRESOR L’etnomusicòleg i professor de la Universitat Autònoma de Barcelona ha adaptat un total de nou cants i tonades festives provinents de les comarques d’Osona i el Lluçanès per a quintet o doble quintet de metall. Ayats ha preparat aquest treball pensant en l’Escola de Música de Vic, que celebrarà 180 anys l’any que ve. RECUPERACIÓ DE LES MÚSIQUES DELS BALLS DE MÀSCARES DE CARNAVAL El projecte impulsat per la Universitat Autònoma de Barcelona vol treure de l’oblit un material musical format per més de tres-cents balls de Carnaval conservats a l’Arxiu de la Societat del Gran Teatre del Liceu. Actualment s’està duent a terme una campanya de micromecenatge per oferir en concert una selecció d’aquestes partitures. CONGRÉS INTERNACIONAL SOBRE ROBERT GERHARD LA BARÍTONA DEL 1929 Aquest instrument de vent, construït fa gairebé un segle i que durant molts anys es va creure perdut, va ser localitzat de manera casual al domicili d’Isabel Costa Renart –neta del tenorista Robert Renart i actual propietària de l’instrument– per Jaume Nonell Juncosa, promotor cultural i estudiós del món de la sardana. L’instrument, germà greu de la tenora, va ser encarregat per Joan Lamote de Grignon quan era director de la Banda Municipal de Barcelona. Aquesta barítona històrica es troba en perfecte estat de conservació i va tornar a sonar a les mans del músic Jordi Campos fa uns mesos a l’Institut d’Estudis Catalans, en un acte acadèmic en què va compartir protagonisme amb una altra barítona, la que el mateix Institut ideà de manera científica l’any 2013. JAUME AYATS ARRANJA TONADES PER A CONJUNT DE METALLS Barítona original Els dies 23 i 24 de novembre la Universitat Autònoma de Barcelona i la Biblioteca de Catalunya organitzen el congrés internacional Roberto Gerhard’s Modernism. Techniques, Influences, Receptions, Meanings. Impulsat pel professor Diego Alonso (UAB), es compta amb la col·laboració de Monty Adkins i Rachel Mann, dos dels principals investigadors en Gerhard a nivell internacional. BLANQUERNA-URL CELEBRA 75 ANYS AMB UNA ESTRENA DE BERNAT VIVANCOS Nova versió La Sagrada Família acollirà el 15 de desembre l’estrena de l’obra Càntic d’Amic e Amat, basat en el llibre Blanquerna de Ramon Llull, del qual pren el nom l’antiga Escola Normal de Mestres. La dirigirà Edmon Colomer al capdavant de l’Orquestra Simfònica del Vallès i una gran massa coral formada per dues-centes cinquanta veus. Ferran Mitjans en serà el tenor solista i també hi actuarà l’organista Juan de la Rubia. PASSACAGLIA • 7 ELS OFICIS DE LA MÚSICA LA MÀQUINA DEL TEMPS JOAN PELLISA, GUITARRER 8 • REVISTA MUSICAL CATALANA GLÒRIA NOGUÉ Assistent musical, especialista en sobretitulat d’òperes LA NOVA TEMPORADA DE LA SIMFÒNICA SANT CUGAT LA TEMPORADA DE L’ORQUESTRA SIMFÒNICA SANT CUGAT, la segona de Salvador Brotons com a director titular, oferirà un total de set concerts, un més que l’anterior. Brotons en dirigirà quatre, Josep Ferré (director artístic i fundador de l’orquestra) en farà dos, mentre que Virginia Martínez en dirigirà un. Entre els solistes convidats, hi trobem els noms dels pianistes Vivianne Cheng i Jonathan Mamora (guanyador de l’última edició del Concurs Internacional de Música Maria Canals), la violinista Mayuko Kamio i el violoncel·lista Pau Codina. L’actriu Lloll Bertran participarà en el Concert de Valsos, que es fa cada any per Nadal. I pel que fa als compositors, s’hi podran escoltar obres de Beethoven, Txaikovski, Dvořák, Mendelssohn o Rakhmàninov, entre d’altres. I també música catalana de Lamote de Grignon, Borgunyó, Toldrà, Amargós, Bertran, Grèbol, Martínez Valls i del mateix Brotons. D’aquest últim, Artur Ribera Llivi Martí Andinyach No he sigut mai d’idealitzar temps passats o futurs, i això fa que aquest viatge en el temps i l’espai m’interessi més per contextualitzar una època que no pas per gaudir d’un moment concret. I en aquest sentit, optaria per viatjar a la Barcelona del segle XVIII, cap a l’any 1740. M’encantaria passejar pel carrer d’Escudellers, allà on hi havia la major concentració de tallers d’instruments musicals de la ciutat. Viure aquell ambient, treure el cap pels diferents tallers i veure de prop com treballava aquella gent, com s’alimentava, com vivia. Quin paper hi jugaven els mestres, els oficials, els aprenents. Quants n’hi havia. També m’agradaria molt descobrir quins eren els instruments que es feien en aquells tallers, perquè ens n’han arribat ben pocs d’aquella època. Com eren i com sonaven les guitarres que es podia permetre qualsevol oficial o treballador estalviant una mica de diners. Escolliria, doncs, viure la realitat de cada dia i descobrir, en definitiva, allò que no acostumen a explicar-nos els llibres d’història. Antoni Bofill PASSEJAR PEL CARRER D’ESCUDELLERS DE BARCELONA CAP A L’ANY 1740 AVIAT FARÀ 35 ANYS que Glòria Nogué es va iniciar en un ofici fins aleshores inèdit al nostre país: sobretitular les òperes al Liceu, un dels primers teatres d’òpera europeus d’implantar aquest sistema. La seva feina és adaptar el llibret de l’òpera d’acord amb el director d’escena. “El sobretitulat és una ajuda per als espectadors, amb un llenguatge entenedor que no ha de destorbar l’atenció sobre el que passa a l’escena. L’objectiu principal és que el públic gaudeixi més de l’òpera i l’entengui millor”. Cada producció té la seva pròpia adaptació, no n’hi ha dues d’iguals, “és un vestit a mida”. Molta gent pensa que la projecció del sobretitulat és automàtic, i no és pas així. Són la Glòria i la seva assistent, Anabel Alenda, les qui es reparteixen les diferents funcions. “Nosaltres anem seguint la partitura i projectem el text en el moment que toca. És un directe”. La seva cabina és al quart pis del Teatre. Si el mestre Tribó, l’apuntador del Liceu, assisteix els cantants, la Glòria és l’assistent del públic. s’interpretarà l’Stabat Mater per a solistes, cor i orquestra, que no havia tornat a sonar en directe des de l’estrena, l’any 2000. En aquest concert, el darrer de la temporada, que s’oferirà també a Granollers i al Palau, hi prendran part el Cor Jove Amics de la Unió i el Cor de Cambra de Granollers. Més informació: simfonica.cat DE LLUNYANES TERRES EL MUSEU DE LA MÚSICA ESTRENA UNA GUIA AUDIOVISUAL MOISÈS SER MÚSIC A El públic podrà accedir als quatre nous itineraris temàtics a través d’un dispositiu digital amb auriculars, que es podrà demanar a Recepció. Els itineraris, en quatre idiomes i amb opció d’audiodescripció, s’adrecen a tots els públics i inclouen una visita general, un recorregut familiar basat en un joc de descoberta, una mirada amb ulls de lutier i una visió del món musical des de l’etnomusicologia. AMÈRICA MARXAR TAN LLUNY PER TORNAR A SER UN MATEIX College of Fine Arts, Boston University ES DIGITALITZA EL FONS ENRIC MORERA DE LA BIBLIOTECA DE CATALUNYA VOLIA ANAR MOLT LLUNY. No era ambició, era claredat. Comprenia que el món musical del meu país estava pensat perquè jo aplaudís. Podia gaudir fent de públic i aprendre a temps complet. Ser a l’escenari, però, era una excepció inusual. El Primer Palau i la suposada gira, negociacions amb L’Auditori, l’orquestra... tant hi fa; tot eren promeses que no trobaven mai el moment per arribar. No em queixo ni en faig crítica; sols esmento el que em va convidar a marxar. Com sempre, massa d’hora arribava al final d’una etapa. Salzburg i Tel Aviv s’havien esgotat. Volia un espai nou on poder començar, on poder fer quelcom més que preparar-me i il·lusionar-me. Amèrica era l’últim dels somnis que jo hauria gosat somiar mai. I crec que això m’hi va portar. Entro a Amèrica per la porta del darrere d’un banc valencià. No el vaig robar, sinó que tres persones van renunciar a la seva beca i vaig entrar-hi jo. De totes les ciutats americanes que conec, em quedo amb Boston –on he conegut què és treball, amor i malaltia. I ara que ja he superat totes tres coses, afirmo que Boston també és una forma de ser català. D’Amèrica, me n’atreuen els defectes –una barra lliure per millorar–, que són alhora conflicte i generositat, però on mai cal un passat per tenir un present. Ara bé, no m’acostumo a l’Steinway americà; concebut per fer aplaudir el públic. Jo estimo el so i el silenci. No n’entenc, d’aplaudiments. Fent inventari dels meus anys a Amèrica, hi trobo concerts de Mèxic fins al Canadà, tres enregistraments, un laboratori d’arts a l’Hospital de la Universitat de Boston, i aquest instant: a mig recital agafo un guix de terra i escric al piano I was a tree. A Barcelona mai no hauria pogut fer-ho. Amèrica és tan lluny que m’ha fet tornar a mi mateix. I més lliure, més jo. Moisès Fernández Via. Capellades, 1980. Guanyador del Concurs Scarlatti (Nàpols) i del Richmond Award (Boston) va fer estudis a Salzburg, Tel Aviv, i a Boston, amb I. Rohmann i R. Levin; i amb M. João Pires a Belgais. El seu debut discogràfic, Des del silenci (Urtext Classics) apareix al Gramophon Awards Issue. Pianista innovador, col·labora amb figures com Rautavaara o Kiarostami. És el fundador d’un laboratori d’arts a Boston. [youtube.com/moisesvia]. El fons musical del compositor Enric Morera conservat a la Biblioteca de Catalunya, que inclou majoritàriament partitures (més de vuit metres lineals), es digitalitzarà pròximament i quedarà en obert per a tothom que vulgui consultar-lo en línia. Estarà disponible a través del web Memòria Digital de Catalunya. Anteriorment ja s’havien digitalitzat altres fons musicals conservats a la Biblioteca, com els d’Albéniz, Pedrell o el de la catedral de Barcelona, entre d’altres. ANTONI ROS MARBÀ ESCRIURÀ UN RÈQUIEM El músic de l’Hospitalet de Llobregat, que últimament està duent a terme una intensa activitat compositiva, té previst d’iniciar aviat la composició d’una obra per a solistes, cor i orquestra. Es tracta d’un rèquiem, que a més de les parts en llatí, inclourà textos en català, sobre la vida i la mort, escrits pel poeta Miquel Desclot. EL MIXTUR ARRIBA A LA DOTZENA EDICIÓ El Festival de Nova Creació Sonora de Barcelona es farà enguany entre els dies 5 i 15 d’octubre. Entre les novetats, destaquen els vint-i-un concerts, que s’oferiran en diferents espais de la ciutat, entre els quals L’Auditori i el Palau, i els set encàrrecs que s’han fet a joves compositors. A més, hi haurà tallers pedagògics de composició i experimentació sonora, d’improvisació i d’interpretació. Més informació: mixturbcn.com PASSACAGLIA • 9 A 4 BANDES ESCRIURE SOBRE D’UN TEMPS ENÇÀ CADA VEGADA HI HA MÉS LLIBRES EN CATALÀ QUE TRACTEN DE MÚSICA. NOUS TREBALLS BIOGRÀFICS, LA REEDICIÓ DE DIVERSOS TÍTOLS DESCATALOGATS I LA TRADUCCIÓ AL CATALÀ D’ALGUNES OBRES DE REFERÈNCIA ENRIQUEIXEN DE MICA EN MICA EL NOSTRE MERCAT EDITORIAL. Una aposta convençuda per ORIOL PÉREZ TREVIÑO Musicòleg i assagista “Disposar d’un corpus d’assaigs musicals escrits en català, amb el màxim de rigor i anhel d’excel·lència, és un dels senyals inequívocs d’una cultura normalitzada i amb majúscules.” Pocs actes com el de l’escriptura defineixen millor, al meu entendre, la llibertat en el sentit més ampli. Que ningú vegi en el fet d’escriure en català cap implicació de naturalesa política en clau independentista i/o nacionalista, però no negaré pas que disposar d’un corpus d’assaigs musicals escrits en català, amb el màxim de rigor i anhel d’excel·lència, és un dels senyals inequívocs d’una cultura normalitzada i amb majúscules. Desmentint, doncs, aquells que creuen que rebaixant el nivell d’exigència, incloent-hi la lectora, s’assoleixen més receptors, penso que el BERNAT CABRÉ Cofundador de Ficta Edicions 10 • REVISTA MUSICAL CATALANA que crea veritable normalitat cultural i lingüística és l’existència d’una literatura, poesia i assaigs seriosos. No negaré que escriure al costat d’una ploma tan reeixida i de qualitat universal com és la de Miquel de Palol m’ha ajudat molt en la comesa de voler-me aplicar al màxim en escriure un assaig, en la meva llengua, amb la mateixa exigència que ho han fet en alemany, anglès o francès aquells musicòlegs i assagistes a qui més admiro. Penso, sincerament, que tot està per fer i que tot és possible perquè el que hi ha és massa poc al costat de tant que queda per fer en tots els sentits i direccions: des de l’anàlisi més punyent i profunda a la divulgació rigorosa, passant, és clar, per les biografies i monografies dels nostres compositors. “L’any 2021 creàrem el Premi JM Catalunya Ficta Edicions d’Assaig Musical. Un guardó nascut amb la voluntat d’incentivar l’escriptura d’assaig musical en català.” Ficta diuen que és una editorial de música, però el que perseguim no és publicar partitures, el que volem és que la música s’interpreti, s’escolti i es conegui. Vàrem començar fent partitures i de seguida ens vam adonar que no era suficient per aconseguir-ho. Això ens portà a fer enregistraments, després llibres d’assaig musical i musicografia..., i fins i tot pòdcasts! Ficta Lletres, que és la nostra col·lecció de llibres, va començar amb la biografia de Montserrat Torrent, La dama de l’orgue d’Albert Torrens, un llibre que va ser un èxit (dues edicions en català i traducció al castellà). Publiquem a poc a poc. Triem molt bé els llibres i en propiciem de nous, com és el cas d’Un espai al pentagrama d’Alba Nogueras. Aquest any Ficta Lletres incorpora les dues primeres traduccions al català de llibres estrangers (Mozart era una dona i Cançó de bressol per a un tigre) i publicarem els dos primers títols de ficció. L’any 2021 creàrem el Premi JM Catalunya-Ficta Edicions d’Assaig Musical. Un guardó nascut amb la voluntat d’incentivar l’escriptura d’assaig musical en català. En la primera edició va resultar guanyador el treball L’òpera catalana, síntesi històrica de Jaume Radigales, del qual estem molt contents, ja que marca un precedent de qualitat molt alt per al premi. Text Pere-Andreu Jariod MÚSICA, EN CATALÀ En aquest article recollim l’opinió, d’una banda, de dos responsables d’editorials catalanes que han fet una aposta clara pels llibres d’assaig sobre música en el nostre idioma. I també les reflexions de dos autors que han decidit publicar en català els seus treballs i investigacions. Tot i que encara queda molta feina per fer, des del món editorial i dels autors hi ha una voluntat ferma per seguir ampliant l’oferta d’aquesta mena de llibres. la normalitat cultural FRANCESCA GALOFRÉ Fundadora de Dinsic Publicacions Musicals LLUÍS BRUGUÉS Músic i escriptor “Publiquem llibres adreçats a tothom qui tingui interès per la música, més enllà dels estudiants o els professionals d’aquest ofici, i que no tenen data de caducitat.” La nostra editorial va néixer l’any 1988 i enguany ja té, doncs, trenta-cinc anys de trajectòria. Vam començar publicant sobretot llibres d’ensenyament musical en català, per la necessitat que hi havia en aquell moment posttransició política del país. Però ben aviat vam publicar també partitures de tota mena (cambra, orquestra, banda, música popular, coral, lied, etc.). Tenim també un fons important de llibres que parlen de música, que actualment ja sumen més de cinquanta títols repartits en onze col·leccions diferents. A Dinsic fa temps que publiquem llibres dedicats a la divulgació musical de les més diverses temàtiques. Últimament, a més, hem recuperat llibres descatalogats dedicats a l’audició per a adults, d’autors com ara Pere-Albert Balcells o Joan Grimalt. Treballs que pensem que no es podien deixar perdre. Són llibres adreçats a tothom qui tingui interès per la música, més enllà dels estudiants o els professionals d’aquest ofici, i que no tenen data de caducitat. El nostre catàleg no volem que deixi de créixer i, en aquest sentit, seguim obrint les portes a tot aquell qui tingui textos de qualitat, en català, dins d’aquest àmbit apassionant de la musicografia i la musicologia. “Ara, en un moment més relaxat de la meva vida, he apostat per deixar constància escrita de la vida i obra d’artistes que admiro, i l’experiència no pot ser més gratificant.” És sobradament coneguda la poca sensibilitat de la nostra societat per recordar i homenatjar la memòria dels artistes del nostre país, sobretot músics, pintors o escultors. Avui, gràcies a un grup de joves musicòlegs, periodistes i crítics, i a la implicació d’algunes editorials, el panorama està canviant radicalment, i així, tenim a l’abast aprofundir en músics com Toldrà, Montserrat Torrent, Garreta o Gerhard, per posar només uns quants exemples. Personalment, durant anys vaig dedicar molts esforços a aconseguir la dignitat que mereixia la meva professió, la de músic, a través d’accions sindicals. Suposo que alguna cosa ha quedat d’aquell esperit reivindicatiu quan ara, en un moment més relaxat de la meva vida, he apostat per deixar constància escrita de la vida i obra d’artistes que admiro, i l’experiència no pot ser més gratificant. Les dues últimes aportacions que he presentat sorgeixen de la pregunta: ¿com és possible que un Gonçal Comellas o un Antoni Ros Marbà encara no tinguin un treball que reculli la seva inqüestionable i demostrada carrera? Tot i ser conscient que les biografies no estan “de moda”, tant de bo aquests treballs ajudin a millorar la cultura musical del nostre país. A 4 BANDES • 11 EN PORTADA ELISENDA FÀBREGAS “NECESSITO CREAR PER SOBREVIURE” Quim Roser EN PORTADA • 13 3 DE FEBRER FÀBREGAS, FLORES I BEETHOVEN AL PALAU Quim Roser 6 D'ABRIL FÀBREGAS I BEETHOVEN AL PALAU DESPRÉS DE TRES DÈCADES ALS ESTATS UNITS I UNA ALTRA A COREA, LA COMPOSITORA TERRASSENCA ELISENDA FÀBREGAS ESTÀ ESTABLERTA NOVAMENT A CATALUNYA DES DE L’ANY PASSAT. EL PALAU DE LA MÚSICA LA CONVIDA AQUESTA TEMPORADA A MOSTRAR PROFUSAMENT LA SEVA OBRA. text Albert Torrens ALBERT TORRENS: Quin contacte tenies amb la realitat musical catalana des de l’estranger i com l’has trobada en el retorn? ELISENDA FÀBREGAS: No venia prou sovint com per conèixer-la bé, però mantenia el contacte amb col·legues que em parlaven de la precarietat del sector. Per això m’ha sorprès l’atenció que estic rebent des que he tornat. No estic segura que aquí es conegui bé la meva música, però interessa el fet que he treballat molt a l’estranger. Això aquí ho apreciem perquè dona visibilitat a Catalunya. I jo això ho puc fer, perquè tot i que he viscut molts anys fora, he tingut dificultats per adaptar-me culturalment i no m’he trobat mai a casa fora de Catalunya. AT: Com i per què vas iniciar-te en la música? EF: A la meva família hi havia una vena artística perquè un avantpassat havia cantat a La Scala. La meva àvia també cantava i a la meva mare li agradava pintar, però cap de les dues no va poder estudiar. Per això reivindico les dones de la meva família. Encara que no he sigut mai una feminista activa, he lluitat per la meva música i soc dona, una circumstància que sempre m’ha donat problemes, professionals i personals. AT: Això ratifica la tesi, tan discutida, que la composició no es pot ensenyar... EF: Se’n poden ensenyar les tècniques, l’estructura, com desenvolupar un motiu..., però cal deixar la gent sola, que s’expressi com vulgui. A mi, la interpretació al piano no m’omplia del tot, perquè havia de tocar música ja existent, adaptar-me al compositor, repetir el mateix moltes vegades, i després del concert, on ho donava tot, m’esfondrava psicològicament. Tenia la necessitat d’expressar-me d’una manera més pròpia, ja que tinc dificultat per adaptar-me a models o seguir patrons. Puc seguir unes tècniques, però si no m’expresso a la meva manera, sento que el resultat no és meu. Una recepta de cuina, per exemple, sempre la canvio. Aprenc per experiència. Per això, si de petita se m’hagués deixat, de seguida hauria estat compositora i m’hauria estalviat tot el que he hagut d’aprendre fins a poder escriure a temps complet a la meva edat. Cal partir d’un lloc que coneguis, això sí: tot comença amb la tradició i, a partir d’ella, en marxes o hi tornes. Però has de saber què hi ha si vols fer alguna cosa que no hi és. És perillós i contraproduent dir simplement, a un estudiant que s’inicia en la composició, que escrigui de forma “original”. “M’HA SORPRÈS QUE A CATALUNYA LA GENT EM VALORI DES QUE HE TORNAT” AT: La teva carrera va començar com a pianista... EF: Sí, la interpretació al piano va ser la primera passió musical. Vaig estudiar al Conservatori Municipal de Barcelona, on vaig aprendre una base musical imprescindible. Però el piano es treballava de manera més artística que tècnica i vaig trigar a desenvolupar una tècnica pròpia que expressés les meves inquietuds. AT: Com vas començar a compondre? temps em van demanar que escrivís tot allò. Anys més tard, treballant de professora de piano a Texas, vaig tenir temps de dedicar-m’hi més intensament i vaig començar a tenir un catàleg propi. El 2006 la carrera pública de pianista es va acabar a causa d’un accident i llavors, tot i que ja tenia obra publicada, vaig decidir fer un doctorat en composició a Baltimore, perquè volia saber quin nivell tenia com a compositora. I ho vaig corroborar, ja que els meus col·legues –a qui doblava l’edat– se sorprenien de la música que escrivia. EF: De forma autodidàctica, el 1986. A començament dels vuitanta acompanyava ballarins a la Juilliard School i tocava a les classes de diversos coreògrafs de ball modern, barroc i espanyol, per als quals improvisava en aquests estils. Amb el AT: ¿I no tens la sensació que, en música, està tot inventat? EF: Parlem d’art i de música com si fossin descobriments tec- EN PORTADA • 15 nològics, però fins a la Revolució Industrial el concepte de música era bastant similar arreu del món i no importava si era trencadora o no. De fet, la funció de la música s’ha discutit des de temps immemorials: els grecs i els xinesos la basaven en el concepte de bellesa permanent i com afectava les persones. Avui, a Occident, seguim modes que canvien constantment. Durant anys Rakhmàninov s’ha deixat per terra perquè era massa tonal, però ara es toca molt perquè és personal i expressiu. Mahler es va redescobrir el “L’ART I LA MÚSICA NO SÓN NOMÉS TECNOLOGIA I INNOVACIÓ” 1945 i no es va començar a tocar regularment fins als anys seixanta. Xostakóvitx també es considerava massa tradicional fins fa poc. Durant la major part del segle XX es valorava molt la música experimental que ara es toca poc. En canvi, sembla que la música que expressa emoció es valora de nou. La tècnica compositiva és important, però no podem oblidar que el propòsit és comunicar-se amb el públic. Jo necessito crear per sobreviure, i haver viscut, estudiat i ensenyat la cultura asiàtica els darrers onze anys m’ha fet valorar la música i l’expressió artística des d’un punt de vista diferent del que vaig aprendre aquí. AT: Com definiries amb paraules la teva música? La compositora en un concert de piano el 2010 a la Chugye University for the Arts (Corea del Sud). EF: Si hi ha alguna cosa característica en la meva música són els gestos melòdics, rítmics, les emocions que són el reflex dels meus sentiments, valors i visió de la vida. Pel que fa al llenguatge musical, és difícil de dir, perquè en UNA CREADORA MULTIDISCIPLINÀRIA Malgrat que va tornar a Catalunya el gener del 2022, Elisenda Fàbregas encara se sent, en certa manera, una nouvinguda al seu propi país, que fins ara la desconeixia. “Durant anys he estat tornant cada estiu a Catalunya, per visitar la família. I sempre vaig voler jubilar-me aquí”, explica. Malgrat que la identifiquem com a compositora, és una artista que destil·la creativitat en múltiples formes: “De petita, pintava i treia les millors notes de gimnàstica, pintura i música. També m’ha agradat molt sempre la ciència i la recerca i vaig estudiar tres anys de química. Podria estar perfectament en un laboratori”. Optimista de mena, en el seu temps lliure continua creant: escriu poesia, l’apassiona la cuina i a tots els llocs que ha viscut sempre ha tingut un jardí, dins o a fora de casa. 16 • REVISTA MUSICAL CATALANA El Cor Canta va estrenar el mes de març passat l'obra Parlen les dones, per a mezzosoprano, cor i orquestra. A la fotografia, la compositora amb Salvador Brotons, Elisenda Carrasco, Daniel Blanch, Marc Migó, Antoni Ros Marbà i Eva Martínez i Tomé, entre d'altres. Quim Roser tinc diversos, segons els èpoques i els llocs on he viscut o els idiomes sobre els quals componc. Darrerament, a Catalunya, m’he plantejat què fa que la música soni catalana. En part ho faig de manera intuïtiva: ho canto i ho sento català. L’anàlisi, la faig després. Evidentment, puc adaptar la meva sensibilitat, però si començo amb la teoria, acabo essent acadèmica. No és tan insòlit que la retòrica del llenguatge influeixi la música: recordem que al Barroc hi havia compositors que escrivien en estil italià, “EM PLANTEJO DE MANERA INTUÏTIVA QUÈ FA QUE LA MÚSICA SONI CATALANA” francès, etcètera. La retòrica, l’art de persuadir una audiència, ara està mal vista, però fins a l’època de Beethoven s’ensenyava a les escoles. AT: Quina relació tens amb els intèrprets de la teva música i què els demanes? EF: Demano autenticitat i honestedat d’expressió, que ho donin tot i mostrin la seva vulnerabilitat i sensibilitat al públic. Que tinguin tècnica ho dono per descomptat. Quan parles amb algú, hi ha una vibració que et permet saber si t’està dient la veritat o no. Això també hi és, en els intèrprets: jo necessito que connectin amb la meva música i transmetin el meu món al públic. He vist intèrprets que poden millorar les obres elevant-les a un nivell gairebé transcendental, perquè si són autèntics i honestos, poden entendre, o almenys interpretar, el pensament del compositor i l’estructura de l’obra de forma convincent. En canvi, no suporto la teatralitat i la falsedat. SET CONCERTS I QUATRE ESTRENES “El somni d’un compositor és que la seva música s’interpreti molt bé i en una sala de molta reputació, per tal que tingui repercussió. El Palau, tot això, ho té. És un lloc fantàstic”, assegura Elisenda Fàbregas davant d’aquesta temporada. Entre les quatre obres que se li estrenaran –tres en són encàrrecs–, destaca un Quintet –“tan complex com una obra orquestral i, per a mi, més difícil, ja que no hi ha tants referents que es toquin sovint, fora de Brahms, Schumann i Dvořák”–, un poema simfònic que es titularà Oda a la fortalesa i que es tocarà abans de la Novena de Beethoven, i la traducció al provençal de Bona domna. Entre les peces existents programades, hi ha Accents catalans per a orquestra i Somnis radiants per a piano. A més, Fàbregas impartirà una conferència sobre el so i la física quàntica dins del cicle L’Hivernacle. La cuina és una de les passions d'Elisenda Fàbregas. EN PORTADA • 17 REPORTATGE INTEL·LIGÈNCIA ARTIFICIAL I AVENÇOS, MÚSICA REPTES I Entertainment Pictures / Alamy Foto de stock INCÒGNITES 1 18 • REVISTA MUSICAL CATALANA ELS DARRERS MESOS LA INTEL·LIGÈNCIA ARTIFICIAL (IA) HA ACAPARAT NOTÍCIES, PORTADES DE DIARIS I ATENCIÓ MEDIÀTICA, PERÒ ¿COM, AQUESTA TECNOLOGIA, AFECTA LA MÚSICA CLÀSSICA? ment amb la ciència computacional, aviat van donar fruits en el camp musical, amb la música estocàstica (1956) de Iannis Xenakis com un dels exemples més rellevants. Arran dels avenços posteriors, com les xarxes neuronals o el Machine Learning durant les dècades dels vuitanta i noranta, aquells experiments primigenis han progressat exponencialment amb la perfecció informàtica. De Mántaras assenyala, però, que tant l’antiga IA com la “nova”, segueixen requerint una creació humana prèvia, ja sigui en forma de dades, notes musicals, etcètera, per generar material nou, i en major o menor mesura necessiten “retocs humans” per assignar paràmetres i donar forma a aquestes creacions. Per tant, seria útil definir què és realment la intel·ligència, o qüestionar-se si el concepte IA té alguna equivalència real amb la humana en termes de creativitat. Per a l’investigador i músic Mark d’Inverno, professor de la Goldsmith University de Londres, aquest tipus d’IA generativa, estrictament parlant, “no és text Carlos García Reche INTEL·LIGÈNCIA CREATIVA: FINS A QUIN PUNT? Ramon López de Mántaras, eminència en la matèria i professor emèrit del CSIC, apunta que la IA generativa va néixer de forma experimental al final dels anys cinquanta. Les aplicacions dels models de Markov –estudis i tècniques de probabilitat–, junta- BARCELONA, UN REFERENT Barcelona no vol quedar-se enrere en la cursa tecnològica i és per això que la ciutat pretén esdevenir un important referent d’innovació en intel·ligència artificial. De fet, aquest va ser un dels temes centrals de moltes xerrades i projectes del festival Sónar 2023. La plataforma Artificia o el departament Music Technology Group, de la Universitat Pompeu Fabra, són dos dels principals focus d’investigació i difusió de la IA musical. Entre els propers mesos d’octubre i març protagonitzaran una exposició al CCCB. AGE FOTO STOCK F a gairebé vint anys l’inspector Spooner, protagonista de Jo, robot (2004) encarnat per Will Smith, interrogava a la pantalla gran en Sonny, un robot molt avançat i sospitós d’assassinat, amb el diàleg que segueix: “només ets una màquina, una imitació de la vida. ¿Pots compondre una simfonia?”. En Sonny replicava: “Pot, vostè?”. Malgrat les diferències òbvies, podríem arribar a trobar aquesta escena de ciència-ficció “asimoviana“ no gaire lluny de ser profètica, atenent a la vertiginosa velocitat dels avenços tecnològics dels últims anys i mesos. Avui per avui resulta cada cop més habitual parlar d’intel·ligència artificial (IA), fins i tot en contextos no necessàriament tècnics. El concepte sembla haver fet eclosió com una revolució destinada a canviar un món cada vegada més tecnològic, competitiu, que ho vol tot cada cop més ràpid, barat i ben fet. La promesa d’una eficiència superior sedueix empreses i particulars, i fins i tot certs sectors de l’art i la creació. Algunes de les cares més visibles d’aquest boom són Midjourney o Dall-E –generadores d’imatges– i especialment l’arxiconegut ChatGPT, processador i generador de text. De fet, però, fa anys que la IA està integrada a la societat, des que fem ús de plataformes de streaming, assistents de veus –Siri, Alexa, etcètera–, navegació GPS o smartphones. 2 intel·ligent en absolut”, i ni tan sols pretén simular el raonament humà. D’Inverno indica que la detecció de patrons sí que és una tasca que una IA realitza de manera molt superior als humans, especialment útil en quantitats grans de dades. Fins i tot en la composició d’una simfonia, la IA pot identificar i analitzar patrons. Així és com, a partir d’uns esbossos de Beethoven, es va recrear la hipotètica Desena Simfonia l’any 2019 –en dos projectes independents–, però lògicament només es tractava d’una aproximació, i, en paraules de l’expert, “només Beethoven hauria pogut acabar la seva simfonia”. Molts altres experts, com Matthew Yee-King, col·lega docent de D’Inverno, coincideixen que la IA pot ser un recurs útil per a la creació i la indústria musical, però l’assimilació d’aquesta tecnologia també comporta riscos. AVANTATGES I DESAVANTATGES Una de les preocupacions més immediates és que la IA no caigui en males mans i no se’n faci un ús maliciós per generar, per exemple, deep fakes o fake news –falsificacions. A mitjan de juny el mateix Paul McCartney anunciava al programa Today de la BBC la creació d’una nova cançó dels Beatles amb la simulació de la veu de John Lennon a partir d’una antiga gravació i l’ajuda REPORTATGE • 19 NOUS ACOMPANYANTS d’intel·ligència artificial. Amb aquest potencial a l’abast, què no se’n podria aconseguir? No debades la discogràfica Universal Music va demanar fa uns mesos a Spotify que expulsés milers de cançons creades amb IA i bloquegés algoritmes d’escaneig i la Unió Europea va començar a negociar les bases reguladores d’aquesta tecnologia. Una altra gran preocupació és la possible pèrdua de feines qualificades. Mentre alguns asseguren que la implementació d’IA farà que es perdin feines fins ara considerades “segures” perquè requerien habilitats creatives, d’altres en minimitzen l’alarma. Els primers pronostiquen que el factor humà es revalorarà, especialment en el marc artístic, escènic o artesanal. I els segons argumenten que els països amb implantació tecnològica més alta, com el Japó, Singapur o Corea del Sud, tenen les taxes d’atur més baixes del món, tot posant en dubte que la IA destrueixi feines. Igual que les biblioteques no s’han extingit amb l’arribada d’internet, és raonable que el canvi sigui gradual i no tan dràstic, i que es creïn altres feines noves. A LA CLÀSSICA Quant a la música clàssica, a priori menys incerta que la indústria musical moderna en aquest àmbit, ja hem vist que la IA pot emular el paper del compositor, fins i tot hi ha plataformes com AIVA que poden “imitar” peces simfòniques a l’estil de Schubert “a la carta”. Tot i així, el conservadorisme intrínsec del sector el fa menys procliu a ser afectat per la disrupció d’aquestes tecnologies. Per a D’Inverno, “la creativitat és exclusivament una característica humana” i mai una IA serà capaç de substituir un artista humà –i encara menys un intèrpret–, per la qual cosa és difícil imaginar perjudicis en aquesta àrea. Qui voldria sentir una imitació de Mozart podent sentir l’original? 20 • REVISTA MUSICAL CATALANA Un pianista toca. Una intel·ligència artificial l’escolta. Després, la IA respon amb música i sons i el pianista l’escolta. Aquesta era la peculiar proposta a la qual assistien un centenar de persones durant una de les actuacions del projecte Reprocessing... Piano + AI, una investigació conjunta de la UPC amb el suport de l’ESMUC, al pavelló Mies Van der Rohe de Montjuïc durant el festival Sónar el mes de juny passat. El pianista Marco Mezquida va ajudar a entrenar aquesta IA, que va protagonitzar sessions de “cocreació amb un dispositiu pioner al món” amb Francesco Tristano, entre altres artistes, on la improvisació humana i l’artificial coexistien a través de música i dades, tal com explicava Lluís Nacenta, comissari del projecte. ¿És aquest, doncs, un paradigma del que podria ser la IA aplicada a la música i a l’espectacle en un futur? ¿Un “acompanyant” per a l’artista? Per a Tristano, definitivament, ho és. El pianista luxemburguès, nascut el 1981 i conegut per les seves incursions en la clàssica i l’experimentació, afirma que “és un privilegi formar part dels primers passos” i no veu cap amenaça en la incorporació de la IA al seu terreny. El solista rep amb entusiasme una tecnologia que, als seus ulls, ve per complementar-se amb l’artista, no a substituir-lo, perquè de moment està sotmesa i supeditada al nostre parer i la nostra voluntat. ¿Serà, però, algun dia capaç de pensar, crear i evolucionar per si mateixa? ¿Serà algun dia capaç d’entendre i transmetre emocions o compondre una simfonia? El temps ho dirà. 1 Imatge de la pel·lícula Jo, robot (2004), dirigida per Alex Proyas i basada en relats d’Isaac Asimov. 2 Humà amb una pròtesi de mà neuronal tocant el piano. 3 El pianista Marco Mezquida durant el concert al pavelló Mies Van der Rohe el mes de juny passat, en el marc del Sónar. Anna Mas 3 REPORTATGE • 21 “DARRERE DE LES PROGRAMACIONS HI HA D’HAVER UN ENRIQUIMENT DEL PATRIMONI O UNA POLÍTICA EDUCATIVA” MAGDA POLO UN INFORME PIONER SOBRE LA MÚSICA CLÀSSICA A CATALUNYA 22 • REVISTA MUSICAL CATALANA ENTREVISTA MAGDA POLO, PROFESSORA TITULAR DE LA UNIVERSITAT DE BARCELONA, VALORA ELS RESULTATS DEL PRIMER INFORME SOBRE LA SITUACIÓ DE LA MÚSICA CLÀSSICA A CATALUNYA. TAMBÉ PRESENTA LA RECENTMENT CREADA ASSOCIACIÓ DE PROFESSORS I PROFESSORES DE MÚSICA DE LA UNIVERSITAT PÚBLICA ESPANYOLA, QUE PRESIDEIX. text Aurèlia Pessarrodona fotografies Quim Roser AURÈLIA PESSARRODONA: Com va sorgir el primer informe sobre la situació de la música clàssica a Catalunya, corresponent a l’any 2021? MAGDA POLO: Lluís Rodríguez, president de l’Associació Catalana d’Intèrprets de Música Clàssica (ACIMC), i jo mateixa vam veure que no es podien plantejar polítiques dedicades al sector musical sense conèixer bé la situació. Així, vam crear un equip de recerca a la Universitat de Barcelona liderat per la doctora Arlinda García Coll i jo mateixa. La idea és que aquest informe surti anualment, si pot ser a principi d’any. AP: L’informe evidencia greus problemes. Quins en destacaries? MP: Hi ha dues grans esquerdes que cal resoldre. La primera és territorial: puntualment s’observen períodes estacionals, com l’estiu o la Setmana Santa, amb activitat musical més dispersa en festivals a la Costa Brava o als Pirineus, però bàsicament tot se centralitza a Barcelona i l’àrea metropolitana. La segona és el biaix de gènere: hi ha una clara potenciació tant de compositors com d’intèrprets que són homes. A més, hi ha polítiques de subvencions a compositores actuals, però no arriben a programarse com caldria. També cal resoldre l’estigmatització de determinats instruments: vocalment homes i dones queden equiparats, però en la percussió o certs instruments de vent-metall, majoritàriament trobem homes. fer prevaler una equiparació i plantejar-se què es pot programar. Som un país principalment de formacions de música de cambra, que no tenen tantes actuacions malgrat ser més econòmiques. Per tant, caldria jugar amb aquest valor afegit que tenim i traslladar-lo allà on manqui l’equipament necessari per instal·lar-hi una orquestra. AP: De l’informe també es desprèn que seguim el cànon centreeuropeu simfònic. ¿Es programa el que sembla més segur? MP: S’ofereix el que els programadors creuen que omplirà més aforament i no un enriquiment del patrimoni cultural o una política educativa. Molts estudiants de música no tenen l’hàbit d’assistir a concerts. I als tres equipaments més importants de Catalunya –L’Auditori, el Liceu i el Palau de la Música–, el 90% dels assistents té entre cinquanta i setanta-cinc anys. Això vol dir que els concerts no es plantegen d’una manera prou atractiva per al target de joves d’entre els divuit i els quaranta, que segurament estarien disposats a escoltar coses diferents. “CAL ACONSEGUIR QUE LA MÚSICA NO ES QÜESTIONI TANT” AP: Un altre aspecte que crida l’atenció és que algunes entitats, poques, s’emporten el gruix de les subvencions. MP: Això planteja si la política pública ha de potenciar tot tipus d’orquestres o si una de sola ha de ser l’orquestra insígnia de Catalunya, però també pot amagar altres coses. Tant la Generalitat com la Diputació han de AP: Quines mesures es podrien aplicar per atreure més públic als concerts de música clàssica? MP: S’haurien de fer sistemàticament dues coses: xerrades divulgatives prèvies als concerts i adreçarse al públic jove a través de les xarxes socials. A més, es podria programar música clàssica en festivals especialitzats, com el Grec, per accedir a persones no habituades a aquest tipus de concert. També podria ajudar-hi escenificar el concert d’una manera diferent: més participativa, menys passiva i integrant-hi altres estètiques properes. Una persona que vagi amb texans i samarreta pot tocar tan bé un Nocturn de Chopin com Lang Lang. En general, cal fomentar el gust musical. Com més escoltem una obra, més ens sol agradar; per tant, cal ENTREVISTA • 23 aconseguir que s’escolti més. I per a això cal que caigui l’estigma que és elitista, el prejudici de “no l’entendré”. La música no sempre s’ha d’entendre: primer s’ha de sentir i després, si es tenen les competències musicals, se’n pot treure més suc. AP: Com es podria potenciar el patrimoni musical català? MP: Caldria obligar els equipaments a programar més compositors catalans, però també estimular molt més la recerca d’autors catalans i incloure’ls als plans docents de les universitats. AP: Justament això ens porta a parlar de l’APMUPE, la nova associació de professors universitaris de música de la qual ets presidenta. MP: Sí, la vam crear el mes de març per tal que la música tingui cada vegada més presència, no només a la universitat, i que deixi de qüestionar-se tant. Per exemple, la LOSU (Llei orgànica del sistema universitari, del 22 de març) no inclou ni la música ni la musicologia com a àmbits de coneixement, cosa que hem al·legat per tal que aparegui juntament amb arqueologia, història i història de l’art. AP: A què us referiu quan parleu de replantejar la recerca artística? MP: Fins ara a la universitat hi ha hagut molta reticència a acceptar un projecte de recerca de caire performatiu, però la música no es pot quedar només en l’àmbit teòric. Nosaltres tenim clar que cal acabar amb aquesta divisió entre món acadèmic i pràctic, però això també ho han d’entendre les universitats i comissions de doctorat, que creuen que la pràctica no és recerca. AP: Però la pràctica també és coneixement! MP: Exacte! És el que vam fer a l’últim festival Sónar amb el grup de recerca Ekho sobre cartografies sonores i audiovisuals: crear un tema musical amb música electrònica, paisatge sonor i intel·ligència artificial per trobar l’ADN del raper Leïti Sène a partir d’un estudi demogràfic i urbanístic. 24 • REVISTA MUSICAL CATALANA ELS PROFESSORS DE MÚSICA S’UNEIXEN L’Associació de Professors i Professores de Música de la Universitat Pública Espanyola (APMUPE) va sorgir amb la intenció de canalitzar els interessos del personal docent i investigador adscrit a l’Àrea de Música de les universitats públiques espanyoles. Per durho a terme, s’han creat comissions al voltant de cinc línies estratègiques principals: les acreditacions a cossos docents universitaris, la música a les etapes educatives de l’ESO i el batxillerat, les relacions amb els conservatoris i l’Àrea de Didàctica de l’Expressió Musical, la coordinació de titulacions de música, i la innovació docent, recerca i transferència de coneixement. COMPOSITORS MÉS PROGRAMATS 191 175 145 Giacomo Puccini Antonio Vivaldi Joseph Haydn Robert Gerhard 46 45 44 43 Gabriel Fauré Frédéric Chopin 47 42 Richard Strauss Piotr Ilitx Txaikovski 54 49 Francis Poulenc 55 Felix Mendelssohn Georg Friedrich Händel 57 81 L’INFORME EN XIFRES PROGRAMACIONS SEGONS PERÍODE DEL COMPOSITOR Programat el 2021 8% 11, Co r àn ia ic a ic a nt mà ss ,2% 13 Ro Barroca 16,5% Cl à 25 ,1% t ig a5 po 27,6% Segle XX An em ,9% nt 261 51 Eduard Toldrà Giuseppe Verdi 62 58 Joan Manén 63 Robert Schumann 68 Johannes Brahms Franz Schubert Ludwig van Beethoven Johann Sebastian Bach Wolfgang Amadeus Mozart Nombre de vegades programat el 2021 El primer informe sobre la situació de la música clàssica a Catalunya, fet per l’Associació de Compositors i Intèrprets de Música Clàssica i la Universitat de Barcelona, retrata l’estat del sector l’any 2021 a partir d’una base de dades amb: • 2.733 actuacions • 1.022 intèrprets • 828 compositors • 4.351 obres • 1.112 concerts És el primer informe d’aquest caire no només a Catalunya, sinó també a l’Estat espanyol, i a nivell internacional no n’existeix cap de tan exhaustiu. Entre les principals conclusions, hi ha les següents: • Barcelona i l’àrea metropolitana centralitzen l’activitat musical, amb l’excepció de festivals concrets, sobretot estiuencs. • Mozart, Bach, Beethoven i Schubert són els compositors més presents a les sales de concerts. • Entre els vint compositors més programats, només hi trobem tres catalans, dos d’ells per celebrar-ne efemèrides: Eduard Toldrà, Joan Manén (cinquantenari de la seva mort) i Robert Gerhard (125è aniversari del naixement).Cap compositor de música antiga o contemporània ni cap dona. • Minsa presència femenina: 8,6% de compositores, amb 0,5% de presència catalana, i un terç del conjunt dels intèrprets. • Les subvencions apareixen concentrades en poquíssimes entitats: només una s’emporta el 20,1% de les de l’Institut Català de les Empreses Culturals, i les cinc primeres entitats, la meitat (un 49,6%). • Es prefereix programar concerts de grans formacions simfòniques (un 44,3% de les actuacions), mentre que un 58,7% d’intèrprets o formacions només van tenir una actuació durant l’any. ENTREVISTA • 25 EFEMÈRIDE QUAN EL 20 DE NOVEMBRE COMENCIN A SONAR A L’AUDITORI LES PRIMERES NOTES DE LA SONATA PER A PIANO I VIOLÍ, NÚM. 5, “PRIMAVERA”, AMB MARIA JOÃO PIRES I PINCHAS ZUKERMAN, LA PROMOTORA IBERCAMERA INICIARÀ LA SEVA QUARANTENA TEMPORADA. text Jaume Comellas IBERCAMERA 40 ANYS DE VIDA EN PLENITUD A 26 • REVISTA MUSICAL CATALANA responsabilitats de gestió i financeres i posant fi a la seva iniciativa tan personal. D’aquesta manera, Ibercamera va succeir Pro Música sense solució de continuïtat, després de vint-i-sis anys de protagonisme pràcticament exclusiu en el camp de la gran exigència i ambició programadora d’aquesta instància. Així va ser com Ibercamera es disposava a renovar la tradició del gran concertisme barceloní des de nous criteris de Mario Wurzburger questa referència esdevé absolutament transcendent en el si de la vida del concertisme de màxim nivell qualitatiu a casa nostra: presenta guarismes tan remarcables com més de 1.100 concerts programats, més d’1.400.000 localitats venudes, 370 orquestres programades.... Més enllà del fet de la pròxima temporada, convé situar l’abast d’aquesta iniciativa que tan decisivament ha presidit quatre decennis del gran concertisme barceloní i finalment amb projecció també a Girona i a Madrid. Cal fer història: Josep Maria Prat, promotor i alma mater de la iniciativa, era un molt jove professional de la gestió musical que ocupava la gerència d’una iniciativa prometedora i ambiciosa com va ser el Centre d’Estudis Musicals de Vallvidrera, que tanmateix va tenir una vida curta. A partir de les inicials tentines com a gestor, aviat va ser capaç de posar en marxa la seva empresa, que en principi tenia el perill que s’encavalqués amb la consolidada temporada de Pro Música, que havia capitanejat des de feia més de vint-i-cinc anys l’inoblidable Lluís Portabella i que, en aquell periple, va tenir el mèrit d’haver promogut el concertisme més encimbellat internacionalment. Sense oblidar en aquest apartat –compte!– els mèrits que de manera simultània havia aconseguit en gran part el Festival Internacional de Música de Barcelona, també desaparegut en època propera a aquells anys. Portabella, que en aquell moment també portava la direcció del Gran Teatre del Liceu, a la fi deixà amigablement les mans lliures a la nova empresa, tot renunciant a compartir Maria João Pires, que serà al concert inaugural de la 40a temporada, en un concert amb el violinista Fumiaki Miura l’1 de desembre de 2021. May Zircus Agencia Camera gestió amb el concert inaugural celebrat el mes de gener del 1985 amb un programa en què destacava el Hammerklavier de Johann Sebastian Bach. Després vindrien La Creació de Haydn amb la John Smith Square Orquestra, i més enllà dos concerts de la Filharmònica d’Israel amb direcció d’Eliahu Inbal, i més endavant tot el que ha anat venint. La inauguració, l’any 1999, de l’Auditori de Barcelona va suposar poder oferir la programació de les grans producci- Valery Gergiev, un director habitual als concerts d’Ibercamera, en un concert a L’Auditori el 21 de gener de 2021. “EL MÓN DE LA MÚSICA TAMBÉ ÉS UN REFLEX DE COM HA CANVIAT EL MÓN EN GENERAL” ons simfòniques i simfonicocorals en millors condicions de les que podia oferir el Palau: el fet que, la pròxima temporada 2023-24, els dos tipus d’obres o formats es situïn exactament en aquests respectius contextos resulta explícit: “Hem concentrat el repertori simfònic a L’Auditori perquè allà es poden gaudir les obres més plenament. I el públic s’hi ha acostumat. Altrament, tampoc no descobrim res”, explica Prat. El pas de temporades amb gairebé, o sense gairebé, el doble de programes respecte d’aquesta pròxima, situa una Josep Maria Prat, director d’Ibercamera. EFEMÈRIDE • 27 Ibercamera IBERCAMERA HA PRESIDIT QUATRE DECENNIS DEL GRAN CONCERTISME BARCELONÍ No dona importància a la possible capacitat que puguin tenir els agents per encimbellar un artista, o tot el contrari, puguin entreobrir el forat del pendent. Per a ell, la veritat i la categoria de l’artista, si existeix, a la curta o a la llarga acaba imposant-se. “Maria João Pires, sense nosaltres, també hauria tingut una gran carrera. Es sobrevalora el nostre paper”, conclou. Sergiu Celibidache llegint la «Revista Musical Catalana» després d’un concert de la Després de més de quaranta anys de temporada 1986-87 d’Ibercamera, en el qual va dirigir l’Orquestra Filharmònica de Munic. tasca, Josep Maria Prat no se sent cansat. Ho centra en aquests arguments: “Som una empresa petita en estructura problemàtica significativa: actualment l’oferta pública de però molt eficaç. Darrerament hem crescut molt, ja que tenim concerts, i no solament la pública, ha crescut, i a això cal afedelegacions a Girona i a Madrid, on també promovem una temgir la disminució del capítol de subvencions institucionals; porada potent. Amb els anys ha disminuït la meva ignorància per això, en paraules del mateix Josep Maria Prat, “ens hem i per això creiem que el nivell de coneixements de l’ofici és el d’adequar a l’espai i al moment”. millor de la nostra història, i això rejoveneix”. Un altre tema és el de la renovació generacional dels esLi costa individualitzar, posar una referència principal pectadors. Prat és conscient que als joves els costa apropar-se d’allò de què se sent més satisfet de tot el que ha viscut al a la música clàssica, però tanmateix aquest apropament es llarg d’aquests quaranta anys. Dubta i fa esperar la resposprodueix quan, podríem dir en justa lògica, deixen de ser jota: “Hem participat en uns 10.000 concerts. És difícil dir de ves, segons que reflexiona. què em sento més satisfet...”. A la fi decideix: “Va ser el conUltra promotor de concerts, la seva empresa és agent de cert d’homenatge a Frederic Mompou que es va celebrar el 19 destacats músics, una cinquantena, entre els quals Maria João de gener de 1988 amb la participació d’Alícia de Larrocha i Pires, Trifonov, Zukerman, Kavakos i molts d’altres. En un Victòria dels Àngels. Va costar lligar dates, m’hi va ajudar mercat en què cada agència lluita per ocupar més lloc, i en què Felicitas Keller”. Com és ben sabut, una gran personalitat tampoc no poden mancar subtils cops de colze –l’expressió no en el mateix ofici de Josep Maria Prat, que ell mateix va és seva, però sí el seu sentit–, Prat raona que el món de la múrespectar molt. sica també és un reflex de com ha canviat el món en general. LA 40a TEMPORADA A partir del concert inaugural amb caràcter de celebració de gala commemorativa, en què també s’interpretarà la Simfonia núm. 9 de Beethoven amb l’Orquestra Nacional de Lió i l’Orfeó Català, sota la batuta de Nikolaj Znaider, hom preveu vuit concerts més, presidits per la idea d’incidir en el paper dels intèrprets, que són els que tenen capacitat d’enriquir i renovar el valor de les composicions. Es tracta, per tant, d’unir composició i intèrpret especialment idoni: la batuta excepcional d’Ádám Fischer amb la Cinquena de Mahler que oferirà la Simfònica de Düsseldorf, Andrés Orozco-Estrada amb La consagració de la primavera i l’Orquestra Simfònica de Stuttgart, Teodor Currentzis i musicAeterna amb el Requiem de Mozart, i la catalana Mireia Barrera amb el cor Barcelona Ars Nova i 28 • REVISTA MUSICAL CATALANA la Finnish Baroque Orchestra per interpretar El Messies. Aquest darrer concert tindrà caràcter d’homenatge a Victòria dels Àngels, amb motiu del centenari del seu naixement, que s’escaurà en data molt propera. Alhora, Ádám Fischer serà la tercera vegada que dirigirà Mahler a Ibercamera. Un debut al qual cal parar una atenció particular és el d’Alexandre Kantorow, el jove pianista francès que amb vint-i-quatre anys d’edat, i a partir d’aconseguir el prestigiós Premi Txaikovski, s’ha situat com un dels virtuosos del piano més sol·licitats. Tot plegat forma una programació menys extensa que en antigues temporades, però atractiva per la conjunció d’obres de molt bona acollida i, insistint en l’argument de Prat, amb intèrprets idonis. EFEMÈRIDE • 29 “HE TREBALLAT SEMPRE AMB UN OBJECTIU: TORNAR AL POBLE ALLÒ QUE ÉS SEU I QUE DESCONEIXIA” ELS ESPLENDOROSOS 90 ANYS D' Quim Roser ARTUR BLASCO 30 • REVISTA MUSICAL CATALANA ENTREVISTA EL 5 DE NOVEMBRE ARTUR BLASCO FARÀ NORANTA ANYS, BONA PART DELS QUALS DEDICATS A RECUPERAR I DIVULGAR LA MÚSICA TRADICIONAL CATALANA, CONCRETAMENT LA DE LES COMARQUES PIRINENQUES. REPASSEM ELS TRETS DEFINITORIS D’AQUESTA TASCA, QUE SEMPRE HA EMPRÈS COM UN AFICIONAT. 1 FERRAN RIERA: Curiosament, aquesta aventura comença a l’estranger. ARTUR BLASCO: El 1953 vaig marxar a viure fora. Volia conèixer món i vaig descobrir que, de ciutadans del món, en cap país ho són. A tot arreu són seus i molts seus. A Escandinàvia vaig veure que el jovent cuidava molt el seu passat musical tradicional. Això em va fer reflexionar sobre el meu país, on jo no havia viscut aquesta experiència. Em vaig preguntar: “¿Ets d’un país inculte, sense cultura tradicional?” Sabia que no era així, i quan hi vaig tornar vaig materialitzar aquest acte de rebel·lió, ja que ens havien amagat un gran patrimoni, del qual no hem fet ús perquè no l’havíem conegut. I m'he dedicat de ple a recuperar-lo. Fridrik Stefansson text Ferran Riera AB: L’estiu del 1964, de vacances a la Seu d’Urgell, vaig sentir un acordió diatònic tocant una polca que ja havia escoltat en un bacallaner islandès. Em vaig apropar a aquell home i li vaig dir que volia saber coses del seu instrument, i vam quedar per l’any següent. Així, el 1965 vaig anar a Canells de Fígols a veure Ricard Muntané “el Fiter”. Vam passar moltes vetllades tocant els repertoris de ball dels pobles de l’Alt Urgell. Amb la informació que em va facilitar vaig començar la recerca sobre l’acordió al Pirineu. Llavors em vaig adonar que paral·lelament havia d’engegar un projecte més llarg i profund: la recuperació de la cançó tradicional, una feina de recollir cançons i donar-les a conèixer. He treballat sempre amb un objectiu: tornar al poble allò que és seu i que desconeixia. 2 Salvador Romà FR: Tot va començar amb la revifalla de l’acordió, oi? FR: Potser el teu projecte més important és la Trobada amb els Acordionistes del Pirineu que se celebra des del 1976 a Arsèguel, a l’Alt Urgell. AB: El 1981, amb mitja dotzena d’acordions que vaig demanar a la Generalitat, vaig muntar els cursos, que es van convertir en colònies, i molta gent jove va entrar en ENTREVISTA • 31 Quim Roser contacte amb tot això. Però l’acordió no s’ha de mirar tan sols com un instrument, perquè ha revolucionat la societat: gràcies a ell, al món rural, per primera vegada, els veïns agafaven les veïnes per la cintura. Aleshores la gent va deixar d’anar al rosari i anaven a la plaça a ballar. I no només hem despertat l’afició a l’acordió, ja que els alumnes han descobert que encara hi havia més instruments, i molts s’han posat a tocar-ne d’altres. FR: Passem a l’altre vessant: l’àlbum recopilatori de sis elapés Rosa vermella, rosa galant, editat el 1989 gràcies a la teva feina al Departament d’Agricultura de la Generalitat... AB: En acabar els estudis universitaris de botànica i tornar a Catalunya vaig entrar a la Cambra Oficial Agrària, dependent del ministeri franquista d’Agricultura, que després va traspassar les seves competències a la Generalitat. Aquesta funció em va permetre entrar a les cases dels pobles. Com que la gent coneixia la meva afició a la música, a la tradició oral, em venien a dir que la padrina sabia unes cançons. Amb el jeep m’he ficat per tot arreu a recollir cançons. Això és el que no van poder fer les missions de l’Obra del Cançoner Popular als anys vint i trenta, perquè no tenien prou mitjans. La gran diferència és que, quan l’Obra va fer la seva feina, aquestes cançons eren vives. Malauradament, però, no tenien la tecnologia amb què jo sí que m’he trobat. FR: També has publicat llibres i vídeos sobre el Cançoner. AB: Sí. A més de Rosa vermella, rosa galant, fa anys que publico A peu pels camins del cançoner, dotze volums –dels quals han aparegut deu– del que he recopilat al Pirineu. És el testimoni literari de la meva feina, on faig de notari. I també hi ha una col·lecció de devedés amb el mateix títol, que va editar la Generalitat. “ENS HAVIEN AMAGAT UN GRAN PATRIMONI I M’HE DEDICAT DE PLE A RECUPERAR-LO” 32 • REVISTA MUSICAL CATALANA FR: Al marge de totes aquestes iniciatives, també t’has prodigat com a intèrpret. AB: Un dia se’m va acudir la idea de divulgar des dels escenaris aquesta feina vinculada a l’acordió diatònic i al cançoner popular i, cap al 1990, vam formar La Pobletana, que no va durar gaire. A continuació vaig proposar a Jordi Fàbregas, membre del grup Primera Nota i director del festival Tradicionàrius, de treballar junts i va néixer el grup El Pont d’Arcalís, que va existir fins a la mort d’en Jordi el 2021, tot i que jo el vaig abandonar cap al 2012. Per a mi, El Pont d’Arcalís va ser importantíssim, perquè vam donar a conèixer el meu treball, vam enregistrar uns quants discos i vam fer moltes actuacions arreu de Catalunya i del món. Artur Blasco ha anat treballant a poc a poc, sense fer gaire soroll, fins a construir una obra monumental, cabdal per a la recuperació i la divulgació de la música tradicional catalana, de la Ribagorça a la Garrotxa, en dues vessants complementàries: el retorn a la vida de l’acordió diatònic i la recerca sobre el cançoner popular de transmissió oral, tots dos àmbits en perill d’extinció. La Trobada amb els Acordionistes del Pirineu d’Arsèguel (Alt Urgell), el festival més antic d’aquestes característiques al país, amb dimensió internacional, va donar pas a l’Escola Folk del Pirineu. D’altra banda, a més dels enregistraments de cançons tradicionals fets a partir dels més diversos informants, Blasco ha continuat actuant, amb el guitarrista Yannick López, el percussionista Arnau Obiols o la violinista Marienne Casimiro; ha dirigit un devedé sobre el guitarrista Emili Pujol i ha reivindicat la recuperació d’un altre instrument, el violí de dues cordes anomenat rabequet. També ha creat la Fundació Privada Artur Blasco per a la Recerca i Divulgació de la Cultura Popular al Pirineu i ha muntat el Museu de l’Acordió, que té la seu a Arsèguel. Per si fos poc, acaba de gravar el doble cedé 40 balls d'abans a les places i hostals de l'Alt Urgell, amb temes que tocaven els vells acordionistes. 5 3 Arxiu personal d'Artur Blasco UNA BIOGRAFIA DESBORDANT Arxiu personal d'Artur Blasco 1 Artur Blasco al bacallaner Zorkel Máni, salpant del port de Reykjavík, el 1960. 2 Trobada amb els Acordionistes del Pirineu a Arsèguel (Alt Urgell, el 1983). D'esquerra a dreta: Climent Julià “el Jaumetó”, Antoni Pubill “el Ponet”, Sebastià Clot “el Ferrer d'Arànser”, Ricard Muntané “el Fiter”; i Francesc Farrràs “lo Sialló”. 3 L’Escolania de Santpedor (Bages) el 1940. Artur Blasco és el primer nen de la dreta. 4 Primera formació d’El Pont d’Arcalís. A dalt: Eduardc Casals i Jordi Fàbregas. Asseguts: Tito Pèlaez, Artur Blasco i Quim Soler. 5 L’Artur amb l’acordió diatònic, el 1998. UN LLIBRE QUE ÉS TOT UN TESTIMONI Blanca Mostaza 4 Si calgués resumir la feina feta per Artur Blasco, el més indicat seria llegir el llibre que ell mateix es va autoeditar la darreria del 2022, El renaixement de l’acordió diatònic a Catalunya des de l’Alt Urgell. Es tracta d’una obra de gran format magna i polièdrica, de més de cinc-centes pàgines, amb centenars de fotografies, on fa des d’un repàs de la seva biografia fins a un recull de retrats d’acordionistes rurals ja desapareguts, passant per la història de la recuperació del diatònic, la imparable progressió de la Trobada d’Arsèguel, els grups amb què ha tocat i fins i tot un entranyable record al Cadí, el pa i la cervesa. Ja ha anunciat que n’hi haurà una segona part. ENTREVISTA • 33 1 TEMPORADA 2023-24 DE L’Auditori / May Zircus ACTUALITAT L’AUDITORI “PODER O REVOLTA” QUAN ES TENEN 25 ANYS text Ana María Dávila L’EQUIPAMENT PÚBLIC DE BARCELONA CELEBRA EL SEU PRIMER QUART DE SEGLE AMB UNA PROGRAMACIÓ DE GRAN AMBICIÓ SIMFÒNICA I UNA MIRADA GLOBAL A LA NOVA CREACIÓ I EL PATRIMONI MUSICAL DEL PAÍS, AMB QUINZE ESTRENES MUNDIALS. 34 • REVISTA MUSICAL CATALANA N May Zircus. Cedida per la Fundació Joan Guinjoan o serà una temporada convencional. Amb més de 500 concerts, distribuïts en 23 cicles o festivals, la temporada 2023-24 de l’Auditori de Barcelona serà, segons els seus responsables, la “més ambiciosa” de la seva història. Una ambició plasmada en una programació que posarà l’accent en el gran repertori simfònic de tots els temps, però també en el patrimoni musical del país, amb la presència d’autors catalans de referència a cadascun dels programes que oferirà l’Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya (OBC), sota la batuta del seu titular, Ludovic Morlot. Serà la seva particular manera de cele2 brar que ja han passat vint-i-cinc anys des que la gran infraestructura que dissenyà Rafael Moneo va obrir portes el 22 de març de 1999. “Per aquesta celebració hem volgut tenir en compte que L’Auditori va ser creat com la gran sala simfònica de la ciutat, i ho va fer emmirallant-se en projectes de referència com La Cité de la Musique de París”, assenyala el director general, Robert Brufau. “Actualment cap altra institució de tot l’Estat mou el volum d’activitat que té L’Auditori i hauríem d’anar a l’estranger per trobar exemples semblants”. L’efemèride, que permet a L’Auditori passar comptes amb el que ja s’ha fet i reforçar el seu projecte de futur, discorrerà sota un mateix relat artístic, de dos anys de durada, que pren el relleu al trienni conceptual anterior. En aquest primer curs, el discurs musical girarà al voltant dels conceptes “Poder o revolta”, i el següent, 2024-25, ho farà sota la idea de “Contranatura”. “Després de tres anys inspirats per un procés vital, volem abordar ara temes que ens permetin reflexionar sobre els grans reptes de la societat del segle XXI, com la lluita, la diferenciació jeràrquica, l’exili i les migracions, l’ordre i la llibertat...”, enumera Brufau. ACÚSTICA RENOVADA A més de les novetats artístiques, un dels fets més destacats de la temporada serà la important inversió que farà L’Auditori en millores destinades a aconseguir una major sostenibilitat i eficiència. Però la inversió estrella és la tan reclamada intervenció acústica a la sala simfònica per resoldre el problema d’escolta mútua que tenen els músics. Per solucionar el problema es col·locaran panells de fusta que ajudaran a absorbir l’excés de volum sonor als laterals i fons de l’escenari, al sostre i també a les parets que separen la platea del primer amfiteatre. “És una intervenció que serà pràcticament imperceptible per al públic i que esperem poder presentar a final d’any”, anuncia Robert Brufau. “LA NOVA TEMPORADA CONVIDA A REFLEXIONAR SOBRE ELS GRANS REPTES DE LA SOCIETAT DEL SEGLE XXI” 3 Marco Borggreve GRAN SIMFONISME Aquests conceptes pivotaran sobre un repertori que inclou obres mestres del simfonisme, com l’Heroica de Beethoven, La consagració de la primavera de Stravinsky, Romeo i Julieta de Prokófiev, la Patètica de Txaikovski, la Quarta de Brahms o el Requiem de Verdi. L’OBC també prestarà una atenció especial al francès Maurice Ravel i encetarà l’enregistrament de la integral de les seves obres orquestrals en sis cedés, que es publicaran el 2025 coincidint amb els 150 anys del seu naixement. La programació també comptarà amb la presència de noms rellevants del circuit internacional, com la violinista Patricia Kopatchinskaja, la violoncel·lista Alisa Weilerstein o els pianistes Kirill Gerstein i Lucas Debargue. Entre les batutes convidades fiACTUALITAT • 35 guren Nicholas Collon i Eun Sun Kim, titulars de la Finnish Radio i l’Òpera de San Francisco, respectivament, a més de la presència de Daniele Gatti amb la Mahler Chamber. L’aposta pel patrimoni, per la seva banda, quedarà ben palesa des del primer concert de la temporada. La mateixa obra que fa vint-i-cinc anys inaugurà L’Auditori, la Fanfara que Joan Guinjoan va escriure especialment per a l’ocasió, serà l’encarregada d’obrir el curs en un concert dirigit per Ludovic Morlot en el qual també se sentirà Un cant a Pau Casals de Jordi Cervelló, la Simfonia concertant de Prokófiev i la Tercera de Beethoven. 4 “VOLEM OFERIR UNA FOTOGRAFIA CORAL I POLIÈDRICA DE LA CREACIÓ MUSICAL DEL PAÍS” 36 • REVISTA MUSICAL CATALANA 1 L’Auditori farà 25 anys durant la temporada 2023-24. Per aquest motiu, el curs s’obrirà amb la Fanfara que 2 Joan Guinjoan va escriure per a la inauguració de l’equipament. 3 La violinista Patricia Kopatchinskaja és una de les solistes convidades a la temporada de l’OBC. 4 El clarinetista i compositor Paquito D’Rivera serà present a la temporada de la Banda Municipal. 5 Dani Espasa dirigirà l’òpera Aci, Galatea e Polifemo. L’AMBICIÓ DE NOUS PROJECTES Michal Novak 5 Geandy Pavon RETRAT DE FAMÍLIA Noms com els de Terradellas, Soler, Montsalvatge, Toldrà i Mompou figuren en una programació que també vol prestar atenció especial a la creació actual. Sense compositor convidat, enguany L’Auditori vol oferir un retrat de família, “una fotografia absolutament coral i polièdrica de la creació musical del país, garant del futur de la música clàssica”. Per aquesta raó s’han previst fins a quinze estrenes mundials d’obres que han estat encarregades a diferents compositors. Entre ells, Hèctor Parra escriurà una suite simfònica basada en la seva òpera Justine i Raquel García-Tomàs, Joan Magrané i Octavi Rumbau signaran una creació conjunta per a baríton i orquestra que tancarà la temporada. “És meravellós per a mi poder ampliar el meu repertori amb noms com els de Mompou o Toldrà. Crec que confrontar el gran repertori amb música de compositors catalans, i no només del passat, sinó també actuals, ens ofereix una possibilitat d’escolta, una aproximació diferent a aquestes grans obres que hem sentit tantes vegades”, assenyala el titular de l’OBC, Ludovic Morlot. Des de la seva inauguració, l’Auditori de Barcelona ja ha ofert més de 10.500 concerts, als quals han assistit més de 8,5 milions d’espectadors. I d’aquests, gràcies a 2.000 concerts, 3 milions d’assistents corresponen a l’OBC. Unes xifres que palesen l’abast d’una institució que vol continuar creixent i “defensant l’accés universal a la música i la creació de vincles amb la ciutadania”. L’excepcionalitat de la temporada 2023-24 abastarà tota l’activitat de L’Auditori, tot començant per la Banda Municipal, que oferirà una ambiciosa programació, centrada en el repertori original per a banda, com Joan de l’Ós de Ricard Lamote de Grignon; la simfonia El senyor dels anells de Johan de Meij, a qui es dedica el Retrat d’Artista, o l’estrena de la Simfonia Gaudí d’Albert Guinovart. L’obertura del curs serà també de gran alçada, amb un programa dedicat a una llegenda viva del jazz llatí, el clarinetista Paquito D’Rivera, que actuarà com a solista del concert i presentarà dues obres pròpies. També es creen propostes noves, com el cicle Intocables, en el qual quatre solistes convidats per l’OBC oferiran actuacions de cambra, àmbit en què destaca la integral dels Quartets de Xostakóvitx que oferirà el Quartet Casals. Pel que fa a la música antiga, un dels atractius serà l’òpera Aci, Galatea e Polifemo de Händel, amb la mezzo Vivica Genaux i direcció de Dani Espasa. Altres novetats són la creació d’un nou festival, Subsonic, que posa en diàleg la música amb diferents disciplines artístiques i que comptarà per a la inauguració amb la figura de Steve Reich, i el projecte divulgatiu Tast d’Orquestra, que vol apropar el repertori simfònic a tots els públics. I com a exemple de la voluntat de reforçar lligams amb el territori, la meitat de la programació del festival Mixtur se celebrarà a L’Auditori. ACTUALITAT • 37 ACTUALITAT EL LICEU PRESENTA UNA TEMPORADA AMB GRANS ESTRENES I GRANS VEUS EL GRAN TEATRE DEL LICEU PROPOSA UNA TEMPORADA ECLÈCTICA AMB DUES GRANS ESTRENES, DE JOHN ADAMS I HÈCTOR PARRA, I L’HOMENATGE A DUES DONES IMPRESCINDIBLES DE LA MÚSICA CATALANA, VICTÒRIA DELS ÀNGELS I ALÍCIA DE LARROCHA. text Marta Porter 1 38 • REVISTA MUSICAL CATALANA Cory Weaver E veus de Julia Lezhneva, Kate Lindsey, Richard Croft i Krešimir Stražanac. Entre els clàssics, Ievgueni Oneguin de Txaikovski obrirà la temporada en una nova coproducció amb l’Òpera d’Oslo i el Teatro Real, direcció escènica minimalista de Christof Loy (Arabella i Macbeth) i un segon repartiment amb veus del país com són Mireia Pintó, Cristina Faus i Josep Bros. La seguirà Un ballo in maschera de Verdi en la versió pòstuma del director d’escena Graham Vick, represa ara per Jacopo Spirei i Riccardo Frizza al podi, i amb Freddie De Tommaso, Anna Pirozzi i Saioa Hernández (Amelia), Daniela Barcellona i Sara Blanch en les veus principals. 2 La Cenerentola de Rossini comptarà amb un elenc de grans veus belcanJavier CamaJOHN ADAMS DIRIGIRÀ tistes: rena, Carlos ChausTOTES LES FUNCIONS son i Gaëlle Arquez. La producció, de tall DE LA SEVA ÒPERA clàssic i humorístic, ANTONY & CLEOPATRA ve signada per la italiana Emma Dante. Tancarà la temporada Adriana Lecouvreur de Cilea en la producció clàssica de David McVicar i les veus enormes de Jonas Kaufmann i Freddie De Tommaso (Maurizio), Sonya Yoncheva i Eleonora Buratto (Adriana), Ambrogio Maestri i Luis Cansino (Michonnet), i Anita Rachvelishvili i Daniela Barcellona (princesa de Bouillon), sota la batuta de Patrick Summers. Entre els títols que el Liceu recupera del fons d’armari hi ha la Turandot de Puccini amb què Núria Espert va inaugurar el Teatre el 1999, després de l’incendi, i que es veurà per última vegada; “un bon títol per obrir camí al públic neòfit que encara no sap que li agrada l’òpera”, segons Garcia de Gomar. El segon títol rescatat és la icònica Carmen de Bizet de Calixto Bieito i produïda pel Festival de Peralada també el 1999, amb Clémentine Margaine com a Carmen. l Liceu acull aquesta temporada 2023-24 l’estrena europea d’Antony & Cleopatra de John Adams, compositor d’òperes de gran èxit, en coproducció amb els teatres de Nova York, Palerm i San Francisco, on es va estrenar la temporada passada. “No només participem en la coproducció de l’última òpera d’Adams, sinó també en l’encàrrec de la partitura” –explica Víctor Garcia de Gomar, director artístic del Liceu–, “i a més tindrem el compositor dirigint-la”. L’altra gran estrena és Orgia d’Hèctor Parra, que torna a fer duet amb Calixto Bieito després d’aquella gloriosa producció de Les bienveillantes estrenada a l’Òpera de Flandes fa quatre anys i que lamentablement no va arribar aquí. Basada en l’obra de Pasolini i amb llibret del mateix Bieito, l’obra, coproduïda amb el Teatro Arriaga de Bilbao –on es va estrenar al juny– i el Festival de Peralada, estarà dirigida per Pierre Bleuse, actual titular de l’Ensemble Intercontemporain. I a més, torna Robert Wilson amb la curiosa proposta d’escenificar El Messies de Händel, en una visualització poètica i hipnòtica. Musicalment basada en la versió arranjada per Mozart, comptarà amb el titular de l’Orquestra del Liceu, Josep Pons, a la batuta i les HOMENATGE A DUES GRANS DONES DE LA MÚSICA Enguany se celebren dues efemèrides relacionades amb dues de les més grans artistes catalanes de projecció internacional: Victòria dels Àngels i Alícia de Larrocha. El centenari de la soprano se celebrarà amb un concert que acollirà veus de primer nivell. Com explica Víctor Garcia de Gomar, “serà un homenatge on es veuran els vestits que va lluir Victòria dels Àngels i dotze dames de la lírica cantaran àries amb les quals va destacar la soprano barcelonina”. A la gala, encarregada a Marc Busquets, director artístic del LIFE Victoria Barcelona, cantaran Maria Agresta, Louise Alder, Sarah Connolly, Joyce DiDonato, Juliana Grigoryan, Sabina Puértolas, Fatma Said, Anne Schwanewilms, Nadine Sierra, Iréne Theorin i Marina Viotti, acompanyades per l’Orquestra del Liceu i el pianista Julius Drake. A més, el Palau Güell acollirà una exposició amb els vestits més característics que la soprano va dur en escena. El segon homenatge està dedicat a la pianista Alícia de Larrocha, de qui també se celebra el centenari del naixement. Sota la batuta de Josep Pons, Javier Perianes interpretarà una de les peces més icòniques de la pianista, el Concert núm. 5, “Emperador” de Beethoven, que l’Orquestra del Liceu complementarà amb la Setena Simfonia del compositor alemany. Amigues i sovint companyes de viatge, el Palau Robert n’acollirà una altra exposició, “Una vida d’amistat entre Victòria dels Àngels i Alícia de Larrocha”. ACTUALITAT • 39 Bernd Uhlig DANSA D’ALT VOLTATGE 3 La dansa guanya en qualitat i representació amb quatre títols de primer nivell: el Ballet du Grand Théâtre de Ginebra presenta el fantàstic espectacle Faun/Noetic creat per Sidi Larbi Cherkaoui inspirat en el mític ballet de Nijinski; la versió d’Alexander Ekman d’A midsummer night’s dream amb el Ballet de Dortmund; i l’immens Sacre de Sasha Waltz & Guests, en una coproducció amb el Teatre Mariïnski, per tancar amb el més clàssic dels clàssics, El llac dels cignes, amb el ballet del Teatro dell’Opera de Roma. Orgia d’Hèctor Parra i 2 Anthony & Cleopatra de John Adams són les dues grans estrenes de la temporada al Liceu. Sacre de Sasha Walz & Guests, l’espectacle creat per celebrar el centenari de Le sacre du printemps, és un dels títols de dansa que podrem veure al Liceu. Altres òperes de la temporada són 4 Ievgueni Oneguin, que comptarà amb un repartiment amb veus del país, i 5 Un ballo in maschera, amb la posada en escena pòstuma de Graham Vick. Gustavo Dudamel torna al Liceu amb la Filharmònica de Los Angeles per dirigir un Fidelio semiescenificat que sumarà al Cor del Liceu el Cor de Cambra del Palau de la Música, i amb el qual viatjaran a París i Londres. I entre les òperes en versió concert, en destaquen dues de mai vistes al Liceu: Orlando paladino de Haydn, amb Giovanni Antonini al capdavant d’Il Giardino Armonico, i les veus d’Emőke Baráth i Núria Rial, entre d’altres; i MéGUSTAVO DUDAMEL dée de Charpentier, ARRIBA AMB UN FIDELIO amb Simon Rattle al podi i MagdaleSEMIESCENIFICAT AMB na Kožená de proLA FILHARMÒNICA tagonista. D’altra banda, DE LOS ANGELES René Jacobs dirigirà L’Orfeo de Monteverdi amb la Freiburger Barockorchester, i Josep Pons, El castell de Barbablava de Bártok, després d’haver-la dut a La Bastille. Els concerts amb participació orquestral inclouen una gala lírica amb Ermonela Jaho, Lisette Oropesa, Javier Camarena i Carlos Álvarez i un concert amb Lise Davidsen, Clay Hilley i Gábor Bretz, dedicat a Die Walküre, mentre que el lied esdevé protagonista amb el Winterreise interpretat per Michael Volle 40 • REVISTA MUSICAL CATALANA 5 en una versió semiescenificada del fotògraf Joan Fontcuberta. El baix-baríton Carlos Chausson protagonitzarà La commedia è (in)finita, un viatge per les aventures i desventures operístiques. Recitals de tall més clàssic seran els de la soprano Sondra Radvanovsky i el de Lise Davidsen i Freddie De Tommaso. I una perleta: el cicle de lied de György Kurtág Kafka-Fragmente, amb la soprano Anna Prohaska i la violinista Isabelle Faust. Pel que fa als concerts simfònics, Jordi Savall i Le Concert des Nations oferiran El somni d’una nit d’estiu de Mendelssohn, i Josep Pons continuarà la integral de les Simfonies de Mahler amb la colossal Cinquena. També continua l’esplèndid viatge pels Madrigals de Monteverdi sota la direcció de Rinaldo Alessandrini, mentre que s’inicia el Cicle Constel·lacions amb tres concerts de cambra de músics de l’orquestra. El cicle Òh!pera, que tan bons resultats ha donat, estrenarà tres òperes breus: de Ferran Cruixent, Montserrat Lladó i Guillem Palomar, i els llibretistes Laura Ferrero, Pau Miró i Martí Sales; i el cicle Under 35, dedicat als joves, ofereix Ievgueni Oneguin, Carmen, Un ballo in maschera (amb ball de màscares inclòs) i La Cenerentola; mentre que els més petits podran gaudir de la incombustible La petita flauta màgica, Un conte de Nadal d’Albert Guinovart, l’espectacle de dansa La nit de Sant Joan i la nova producció La torre dels somnis, entre altres títols. Roberto Rucci 4 Erik Berg, The Norwegian National Opera & Ballet 1 3 ACTUALITAT • 41 Frederic Camallonga 42 • REVISTA MUSICAL CATALANA DOSSIER CENTENARI DE LA MORT DE DOMÈNECH i MONTANER (1849-1923) DOSSIER • 43 LLUÍS DOMÈNECH Alexandre Merletti / IEFC L’ESCULTOR 1 i MONTANER D’EDIFICIS EN EL CENTENARI DE LA MORT DE L’ARQUITECTE LLUÍS DOMÈNECH I MONTANER, L’ARTÍFEX DEL PALAU PROJECTA UNA LLUM PRÒPIA SOBRE UN PERÍODE ARTÍSTIC ESDEVINGUT SIGNE D’IDENTITAT DEL FET CULTURAL CATALÀ. text Xosé Aviñoa A l carrer dels Lledó i a les altres dependències urbanes on l’Orfeó Català feia els assajos es va anar bastint un ambiciós projecte d’agrupació coral amb voluntat de pal de paller, i especialment en les converses dels membres de la Junta, sempre encapçalats pel visionari Lluís Millet i Pagès, hi havia una constant: hem de disposar d’una seu pròpia que estigui a l’alçada de les expectatives. I dit i fet, a la reunió del 24 d’octubre de 1902 la Junta aprovà l’inici dels passos per dotar-se’n d’una, que havia de ser seu de l’entitat i alhora sala de concerts oberta a l’activitat musical de la ciutat, en plena ebullició sonora. No els aturaren ni les dificultats econòmiques d’una entitat que tot just tenia deu anys de vida i ja arrossegava alguns problemes derivats, precisament, de la persecució política per suposades irregularitats econòmiques, ni la dificultat tècnica de construir un espai que no tenia precedents al país, construir un auditori que acabaria sent el primer d’Espanya. I en aquest context d’entusiasme iniciàtic i ingenu, els dirigents de l’Orfeó van convocar les principals entitats musicals del moment per informar-los del projecte i assegurarse llur suport, i, en el moment de les decisions, van tirar molt amunt per sol·licitar els serveis de l’arquitecte que havia de fer realitat el somni: Lluís Domènech i Montaner. Aquest era un molt preuat dissenyador d’edificis singulars (en aquells moments tenia en plena construcció no menys d’onze cases, entre les quals la Fonda Espanya i l’Hospital de Sant Pau a Barcelona, el Casino de Canet i l’Institut Pere Matas i la Casa Navàs de Reus), un polític compromès amb els drets de Catalunya (membre de la cèlebre Candidatura dels Quatre Presidents, al costat del Dr. Robert), reconegut pel seu interès per la història de l’art (va dirigir una publicació en vuit volums que reuní els més destacats experts en la matèria) i membre actiu de penyes i tertúlies artístiques, com la colla de la Jove Catalunya que aglutinava Narcís Oller, mossèn Cinto, Serafí Pitarra o el pianista Carles G. Vidiella, a casa del qual es trobaven tots plegats per escoltar Beethoven. El que comportava confiar en Domènech era treure profit de la seva experiència i del coneixement del medi artesanal que era imprescindible per construir en un temps molt limitat un edifici que havia de ser molt singular. Tota mena d’especialistes en les artesanies que el Modernisme havia potenciat seguint el moviment anglès d’Arts & Crafts, com ferrers, manyans, vitrallers, rajolers, ceramistes, escultors, moblistes, etc., van deixar el que tenien en aquells moments entre mans per treballar de valent a les ordres de Domènech, supervisats pel seu futur gendre, Francesc Guàrdia, i en alguns casos fins i tot van acceptar pagaments diferits. La documentació consultada ens indica que la planificació de l’obra i el disseny del conjunt fou cosa molt personal de Domènech, que no informà tan puntualment com els membres de la Junta de l’Orfeó haurien desitjat. Hi ha constància de les dificultats econòmiques per tirar endavant l’obra, de la DOSSIER • 45 CEDOC 2 urgència per cloure l’edifici per tal que l’Orfeó Català s’hi pogués hostatjar com abans millor, a fi d’estalviarse el lloguer de la seu on assajaven, i també per tal de començar a rendibilitzar l’auditori. Però curiosament, no hi ha constància de cap mena de discrepàncies de la Junta en el disseny de l’edifici i en allò que actualment consideraríem el més fonamental de tot, el pla iconogràfic que havia de regir el nou Palau de la Música Catalana. Hem de creure, per tant, que aquest aspecte va quedar a càrrec de l’arquitecte, el qual, per altra banda, havia demostrat a bastament disposar de criteri artístic i històric per arrodonir un pla iconogràfic del gust dels pagadors. Des de la perspectiva actual, està clar que l’edifici del Palau és sense discussió el millor exemple del Modernisme musical i, inclús, del Modernisme en general. Gaudí és una figura indiscutible de l’arquitectura de l’època, però les seves innovacions el fan transcendir el moviment, mentre que l’obra de Domènech és genuïnament allò que es podia esperar de la voluntat historicista, decorativista i simbòlica que representa el moviment modernista. L’EDIFICI DEL PALAU FOU EL RESULTAT, SOBRETOT, DE L’ENGINY I SENSIBILITAT DE DOMÈNECH i MONTANER 46 • REVISTA MUSICAL CATALANA La presència de referents musicals, d’altra banda, obvis en un edifici que havia de ser auditori i seu d’un grup coral, és una constant que evoca els noms dels músics que en aquells anys de canvi de segle eren considerats cabdals, els austroalemanys Händel, Bach, Haydn, Mozart, Beethoven, Schubert o Schumann, però no els italians, llevat de Palestrina. La societat musical catalana del moment aspirava a modernitzar-se per la via dels grans músics centreeuropeus i cal acceptar que Lluís Domènech i Montaner era sensible a aquestes influències. Enfrontar a l’embocadura de l’escenari un conjunt escultòric de Beethoven i Wagner amb una simpàtica versió primitiva i ingènua d’una cançó molt popular de Josep Anselm Clavé com és el conjunt Les flors de maig és, certament, una aposta carregada d’ideologia. La proposta escultòrica està exhibint un gran respecte per la música acadèmica germànica que parteix de Beethoven i deriva cap a Wagner, i davant per davant d’aquest homenatge al Classicisme, hi ha el més genuí representant de la música coral, representada per un creador, director i agitador com Clavé, que, curiosament, l’Orfeó Català pretenia superar amb el seu plantejament musical i social. Tampoc és sorprenent que l’única referència escultòrica al món operístic que apareix en el pla iconogràfic del Palau sigui Wagner, admirat i defensat de manera radical per la colla dels 1 Primera fotografia de la façana completa del Palau, feta per Alexandre Merletti amb un objetiu gran angular que ell mateix va fabricar. 2 Col·locació de la primera pedra del Palau, el dia de Sant Jordi del 1905. Darrere de la taula trobem Joaquim Cabot i Felip Pedrell. 3 Esbós de Domènech i Montaner de l’embocadura de l’escenari. 4 Un dels compositors més presents en el pla iconogràfic del Palau és Wagner: a la façana, a l’embocadura de l’escenari i en aquest mosaic al sostre del segon pis. 3 4 “Paqueñus” que es reunien a l’Associació Wagneriana que d’ençà del 1901 van agitar la societat catalana en defensa del reformador de l’òpera. En aquells anys el món musical representat pel pla iconogràfic del Palau estava pràcticament renyit amb el pobre pla iconogràfic del Liceu i ja no diguem amb els seus clients respectius. És cert que aquesta tendència a generar simbolismes a través de la interacció de referents, en aquest cas musicals, era molt habitual en la manera de pensar els edificis que tenia Lluís Domènech, i que el Modernisme ens ha acostumat a vinculacions i a ornamentacions que ara apareixen com a molt vistoses i il·lustradores, però que també van passar per un període de descrèdit per la complexitat i incomprensió dels valors que representaven. El Palau de la Música Catalana se salvà de les propostes d’eliminació del decorativisme que va sorgir durant els anys trenta i avui llueix amb tota la seva esplendor, però cal tenir en compte que aquell edifici fou el resultat d’un esforç molt considerable i visionari dels Joaquim Cabot, Millet i la seva Junta, de la cooperació de nombrosos accionistes que van subscriure les obligacions necessàries per tal que l’obra pogués arribar a bon port, entre les quals, per exemple, les del marquès de Castellbell (descendent del baró de Maldà, nissaga que ha fet singulars aportacions a la cultura catalana), que sufragà els costos de l’escultura de Miquel Blay La cançó popular, que figura a la cantonada de l’edifici, però sobretot, de l’enginy i sensibilitat de Lluís Domènech i Montaner. CONFIAR EN DOMÈNECH ERA TREURE PROFIT DE LA SEVA EXPERIÈNCIA I CONEIXEMENT DEL MÓN ARTESANAL Frederic Camallonga El pla iconogràfic del Palau de la Música Catalana és obra de Lluís Domènech i Montaner, que era molt sensible a les tendències artístiques del moment i al decorativisme historicista que tan bons conreadors tenia en el període modernista, com ara Alexandre de Riquer o Apel·les Mestres. Ell dibuixava a mà alçada els diferents elements decoratius que havien de figurar a l’edifici, tot deixant-se menar per un naturalisme prerafaelita, que justificava l’existència de roses al sostre de la sala del Palau o les estilitzacions florals els capitells. La reunió de tots els referents musicals, noms i episodis sonors de la història, correspon al moment musical, que va ser molt ben rebut pels responsables de l’Orfeó Català i pel públic que va començar a assistir als concerts que s’hi oferien de manera regular. Arxiu del coac LA ICONOGRAFIA DEL PALAU DOSSIER • 47 MUSES i PETITS SECRETS AL PALAU DE LA MÚSICA 48 • REVISTA MUSICAL CATALANA Frederic Camallonga A MÉS DE PROJECTAR I DIRIGIR LA CONSTRUCCIÓ DEL PALAU, DOMÈNECH I MONTANER VA CREURE IMPRESCINDIBLE DONAR SENTIT A LES FIGURES DE LES MUSES QUE OMPLEN L’ESCENARI TOT INVESTIGANT ELS INSTRUMENTS MUSICALS QUE TOQUEN I DISSENYANTNE ELS VESTITS, AMB EL SIGNIFICAT HISTÒRIC I SIMBÒLIC PERTINENT. text Marta Saliné i Perich Q uan entrem al Palau, la gran quantitat de tècniques i arts aplicades utilitzades per Domènech ens enlluernen, però res és comparable amb la sensació que produeix trepitjar la Sala de Concerts. Les divuit figures al·legòriques que presideixen l’hemicicle són el conjunt iconogràfic més representatiu de la dona en el Modernisme català. Una de les primeres fites és l’anàlisi dels instruments i el seu origen, l’època que representen, l’evolució i quin n’ha estat el moment més rellevant. Plantegem una triple arrel: instruments originaris de la música tradicional i d’ús principalment folklòric, instruments d’origen antic d’arrel clàssica o anteriors i instruments que han evolucionat i són representatius de l’orquestra. Trobem set instruments de corda, set de vent i cinc de percussió, i una de les muses representa, juntament amb un instrument de vent, el cant coral o la veu humana. D’esquerra a dreta, apareixen la cítara grega; la flauta travessera; la pandereta amb espantallops o sonalles; la cornamusa, gaita o sac de gemecs; el triangle; la lira; les castanyoles; el tambor; la lira germànica; el saltiri; el cant o la veu humana; i la trompa; l’arpa; el violí; el gen’bri o ginbri; la flauta de Pan o siringa; el llaüt; el flabiol; el tamborí, i l’aulos. La representació d’aquests instruments es complementa amb la figura femenina i la seva indumentària, formada per un sumatori del cos –de pedra artificial pintada–, realitzat per l’escultor modelista Eusebi Arnau i Mascort (o si més no se li atribueix), i les faldilles de mosaic ceràmic realitzat pel mosaïcista genovès Mario Maragliano Nabone. La musa més representativa del conjunt és la que simbolitza la veu humana i el cant coral, imatge principal de l’Orfeó Català. La figura transmet un missatge clar: tots podem cantar, tots podem DOSSIER • 49 ball sevillà. En una altra musa, hi trobem el tambor, instrument de percussió que rep el seu nom del terme provençal tabor –genèric d’aquells instruments formats per una pell que cobreix una mena de caixa de ressonància de diverses matèries, com fusta, metall, etcètera. La dificultat d’interpretació simbòlica del tambor rau en el fet que és un dels instruments tradicionals més antics, coneguts i universals. La música popular catalana està representada amb el flabiol i el tamborí, que simbolitzen el ball més tradicional de les nostres terres: la sardana. La dama va vestida amb la ret als cabells, el cosset, el davantal i les espardenyes de betes. També trobem referències d’instruments i manifestacions folklòriques geogràficament més allunyades del nostre territori, com la pandereta, anomenada també espantallops o sonalles, habitual en la música i el ball popular i folklòric: la musa imita el ball zíngar, descalça i amb el gest de la dansa. Un altre 1 instrument que genera aquesta idea de folklore és el ginbri, poc habitual i que és històric del poble berber del nord d’Àfrica. En aquest cas, el vestit de la musa recorda la roba i els complements de les dones berbers, especialment el recollit del cap i els penjolls, així com els colors de la faldilla que imiten plomes i escates. Dins d’aquest conjunt també trobem la flauta de Pan o siringa, instrument que és molt utilitzat a l’Amèrica del Sud, a mans d’una musa senzilla, vestida amb davantal humil per representar una dona tradicional de la cultura andina. El segon grup de muses presenta instruments nascuts a l’antiguitat, principalment d’arrel clàssica, encara que en algun cas hi trobem cultures anteriors. Així, l’arpa representa un dels objectes més antics, versàtil i amb continuïtat a la història de la música i de difícil datació, possiblement de la cultura sumèria a Mesopotàmia. A continuació, i en el grup de cordòfons antics, l’instrument que s’hi confon en moltes ocasions: la lira, instrument popular, lligat al ball, que mitològicament acompanyava i tocava el déu Apol·lo, símbol de la cultura i de la música. Les primeres lires tenien tres cordes, i sembla que rebien el nom de les tres muses de Delfos: Nete, Mese i Hípate. Una de les muses sosté la lira germànica, que evoca una lira medieval quadrada força senzilla i podria al·ludir al món medieval germànic de les obres de Wagner. Una altra musa subjecta la cítara grega, posterior a la lira però que de vegades s’hi confon. La lira era Frederic Camallonga formar part de l’Orfeó. És alhora un petit homenatge a Barcelona perquè la seva faldilla està decorada amb les dues creus vermelles de l’escut barceloní i el cinturó n’és la corona invertida. Respecte dels instruments, es poden classificar segons el tipus d’arrel musical. En primer lloc, hi ha un grup de set muses, repartides per tot l’escenari, que representen el folklore i la música tradicional. La que porta la cornamusa, gaita o sac de gemecs, instrument de caràcter popular i principalment representatiu de Galícia, va vestida amb un vestit amb trets tradicionals de la comunitat. La de les castanyoles, d’esquenes, insinua el moviment del ball i l’ús de l’instrument típic de la zona sud espanyola, mentre que la faldilla mostra els farbalans i cercles o topos, sense deixar dubtes que realment es tracta del LA MUSA MÉS REPRESENTATIVA ÉS LA QUE SIMBOLITZA LA VEU HUMANA I EL CANT CORAL 1 La musa que simbolitza la veu humana i el cant coral és alhora un homenatge a Barcelona. 2 Valquíries al costat dret superior de la boca de l’escenari, obra de Pau Gargallo. 3 Les garlandes de flors són un motiu molt present als elements decoratius del Palau de la Música. 50 • REVISTA MUSICAL CATALANA EL ROBATORI DELS GUIXOS Marta Saline text Lluís Domènech i Girbau L’execució de les obres de construcció del Palau de la Música Catalana va ser complicada pels problemes de finançament i això va provocar certs incidents: per estalviar, el constructor no va construir la preceptiva tanca del solar, i com que tampoc no hi havia vigilant de nit, es va produir el robatori dels models de guix que Pau Gargallo tenia preparats. Domènech i Montaner va escriure una carta al president Cabot solidaritzant-se amb el seu col·laborador, explicant l’incident i demanant una partida econòmica per refer els models. d’ús popular, mentre que la cítara era un instrument utilitzat per professionals, els citharedes. El déu Orfeu, cantant i poeta per excel·lència a la mitologia grega, tocava la lira, però es diu que va inventar la cítara per recuperar Eurídice de la mort. L’únic instrument de vent de l’antiguitat representat és l’aulos, atribuït a la deessa grega Atenea, que el deixa de tocar perquè en bufar es veu lletja i se li desfigura la cara. El cos i el vestit d’aquesta musa insinuen la túnica femenina grega anomenada peple. Al tercer grup, el dels instruments de l’orquestra millorats a partir de l’època medieval, trobem la flauta travessera, un instrument molt antic que aquí representa el Neoclassicisme, ja que durant els segles XVII i XVIII comencen a aparèixer conjunts instrumentals que obtenen una major expressivitat a partir del contrast dinàmic. Una altra musa sosté el triangle, que es comença a representar a l’edat mitjana i s’introdueix a l’orquestra a mitjan segle XVIII. Novament és interessant el recollit del cap, que torna a mostrar els cabells de la dona i se situa cronològicament després del període medieval, en què calia tapar-los acuradament. La del saltiri és una de les figures que presenta més incògnites, sense relació clara entre la figura i l’objecte. Es tracta d’un antecedent del piano, creat a l’Orient pels perses, des d’on s’estén fins a l’Índia, la Xina i el món àrab. La dama va vestida amb un recull de referències medievals, mànigues obertes i cabells recollits a costat i costat en monyo, corona i un escut heràldic a la faldilla. La musa que toca el violí representa una dona del segle XVIII, quan l’instrument es desenvolupa tècnicament i artística gràcies als lutiers Guarnerius, Amati i Stradivarius. Finalment, la musa que subjecta el llaüt –instrument que deriva de la lira i la cítara i que sembla que té origen oriental, persa o àrab– podria fer referència al moment d’èxit en què Europa adopta l’instrument, un llarg període que va des de l’època medieval fins al Barroc. El cos de pedra recorda les dames de la pintura barroca holandesa 3 Toni Bofill 2 del segle XVII, concretament l’obra de Vermeer de Delft, que pinta en diverses ocasions el llaüt. Les figures, una mica més grans que de mida humana, estan unides per garlandes que creen una imatge amb continuïtat mitjançant la flor per excel·lència del Palau i del Modernisme: la rosa. Aquesta imatge pètria i ceràmica fa que l’escenari del Palau mai no estigui buit: les figures fan persistentment de coristes i d’orquestra, però quan al Palau s’hi actua, esdevenen mutables integrant la música universal i la dona en cada nova interpretació. DOSSIER • 51 CEDOC 1 LA “RESURRECCIÓ” DE DOMÈNECH i MONTANER I DEL PALAU DOMÈNECH I MONTANER ARRIBA ALS CINQUANTA ANYS, AL CANVI DE SEGLE, AMB UN SINGULAR RECONEIXEMENT POLÍTIC, ACADÈMIC I PROFESSIONAL DE LA SOCIETAT CATALANA. FALTEN VINT-I-CINC ANYS PER A LA SEVA MORT. text Lluís Domènech i Girbau L’ any 1904 les coses es comencen a torçar: a nivell professional-acadèmic, l’intent de Puig i Cadafalch d’autopromocionar-se com a arquitecte, polític i professor a l’Escola d’Arquitectura culmina amb la sostracció dels treballs sobre l’art romànic que feia Domènech amb els seus alumnes de l’Escola. A nivell polític, Domènech feia temps que es malfiava de Francesc Cambó, que pretenia conjugar el lideratge de la Lliga i, al mateix temps, ocupar un càrrec al govern monàrquic de Madrid. L’acord de la Junta de la Lliga de no rebre solemnement Alfons XIII en el viatge a Barcelona del 1904 és trencat per Cambó en un discurs complaent amb el rei. Com a protesta, Domènech escriu a la revista «Joventut» l’article Fivallers de guardarropia fent servir un fet històric com a retret a Cambó. Immediatament, Domènech dimiteix de la Lliga Regionalista amb altres socis i s’acosta al grup republicà d’«El Poble Català». Domènech ja no participa dels fets de la Solidaritat Catalana, de la Mancomunitat, de l’Assemblea de Parlamentaris del 1917 ni de la campanya de l’Estatut del 1919, i això significa una pèrdua total de presència de l’arquitecte en l’àmbit polític. Tanmateix, l’estudi sobre la biografia de Domènech (2018) i la seva derivada, Domènech i Montaner, una visió des del segle XXI (2022) m’han fet veure que tot i havent-hi una clara frustració, les crisis acadèmiques i polítiques no signifiquen per a ell cap tipus d’avergonyiment personal, cap renúncia a l’ètica pròpia, ans al contrari: durant l’any 1909 escriu cinc articles seguits a «El Poble Català» en què tracta de temes institucionals i de la societat civil amb un elevat sentit crític. També el deure de bon ciutadà i amic li fa escriure sobre els arquitectes Fort, Torras, Vilaseca, Font i Gumà, i Mélida, i sobre Maragall, Alió i Sunyol, companys de l’Ateneu i de la cultura, desapareguts recentment. El contingut d’aquests textos és una mena de catàleg del bon comportament dels DOSSIER • 53 lloats i, al mateix temps, és una forma de donar explicacions sobre la manera de pensar pròpia. Domènech va ser escombrat, però va resistir en crear una arquitectura amb un gran esforç intel·lectual, fins ara no esclarit, com és el cas d’estudiar prop de dos-cents exemples d’hospitals d’arreu del món abans de redactar el projecte del de Sant Pau o, encara més curiós, el d’investigar la caracterització de cadascuna de les muses de l’escenari del Palau, l’origen dels instruments que toquen i el vestit adient per a aquella ocasió. La “resurrecció” de Domènech i Montaner, després de les patacades que li etziba el Noucentisme i, lògicament, després del silenci a què el condemna el franquisme de la postguerra, es produeix amb la publicació, brillant i intencionada, d’un volum de la revista «Cuadernos de Arquitectura», que edita el Col·legi d’Arquitectes l’any 1963, sota la inspiració i direcció d’Oriol Bohigas, que, a més de comptar amb els socis de l’equip professional, gaudeix de la col·laboració del crític Cirici Pellicer, l’arquitecte Florensa, l’historiador Coll i Alentorn, el poeta Brossa i els fotògrafs CatalàRoca, Maspons i Pomés, entre d’altres. Tant a nivell informatiu, amb la publicació de fotografies i originals inèdits de Domènech, com en les consideracions crítiques, aquesta publicació adquireix per mèrit propi la responsabilitat de la “resurrecció” de l’arquitecte modernista. Tanmateix, en paral·lel , es produeix la “rehabilitació” del Palau de la Música, edifici objecte de les fúries dels crítics i periodistes al servei del Noucentisme, i de la reacció catòlica conservadora que comportava el franquisme. Un periodista destacat per la seva posició ultradretana, Manuel Brunet, va escriure a la revista «Mirador» el 1929, en plena dictadura de Primo de Rivera: “¿No creieu que el Palau de la Música Catalana, de qualsevol cosa en diuen un Palau, entra en la categoria de monuments que demanen l’enderroc? Per moltes raons, sobretot perquè l’hem de sofrir (!). Mireu-se’l bé. Mireu-lo per fora i per CEDOC AL SEU ARTICLE DEL 1958, JOSEP M. SOSTRES SITUA DOMÈNECH AL MATEIX PLA QUE ELS GRANS AUTORS DE L’ART NOUVEAU 3 54 • REVISTA MUSICAL CATALANA 2 dins. En diuen el Palau de la Quincalleria catalana i s’ho mereix”. El mateix any, i sota els auspicis de «La Vanguardia», Agustí Calvet “Gaziel” no pot més que exhibir la seva ideologia en escriure: “L’estètica de Maragall és bessona de l’arquitectura del Palau de la Música, de la política de «els Segadors», de l’anhel de justícia social que es manifesta en els atemptats del carrer de Canvis Nous i del teatre del Liceu. Pura anarquia típicament indígena”. Curiosa manera d’entendre l’anarquia indígena de la lluita de classes que s’havia instal·lat a Barcelona. Faltava l’aportació d’un escriptor camaleònic, Josep Pla, que a El quadern gris diu: “El local és horrible, indescriptiblement desgraciat. Davant del frenètic panorama de guix i majòlica m’és impossible concentrar-me. A més, patia. Les meves sabates arreglades de nou cruixien i feien soroll. A mig concert em dono per vençut i me’n vaig”. Un altre model de crítica “popular”. Fa poc que el poeta Francesc Parcerisas, al llibre La tardor em sobta, fa una citació de J. V. Foix, “El Noucentisme té un no sé què encara d’afectat. En art, per exemple, dona, entre nosaltres, un decorativisme pairal, mairal i mediterrani, més pobret que alegret, amb donzelles trenades camacurtes i garrelles, i amb gruixos de cansaladera als turmells. I terradets per fer-hi volar l’estel o aviarhi coloms, amb balustrades de terrissa pobra. El nou classicisme que amb tanta fervor propugna En Xènius, teoritzador, i un graciós papissot uruguaià, hauria de ser viril”. Realment, promoure l’ordre clàssic en la “ciutat de les bombes” era, tanmateix, sorprenent. Però a poc a poc la “resurrecció” també es produeix: quasi en secret, el 25 d’abril de 1941, al voltant d’un altre Sant Jordi, torna al Palau la Filharmònica de Berlín –la mateixa orquestra 4 fecundan sobre una personalidad enérgica e independiente”. Igualment valora el paper decisiu d’artesans i industrials en l’obra coral i aquesta argumentació li permet introduir una característica inèdita, fins al moment no apuntada, del Palau: la seqüenciació que l’arquitecte fa de l’espacialitat, pretext per crear atmosferes singularíssimes que conviden l’espectador a evadir-se cap al meravellós. La precisa i original observació de Sostres dirigeix la crítica cap a la raó de ser de la sala del Palau: crear l’atmosfera per escoltar música. També l’escrit s’endinsa fins a l’estudi de la gamma de colors que Domènech empra al Palau i els seus tons porcellanats els relaciona amb l’Anglaterra de principis de segle: “Colors jovenívols i, a la vegada, nostàlgics: blau zeleste, groc llimona, rosa o verd clar i, especialment, una extensa gamma del morat, el color del record com l’anomenarà Kandinski”. 1 Article aparegut el 9 de febrer de 1905 a «La Veu de Catalunya» que presentava el projecte del Palau de la Música; aquests són els únics plànols que se’n conserven. 2 Retrat de Lluís Domènech i Montaner. 3 Anunci dels dos concerts oferts per la Filharmònica de Berlín dirigida per Karl Böhm, exactament trenta-tres anys després que l’orquestra inaugurés el Palau. 4 Part superior de la façana principal del Palau, amb el mosaic dels cantaires projectat per Lluís Domènech i Montaner i els bustos de Monteverdi, Bach i Beethoven. Pere Vivas que ja havia tocat en la inauguració el 1908–, aquesta vegada dirigida per Karl Böhm. En l’àmbit estrictament arquitectònic, la resurrecció es produeix, també, molt aviat, encara que amb poca repercussió: la «Revista Nacional de Arquitectura», òrgan del col·legi d’arquitectes madrileny, publica en ple 1958 l’article Luis Domènech i Montaner, a través de un edificio centenario, signat per Josep M. Sostres, professor a l’Escola de Barcelona i gran arquitecte, capdavanter del grup professional barceloní que reclama una reflexió sobre l’arquitectura. Només feia dos anys, el 1956, que el mateix Sostres havia inspirat una exposició Gaudí al Tinell i, amb la seva tradicional i prudent discreció, restablia l’equilibri degut entre els dos grans autors del Modernisme. Al seu article, Sostres situa Domènech en el mateix pla que els grans autors de l’Art Nouveau. Wagner, nou anys més gran que Domènech; Berlage i Sullivan, sis anys més joves, a més de Gaudí, dos més jove, són les referències, i diu: “Satisface comprobar a la luz de la historiografía actual las aproximaciones –intuitivas unas, inconscientes otras– que el arquitecto barcelonés tiene con aquellas figuras al igual que con las demás tendencias directrices contemporáneas... Su obra arquitectónica, fruto de una consciente y meditada elaboración, procede de heterodoxas fuentes que conviene remontar para su mejor comprensión: accesiones culturales que en todo momento 55 LA CORNUCÒPIA NO EM CANTIS, BONICA DONZELLA NE POI, KRASSAVITSA, PRI MNE ÉS UN DELS PRIMERS ROMANSOV DE RAKHMÀNINOV, I DES DE LA SEVA PUBLICACIÓ EL 1893 ESTÀ PRESENT AL REPERTORI. ÉS, TAMBÉ, LA MÉS INTERPRETADA DE LES NOMBROSES CANÇONS ESCRITES A PARTIR DEL MATEIX POEMA DE PUIXKIN. text Sílvia Pujalte Piñán vitsa, pri mne Ne poi, krassa zi petxalnoi: Ti pessen Gru ne one Napominaiut m bereg dalni. Druguiu jizn i t mne Uvi! napominaiu pevi Tvoi jestokie na _ i pri lune I step, i notx , bednoi devi. Txerti daliókoi ili, rokovoi, Ia prizrak m abivaiu; Tebia uvidev, z _ i predo mnoi No ti poioix obrajaiu. Iego ia vnov vo vitsa, pri mne Ne poi, krassa zi petxalnoi: Ti pessen Gru ne one Napominaiut m bereg dalni. Druguiu jizn i 56 • REVISTA MUSICAL CATALANA No em cantis, bonica donzella, aquestes tristes cançons de Geòrgia: em recorden una altra vida i una costa llunyana. Ai las, la teva cançó apassionada em fa venir records de l’estepa a la nit i la llum de la lluna, el rostre d’una distant, estimada noia. Jo oblido, així que et veig, aquests trets dolços i fatals; però cantes i, davant meu, em reapareixen en fantasmal imatge. No em cantis, bonica donzella, aquestes tristes cançons de Geòrgia: em recorden una altra vida i una costa llunyana. traducció Xavier Barbeta LA CORNUCÒPIA • 57 Fine Art Images/Heritage Images Serguei Rakhmàninov fotografiat amb el seu gos el 1895. UN EXILI SENSE CANÇONS El desembre del 1917 Serguei Rakhmàninov va marxar de Rússia per sempre més. Poc abans de morir va demanar permís per tornarhi, però malgrat que havia assistit amb milers de dòlars l’Exèrcit Roig durant la Segona Guerra Mundial, no va rebre cap resposta. Rakhmàninov va compondre poc, a l’exili. Gens durant gairebé deu anys. En part, perquè es va centrar a refer-se econòmicament i establir-se com a concertista de piano, però sobretot perquè no podia. El 1934 va declarar: “Quan vaig marxar de Rússia vaig deixar enrere el meu desig de compondre. En perdre el meu país, també em vaig perdre a mi mateix. A l’exili, quan les arrels musicals, les tradicions i el teu entorn han estat anihilats, no et resta cap desig d’expressar-te, cap consol a banda del silenci dels teus records, que no pots trencar”. Acabava de publicar les Variacions sobre un tema de Paganini (1933); encara publicaria alguna obra més, com la Simfonia núm. 3 (1936) o la darrera, les Danses simfòniques (1940), però cap cançó. Les sis últimes, l’opus 38, les va escriure l’estiu del 1916. E l maig del 1893 Serguei Vassílievitx Rakhmàninov (1873-1943) va aconseguir el seu primer èxit amb l’òpera en un acte Aleko. Acabava de fer vint anys i aquella obra era el seu treball de graduació al Conservatori de Moscou; havia disposat només de quatre setmanes per completar-la (de fet, va ser l’únic estudiant que ho va aconseguir). Fins llavors Rakhmàninov era conegut en cercles reduïts pels seus dots com a pianista i va aprofitar l’impuls d’aquella estrena al Teatre Bolxoi per publicar de seguida el seu primer recull de cançons, Xest romansov, op. 4 (Sis roman- El baix rus Fiódor Xaliapin (a l’esquerra) i Serguei Rakhmàninov (a la dreta) fotografiats entorn del 1890. Tots dos van col·laborar estretament des del començament de les seves respectives carreres. 58 • REVISTA MUSICAL CATALANA ços). Les havia compost entre els anys 1890 i 1893, i partien de poemes de sis poetes diferents. No hi havia, doncs, cap lligam deliberat entre si, només l’oportunitat de la publicació, que va tenir l’acceptació del públic. Malgrat que era una obra de joventut, ja hi destacaven els trets que caracteritzarien les seves cançons, uns trets que el lligaven al seu compositor més admirat, Piotr Ílitx Txaikovski: la sinceritat, la connexió emocional immediata amb l’oient, les àmplies i líriques melodies o el desenvolupament musical fidel al poema i als particulars ritmes de la llengua russa. La quarta cançó de l’opus 4, probablement la més coneguda de la col·lecció, és Ne poi, krassavitsa, pri mne (No em cantis, bonica donzella), composta el 1891 a partir d’un dels poemes més cèlebres d’Aleksandr Puixkin (1799-1837) que a l’època de Rakhmàninov coneixia de memòria qualsevol criatura que hagués passat per l’escola. El poema fa al·lusió a Geòrgia, i no per casualitat. Tot va començar el 1828, quan a Nikolai Glinka, sempre atent al folklore, li va cridar l’atenció una cançó georgiana, Akhalo, que li va cantar el dramaturg AlekRAKHMÀNINOV sandr Griboiédov. Tothom donava INCLOU A NE POI, per fet llavors que KRASSAVITSA, PRI MNE la cançó era tradiSUBTILS ELEMENTS cional, però avui sabem que tenia un ORIENTALISTES autor conegut, el poeta D. Tumanishvili, que n’havia escrit el text i la lletra; la peça s’havia fet tan popular que se n’havia perdut l’origen. Glinka va harmonitzar la cançó i va voler que el seu amic Puixkin l’escoltés amb el text traduït al rus. Segons algunes fonts, hauria estat Anna Olenina, una estudiant de Glinka a qui Puixkin va dedicar el seu poema, qui hauria traduït o cantat la cançó. Puixkin va dir sobre els versos, que “hi havia alguna cosa d’oriental absurda que tenia el seu valor poètic” i, a petició de Glinka (o d’Olenina), va escriure un nou text, un poema de dues estrofes. Així van néixer, simultàniament, el poema Ne poi, krassavitsa, pri mne i el primer romanç amb aquest text. Aquell mateix any 1828 Puixkin va publicar a Flors del nord per al 1829 la versió definitiva del poema, de quatre estrofes, que és la que va musicar Rakhmàninov. La primera estrofa és una petició i alhora un lament; comença amb un recitatiu i adopta un caràcter sensual quan parla dels temps passats. Després d’un interludi comença la segona estrofa, que, com la tercera, és apassionada, en contrast amb la pri- Vista de Tblisi des de Seid-Abaz. Ivan Aivazovski, 1868. Museu d’Art de Geòrgia mera. La línia vocal es mou en aquesta part entre el pianissimo de les paraules referides a la llum de la lluna (a la segona estrofa) fins al fortissimo a les paraules “davant meu” (a la tercera). La quarta estrofa del poema és idèntica a la primera, però Rakhmàninov no hi reutilitza tota la música: els dos primers versos comencen igual, amb el recitatiu, però la línia vocal canvia als dos últims: és més aguda, les notes s’allarguen, les frases s’ondulen, i tot plegat transmet el lament inicial, però amb un aire més llangorós. Rakhmàninov no solia fer gaires concessions als trets folklòrics, a la seva música, però a Ne poi, krassavitsa, pri mne recull el suggeriment de Puixkin de cantar a Geòrgia, i introdueix a la cançó subtils elements orientalistes (per la mateixa època componia la segona peça de l’opus 2, per a violí i piano, Dansa oriental). El més fàcil de reconèixer és el melisma sobre l’última paraula del tercer vers de la primera estrofa, que el piano ja anticipa al preludi; aquesta figura la trobarem sovint a l’acompanyament al llarg de la cançó, un acompanyament delicat que pren protagonisme també en els interludis entre estrofes i, significativament, al final: la cançó acaba amb el postludi del piano, inquiet, però ja sense gaire energia, que es va esvaint a poc a poc. Les obres més conegudes de Rakhmàninov són, sens dubte, les obres per a piano, especialment el Segon i el Tercer Concert. Les seves cançons, però, són també de gran bellesa i ens ajuden a comprendre millor l’home i el compositor: “Sempre tinc llibres de poesia al meu voltant. La poesia inspira música, hi ha molta música a la poesia. Són com germanes bessones”. Comiat de Puixkin del mar. Ivan Aivazovski (en col·laboració amb Ilià Repin), oli sobre tela, 1877. Museu Nacional Puixkin, Sant Petersburg. LA MÚSICA D’ALEKSANDR PUIXKIN El nombre d’obres musicals inspirades per obres d’Aleksandr Puixkin creix a mesura que els musicòlegs publiquen noves investigacions. Parlem de més de cent cinquanta òperes, sovint diferents versions dels mateixos textos; si prenem, per exemple, Aleko, trobem que a més de l’òpera de Rakhmàninov, n’hi ha prop de vint basades en el poema Els gitanos. Entre els títols més populars trobem Ruslan i Ludmila de Nikolai Glinka; Ievgueni Oneguin, La dama de piques i Mazepa de Piotr Ílitx Txaikovski, o Boris Godunov de Módest Mussorgski. Puixkin estava fascinat per Mozart, que va inspirar-li dues de les quatre Petites Tragèdies: El convidat de pedra i Mozart i Salieri, convertides en òpera per Aleksandr Dargomijski i Nikolai Rimski-Kórsakov, respectivament. Una altra de les Petites Tragèdies, El cavaller avar, és l’origen d’una altra òpera de Rakhmàninov. Pel que fa a les cançons, parlem de més de dos-cents cinquanta poemes musicats; fa de mal dir quantes cançons en total, però només de Ne poi, krassavitsa, pri mne hi ha desenes de versions. Entre els compositors que han musicat poemes de Puixkin trobem Glinka, Txaikovski, Anton Rubinstein o, ja al segle XX, Xostakóvitx i Benjamin Britten. Una generosa cornucòpia de cançons. LA CORNUCÒPIA • 59 DELS LA CASA CANTS ACTUALITAT DE LA FUNDACIÓ ORFEÓ CATALÀ-PALAU DE LA MÚSICA NOU PLA ESTRATÈGIC DEL PALAU DE LA MÚSICA ENTANGLED OTHERS ARTISTES CONVIDATS DE LA TEMPORADA 2023-24 “L’AUTORIA DE L’ART SEMPRE ÉS HUMANA” LA CASA DELS CANTS • 61 L’ESTRATÈGIA RENOVADA DEL PALAU DE LA MÚSICA 62 • REVISTA MUSICAL CATALANA ESGOTAT EL TERMINI 2019-2022 QUE PREVEIA EL DARRER PLA ESTRATÈGIC, EL PALAU DE LA MÚSICA PRESENTA UN NOU DOCUMENT QUE AVALUA LES FITES ASSOLIDES, ASSENYALA ELS OBJECTIUS PENDENTS I EN FORMULA D’ALTRES PER A UN NOU PERÍODE DE TRES ANYS. Frederic Camallonga text Albert Torrens D esprés de les primeres eleccions de l’Associació Orfeó Català posteriors al descobriment de l’espoli del 2009, i fins a l’any 2012, la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música va experimentar un procés de refundació que en va suposar el sanejament econòmic, una nova estructura administrativa unificada i una nova identitat de marca. Coincidint amb aquests canvis, es va presentar el primer Pla Estratègic de la història de l’entitat, el document que recull la reflexió, el debat i la definició d’uns objectius i unes accions concretes sobre diverses qüestions referents a la vida i l’activitat de la institució. El segon pla d’aquestes característiques va abastar el període 2019-2022, anys que van estar marcats per la crisi econòmica i la pandèmia. Tot i això, la Fundació va assolir la majoria de les fites que el document proposava, entre les quals hi havia la centralitat coral, el desenvolupament d’una programació pròpia basada en l’excel·lència, la consolidació del projecte educatiu amb noves produccions pròpies, el creixement del projecte social i la seva nova marca Palau Vincles, la creació de la nova plataforma virtual de continguts i divulgació Palau Digital, i l’augment d’ingressos propis per arribar a un equilibri econòmic. Van quedar, però, alguns objectius pendents, com l’establiment d’un sistema d’avaluació que permeti comprovar l’excel·lència i qualitat en els processos o la regulació de les relacions amb promotors que duen a terme les seves activitats a les sales del Palau de la Música. Actualment, doncs, la institució es troba en un bon moment, que li permet reconèixer un elevat potencial de creixement i plantejar-se, amb un nou Pla Estratègic, nous reptes que portin el Palau i l’Orfeó a fer un salt en el futur. EL NOU PLA VOL REFORÇAR L’ACTIVITAT DE L’ORFEÓ CATALÀ, PROJECTAR-LA INTERNACIONALMENT I PROMOURE-LA ENTRE ELS JOVES Una part de les oficines, actualment a la sisena planta del Palau, es traslladaran a les noves dependències, batejades com la Porta del Palau. LA CASA DELS CANTS • 63 5 VALORS MÉS 1 sSílvia Pujalte Els valors fundacionals de la institució, aquells que van impulsar la creació de l’Orfeó Català el 1891 i la construcció del Palau de la Música Catalana com la seva seu, quedaven ja recollits en els anteriors plans estratègics i han dotat la Fundació (i el seu projecte) de sentit, coherència, criteri i sostenibilitat. Per tant, l’excel·lència, la participació de la societat, el compromís social, la innovació i la catalanitat continuen essent estratègics, alhora que se n’hi suma un de nou, la sostenibilitat, que de fet ja era present en les línies d’actuació però no hi estava explicitat. El nou Pla, per al període que va d’aquest any 2023 fins al 2026, parteix del sòlid arrelament al país de la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música, amb el propòsit de millorar la societat a través de l’excel·lència artística de la programació musical, la pràctica del cant coral i el patrimoni, tot transmetent valors universals i enfortint la cultura catalana, i amb l’objectiu principal d’augmentar l’impacte de la institució i reforçar-ne l’esperit fundacional. Per aconseguir-ho, a més de respectar els valors fundacionals que l’entitat té marcats des de sempre (vegeu AUGMENTAR L’IMPACTE DE LA INSTITUCIÓ I REFORÇAR-NE L’ESPERIT FUNDACIONAL ÉS L’OBJECTIU PRINCIPAL DEL PLA 2023-2026 requadre), es parteix de la classificació de tota l’activitat del Palau en tres grans eixos o verticals: la primera, que és el cant coral, fa referència a la voluntat de reforçar l’Orfeó Català com a eix vertebrador d’aquesta pràctica a Catalunya, projectar-la internacionalment i promoure-la entre les noves generacions. La segona vertical fa referència a l’activitat a la Sala de Concerts, és a dir, la qualitat d’una programació que descansa Detall de l’Orfeó Català en un concert al Palau, l’any 1947. 64 • REVISTA MUSICAL CATALANA CEDOC Un dels tres eixos de l’activitat de l’entitat considera el Palau com un referent mundial del Modernisme. Antoni Bofill El nou Pla Estratègic es va aprovar a l’Assemblea de Socis de l’Orfeó Català celebrada al Petit Palau el 14 de juny passat. sobre un llegat històric i que s’arrela en la música clàssica i el cant coral, tot i que s’obre a una pluralitat d’estils que permeti respondre als interessos de la diversitat de públics. Finalment, la tercera és el Palau de la Música com a monument de referència mundial del Modernisme català i centre musical i cultural imprescindible de Barcelona. De manera paral·lela a aquestes tres verticals, es defineixen sis objectius globals: fer créixer el sentiment de comunitat de la institució, treballar en la millora de la qualitat i excel·lència de l’experiència Palau, preservar el patrimoni arquitectònic i documental del Palau i l’Orfeó Català, reforçar i fer créixer els projectes social (Palau Vincles) i educatiu del Palau, optimitzar els ingressos –mitjançant el creixement de públic en concerts i visites, el programa de mecenatge o buscant noves fonts d’ingressos i línies d’activitat– i fer de la sostenibilitat i els objectius de desenvolupament sostenible (ODS), referents de tota l’activitat de la institució. De l’encreuament entre els objectius i les verticals, en sorgeixen dotze nous projectes concrets per desenvolupar: a l’eix del cant coral, la reestructuració de l’Escola Coral de l’Orfeó Català segons el lema “Tots som Orfeó, tots som Escola” de Pablo Larraz (que vam presentar a bastament al número 377 d’aquesta Revista) i promoure la pràctica del cant coral entre els joves i les escoles. Pel que fa a la Sala de Concerts, desenvolupar un espectacle permanent que posi en relleu els valors de la institució i programar un concert anual en una data remarcable per a la societat, establir relacions de partenariat amb els promotors de concerts i fer un estudi de públics del qual es derivi el desenvolupament de noves estratègies de màrqueting. I quant al Palau com a edifici modernista, convertir la visita en una experiència immersiva, posar a punt les noves dependències –conegudes com a Porta del Palau i on s’instal·laran, entre d’altres, Taquilles i oficines– i elaborar un pla per desenvolupar diversos segments de públic. Finalment, hi ha quatre projectes transversals que involucren totes tres verticals, que són un pla d’excel·lència –per al públic, per als col·laboradors (partners) i per a l’organització– i avaluació de la qualitat, un pla d’usos dels espais, un pla d’acció en sostenibilitat i, així mateix, la potenciació de la innovació i la digitalització. UN DOCUMENT CORPORATIU I DE CONSENS L’elaboració del nou Pla Estratègic és el resultat d’un llarg procés col·laboratiu entre tots els departaments de la institució, en el qual els caps de departament, el personal, cantaires i socis de l’Orfeó Català, membres de la Junta i del Patronat de la Fundació han estat involucrats per reflexionar sobre els objectius de la institució, tant els més generals com els més específics. LA CASA DELS CANTS • 65 Antoni Bofill ELS NOSTRES CORS GIRA EUROPEA DEL COR DE CAMBRA Franck Ferville / Agence VU AMB MARC MINKOWSKI L’ORFEÓ ES RETROBA AMB JOHN ADAMS I LA MÚSICA AMERICANA L’ORFEÓ CATALÀ, EL COR DE NOIES I EL COR DE CAMBRA OFERIRAN CONJUNTAMENT UN CONCERT DE MÚSICA AMERICANA DIRIGIT PER SIMON HALSEY I JOHN ADAMS, QUE PREPARARÀ PERSONALMENT LES SEVES COMPOSICIONS. dirigits pel mateix autor, que fou compositor COMPARTIR ESCENARI AMB ELS GRANS convidat del Palau aquella temporada. Fou NOMS INTERNACIONALS sempre suposa una experiència d’aprenentatge intensa amb una oportunitat de creixement per als un dels compositors vius més importants cantaires de l’Orfeó, però la gran projecció dels i que, aquest any, amb moltes més hores darrers anys també ha passat indiscutiblement d’avantguardisme a les espatlles, els per les fites que tenen a veure amb el cantaires podran repetir i ampliar. repertori mateix: més enllà de les Adams es retrobarà amb omnipresents obres de capçalera 5 DE NOVEMBRE l’Orfeó a Barcelona no només del repertori simfonicocoral, els ORFEÓ CATALÀ, per dirigir, sinó per treballar cors del Palau han incorporat COR DE NOIES I COR DE extensivament amb el cor (al qual en la seva normalitat no només CAMBRA se sumaran, a més, el Cor de Noies el fet d’enfrontar-se a la creació AL PALAU i el Cor de Cambra) i preparar mig contemporània, sinó també programa d’obres seves, arranjades preparar-la sovint amb els seus expressament per a l’ocasió, el 5 de mateixos autors. novembre al Palau. Així, el 2018 l’Orfeó assumia situar-se als La resta del programa estarà compost per límits de les seves possibilitats tècniques música estatunidenca d’altres autors i serà amb la preparació d’Harmonium, peça clau dirigit per l’actual ambaixador dels cors dels del període minimalista de John Adams, Palau, Simon Halsey. i la interpretava reeixidament amb l’OBC 66 • REVISTA MUSICAL CATALANA Marc Minkowski EN UNA ALTRA COL·LABORACIÓ INTERNACIONAL de primer nivell, el Cor de Cambra sortirà de gira de bracet del director Marc Minkowski i Les Musiciens du Louvre, per tal d’oferir una versió de concert de Die Fledermaus (El ratpenat). Es podrà gaudir d’aquesta opereta còmica de Johann Strauss fill el 9 de desembre al Teatro Real de Madrid i, quatre dies després, al Theatre des Champs Élysées de París. Johann Strauss Fr L it z uc kh ar text Martí Marimon Aguadé L’ORFEÓ CATALÀ HALLOWEEN “SANGUINARI” DEBUTA A LA TEMPORADA D’IBERCAMERA L ars Gundersen EL COR JOVE ja ha demostrat la seva solvència davant dels reptes de la música escenificada, i el pròxim 31 d’octubre serà l’encarregat de defensar la nova proposta de Palau Fronteres, l’espai de nous formats de la casa. Es tracta, a més, d’un títol de record plaent per al públic barceloní, Sweeney Todd, el barber diabòlic del carrer Fleet, el llegendari musical de Stephen Sondheim. Un festí de sang, estilisme i bona música que els cantaires oferiran acompanyats de la Camerata Penedès i Miquel Fernández, Anna Moliner i Ivan Labanda en els papers protagonistes. EL COR INFANTIL TORNA AL LICEU AMB EL DARRER PUCCINI Antoni Bofill LES DARRERES TEMPORADES l’Orfeó Català ha fet un nodrit recorregut per les lectures de la Simfonia núm. 9 de Ludwig van Beethoven ofertes per diverses batutes de prestigi internacional. La temporada vinent serà el torn de conèixer com el director i violinista danès Nikolaj SzepsZnaider, al capdavant de l’Orquestra Nacional de Lió, s’aproxima a aquesta obra fonamental (i, tot i que omnipresent, cada vegada igual de fascinant). Un dels atractius d’aquesta trobada serà el fet que suposarà el debut del cor a la programació d’Ibercamera, en el concert que serà, a més, l’obertura de la seva quarantena temporada (vegeu pàgines 26 a 29). Serà el 20 de novembre a L’Auditori, amb una gran festa musical dedicada al compositor de Bonn on no faltaran intèrprets com 20 DE NOVEMBRE Pinchas Zukerman o Maria João Pires, ORQUESTRA autèntics tòtems en la trajectòria de NACIONAL DE l’històric promotor català. LIÓ I ORFEÓ Dos dies després, la Novena es CATALÀ A repetirà a l’Auditorio Nacional de L’AUDITORI Madrid. AMB EL COR JOVE Nikolaj Szeps-Znaider ELS CORS DEL PALAU AMB ERIC WHITACRE mediàtica com la d’Eric Whitacre. L’ALIANÇA ENTRE ELS CORS El director i compositor norddel Palau i Interkultur, entitat 23 DE americà prepararà amb els líder mundial en la gestió de SETEMBRE participants un programa amb festivals i concursos corals, és THE SACRED VEIL alguns dels seus grans èxits i una realitat consolidada després AL PALAU dirigirà el Cor Jove i el Cor de d’haver actuat ja dues vegades Cambra en la interpretació, amb com a amfitrions i cors pilot quartet de corda, de les seves Five dels seus concerts participatius hebrew love songs. anuals: Sing Along. A més, Whitacre es quedarà una setmana Així, si anteriorment ja vam veure a Barcelona per treballar amb el Cor de cantaires individuals d’arreu del món atrets Cambra, ja en solitari, i dirigir-lo en dos per l’oportunitat d’interpretar els Requiems concerts, a Barcelona i Saragossa, els dies de Verdi i Mozart a la sala modernista, 23 i 24 de setembre, on s’interpretarà el seu enguany el Palau serà més que mai un focus reeixit The sacred veil. internacional gràcies a una presència tan D’ACORD AMB EL NOU OBJECTIU estratègic d’oferir al Cor Infantil de l’Orfeó Català grans experiències d’aprenentatge musical i creixement personal en un entorn escènic d’alt nivell, el Cor participarà, per segona temporada consecutiva, en una producció operística del Gran Teatre del Liceu. Es tracta d’un esdeveniment d’una rellevància especial, perquè ho farà en les quinze funcions de l’exuberant producció de Turandot que signà Núria Espert per a la reinauguració del Teatre després del fatídic incendi del 1994 i que enguany es recupera. LA CASA DELS CANTS • 67 ENTANGLED OTHERS EL GARBUIX DE L’ART DIGITAL text Martí Marimon Aguadé SOFIA CRESPO I FEILEACAN McCORMICK, IMPULSORS DEL PROJECTE ENTANGLED OTHERS STUDIO, REFLEXIONEN SOBRE LA CREACIÓ ARTÍSTICA A TRAVÉS D’INTEL·LIGÈNCIA ARTIFICIAL (IA) I COM L’HAN APLICADA COM A IL·LUSTRADORS D’AQUESTA TEMPORADA DEL PALAU DE LA MÚSICA CATALANA. 68 • REVISTA MUSICAL CATALANA MARTÍ MARIMON: Com ha resultat il·lustrar una programació com la del Palau de la Música? ENTANGLED OTHERS: Va ser molt emocionant que el Palau ens brindés aquesta oportunitat. Era fascinant, i alhora tot un repte, pensar com podíem traslladar en imatges un seguit d’experiències musicals, però també físiques, procedents de l’arquitectura; sobretot perquè la mateixa naturalesa de l’edifici gira al voltant d’elements que constantment infonen vida a tot allò que t’envolta. Volíem, doncs, manifestar quelcom d’aquesta qualitat inefable, a la vegada que establíem un balanç amb la serietat d’una institució cultural tan prestigiosa com aquesta. MM: Sou pioners en la creació artística a través d’IA. ¿L’art està deixant de ser una activitat essencialment humana? EO: L’autoria sempre és humana. Som nosaltres qui elaborem conjunts de dades, programem algoritmes, entrenem models i, finalment, en fem art; no pas en la direcció contrària. Per tant, la responsabilitat d’allò que es crea continua sent nostra; les eines que fem servir són primordialment codi i, malgrat que ens considerem encara molt lluny de dominar-ne el potencial, LA IA, UNA EINA AL NOSTRE SERVEI Potser un dels grans valors de la IA és que, lluny de robar-nos el monopoli de l’expressió artística, ens fa conscients que només som en relació amb els altres i que formem part d’un entramat lingüístic que engloba la realitat sencera (incloent-hi el món no-humà, tant el natural com l’artificial), en el qual mantenim les nostres quotes de responsabilitat. Per això, els Entangled Others afirmen: “S’amunteguen les evidències de signes de consciència i comunicació a la natura, des dels insectes fins als mamífers i, malgrat això, encara ens entossudim a interpretar com a vius els grans models de llenguatge i a considerar més digne d’atenció un algoritme artificial que produeix amb èxit allò que se li demana. Cal mirar aquests avenços sense misticismes. Això no vol dir que, en el futur, hi pugui haver xarxes neuronals conscients, però això encara ens queda lluny. De moment, hem de pensar que són, simplement, eines al servei dels nostres objectius. Aquesta és la millor manera que puguem garantir accions i comportaments responsables per part d’artistes, enginyers o consumidors”. MM: Però els desenvolupadors d’IA mateixos comencen a demanar-ne activament una regulació. Com pot conviure això amb la llibertat que necessita tot artista? EO: Fixa’t que la narrativa imperant en l’opinió pública és que la IA actua autònomament al marge dels seus creadors, quan no és ben bé així: el seu desenvolupament està conduït per humans i, per tant, són aquests els que han de retre comptes de les accions que el seu producte realitza. No es tracta tant d’una qüestió de regulació, sinó d’educació en l’ús d’aquestes eines. No té sentit pensar que la llibertat creativa és incompatible amb les inquietuds ètiques i, francament, seria extraordinàriament rar que els artistes fóssim els que incorréssim en hipotètiques males praxis, quan, més aviat, som els que les darreres dècades més hem contribuït al discurs crític sobre el nou paradigma d’influència social que aquestes tecnologies comporten. MM: ¿Us atreviu a fer una projecció de futur? EO: Normalment no ens agrada gaire fer pronòstics, per a nosaltres són un mitjà tan natural com qualsevol altre. Potser seria més útil pensar que avui, finalment, comencem a veure l’art digital com un canal artístic legítim i no pas com una nova moda o invenció: fixa’t que parlem d’un camp que es porta explorant a fons des dels anys cinquanta i seixanta, o abans i tot. És molt emocionant com el medi digital ens ofereix mitjans molt poderosos per explorar conceptes, fenòmens i pràctiques personals que complementen altres mirades. MM: Creació humana, però no aïllada. Per què som garbuix (entangled)? EO: Creiem que el fet d’estar interconnectats, o enredats, és el fonament bàsic d’existir. Això implica tant les relacions entre humans com les del món més-que-humà o el natural. La major part del que aprenem sobre el que ens envolta ens pot fer sentir com quelcom aïllat i separat, però en última instància hi guanyem molt més sempre erosionant aquesta sensació de desconnexió per tal de veure’ns com a part d’una cosa més gran: un conjunt caòtic i entrellaçat del qual no ens podem desvincular i envers el qual tenim inevitablement un interès per al benestar i la cura. però sí que podem dir que estem especialment emocionats per veure com es desenvolupa la qüestió de la computació quàntica en relació amb les arts. Tenim molt interès, doncs, a veure cap a on ens conduirà tot això i, per descomptat, volem continuar explorant com entreteixir el fet digital i el físic per tal de crear obres que estableixin un pont entre aquests dos mons, alhora que ens centrem en l’àmbit més-que-humà. A part d’això, tenim esperança que la democratització creixent de l’accés a les noves eines i tecnologies digitals pugui conduir-nos a una diversitat cada cop més gran de les expressions artístiques. “LA RESPONSABILITAT D’ALLÒ QUE ES CREA CONTINUA SENT HUMANA” MM: Si el que és irreal és indistingible del que és real, mai podrem estar segurs de res. EO: El perill de la desinformació no és de cap manera una cosa nova, però és cert que, darrerament, ha augmentat i en som més conscients. Actualment el discurs al voltant la IA està molt polaritzat, tant pels que només posen èmfasi en els seus perills com pels que només en veuen el potencial des del tecnooptimisme. És important que el públic sigui conscient que són persones les que desenvolupen aquestes tecnologies, i que moltes ja fa anys que funcionen als nostres navegadors i dispositius. De fet, utilitzem IA cada cop que fem una fotografia amb el telèfon mòbil o quan obrim una xarxa social… Per què, doncs, necessitem veure imatges fotorealistes per iniciar un debat sobre les capacitats d’aquestes eines? Les imatges són un espectre molt petit del que la IA pot fer, i també ho és el llenguatge. LA CASA DELS CANTS • 69 ACTUALITAT ESTRENA D’UN DOCUMENTAL SOBRE LA GIRA DE L’ORFEÓ CATALÀ AMB LA FILHARMÒNICA DE BERLÍN L’ESPAI PALAU CEDEIX LES SEVES AULES La Fundació Orfeó Català-Palau de la Música i l’Escola de Música del Palau han arribat a un acord que permetrà que l’activitat d’aquest darrer centre formatiu privat es dugui a terme a les aules de l’Espai Palau. El document inclou la compatibilitat horària entre les classes i els assajos d’ambdues institucions i és fruit d’un esforç de negociació i adequació per tal que les dues entitats, que ja comparteixen objectius i manera de fer, convisquin ara també als mateixos espais. Monika _ Rittershaus Amb motiu de la gira de l’Orfeó Català i la Filharmònica de Berlín del passat mes de maig, amb concerts a Berlín, Barcelona i Madrid, el Palau de la Música va encarregar la realització d’un documental que vol explicar una experiència d’aquestes dimensions amb els cantaires i les seves històries humanes com a protagonistes. El reportatge, d’uns setze minuts de durada i produït per Akerblom Studio, serà estrenat properament per TV3 i posteriorment quedarà accessible en obert a Palau Digital. PALAU VINCLES VIATJARÀ A VITÒRIA EL MES D’OCTUBRE Del 6 al 8 d’octubre Palau Vincles participarà als assajos i al concert que la Red Música Social organitza a la ciutat basca de Vitòria. Com a entitat impulsora d’aquesta xarxa, el projecte social del Palau de la Música hi serà present amb els cors Infantil i Juvenil, formats per una seixantena de nenes, nens i adolescents. En total, la iniciativa aplegarà aproximadament tres-cents seixanta cantaires de projectes d’intervenció sociomusical a Bilbao, Madrid, Màlaga, Saragossa, València i Vitòria. El concert Música para Crecer, que se celebra anualment a una ciutat diferent, el 2022 va tenir lloc al Palau de la Música Catalana. EL CEDOC CEDEIX CILINDRES DE CERA AL MUSEU DE LA MÚSICA Recentment el Centre de Documentació de l’Orfeó Català (CEDOC) ha deixat en préstec una part de la seva col·lecció de cilindres de cera pertanyents al projecte de l’Obra del Cançoner Popular de Catalunya, per a l’exposició del Museu de la Música “Escoltar amb les mans. Suports obsolets, missatges efímers”, que es pot veure entre l’abril i el desembre. Precisament el fons de més de setanta cilindres de l’Obra del Cançoner que es conserva al Centre ha estat recentment instal·lat en noves capses de preservació. DIGITALITZA EL FONS FOTOGRÀFIC DE LA «REVISTA MUSICAL CATALANA» El segon quadrimestre d’enguany i fruit d’un tractament i digitalització previ, el catàleg en línia del CEDOC posa a l’abast el fons fotogràfic de la «Revista Musical Catalana», des dels 70 • REVISTA MUSICAL CATALANA inicis de la seva segona etapa el 1984 fins a la dècada del 2000. Així mateix, també s’ofereix l’accés al fons de l’historiador i compositor Lluís Camós i Cabruja ingressat el passat mes de gener. Ambdós fons han estat digitalitzats enguany. PRESENTA UNA GUIA SOBRE LA PROPIETAT INTEL·LECTUAL El mes d’octubre, en el marc de les IV Jornades sobre el Patrimoni Sonor i Audiovisual, tindrà lloc la presentació de la Guia breu de gestió de propietat intel·lectual per al patrimoni audiovisual i sonor, realitzada pel CEDOC en col·laboració amb la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, el Museu d’Art Contemporani de Barcelona, la Filmoteca de Catalunya, la Fundació Gran Teatre del Liceu i el Departament d’Art i Musicologia de la Universitat Autònoma de Barcelona. POSA EN LÍNIA NOUS FONS Al llarg del darrer trimestre de l’any es posaran en línia els fons del compositor i historiador Lluís Camós i Cabruja i el del compositor i director Antoni Ros Marbà (parcialment digitalitzat). I GAUDEIX DE LA MILLOR INFORMACIÓ MUSICAL I DE DESCOMPTES EN CONCERTS 16€ PER UN ANY (PAPER) 8,99€ PER UN ANY (DIGITAL) Els subscriptors de la «Revista Musical Catalana» gaudeixen d’un 20 % de descompte en la compra de dues entrades per concert a les taquilles del Palau de la Música Catalana, i d’un 15 % de descompte als cicles de la Fundació Orfeó CatalàPalau de la Música de la temporada 2023-24: Palau Grans Veus, Bach, Piano, Cambra, Simfònics, Tardes, Òpera, Concert de Sant Esteve, La Casa dels Cants, Concerts Familiars, El Primer Palau, Estiu al Palau i ECHO Rising Stars. Més informació: www.revistamusical.cat/subscriu-te LA CASA DELS CANTS • 71 Paul EL COMPOSITOR HINDEMITH “ÉS MILLOR FER MÚSICA QUE ESCOLTAR-LA” CONSERVADOR PER A UNS, MODERN I PROVOCADOR PER A UNS ALTRES, PAUL HINDEMITH VA SER UN COMPOSITOR MOLT INFLUENT A LA PRIMERA MEITAT DEL SEGLE XX QUE MEREIX UN LLOC ENTRE ELS GRANS GENIS DE LA MÚSICA. text Sergi Moreno-Lasalle • il·lustració Roger Pibernat M obres d’aquest moment (els Quartets núm. 3 i 4, els cicles de lied algrat ser una de les figures més influents Die junge Magd i Des Todes Tod) sacsegen els fonaments de la traen la música de la primera meitat del segle dició compositiva. XX, Paul Hindemith (1895-1963) ha estat Però alhora, contradictòriament, Hindemith es converteix sovint relegat a una posició secundària, també en el paladí musical de la Nova Objectivitat, un corrent sens dubte de classificació difícil: titllat de artístic i filosòfic que pretenia apropar l’art a totes les classes conservador per les avantguardes més rasocials. Com en el binomi Brecht-Weill o en Krenek, les obres dicals, és tanmateix un compositor massa d’aquest estil estan pensades segons la funció a la qual van desmodern i provocador per ser considerat un clàssic. Incansable, tinades: espectacles multitudinaris, interpretació no professioprolífic, inquiet i compromès, no deixa de ser un creador que cal nal, funcions educatives... És l’anomenada reivindicar. Gebrauchsmusik o música utilitària, basada Amb un formació fulgurant, Hindemith en una aparent simplicitat i en un fort comes convertí ben aviat en la gran promesa SENSE ABUSAR DE promís social. de la música alemanya d’entreguerres. L’ATONALITAT, LA Potser arran d’aquest gir, l’estil de HindeViolinista (i violista!) virtuós, però també MÚSICA DE HINDEMITH mith abandona progressivament l’expressihàbil amb altres instruments, la seva figura onisme i abraça el neoclassicisme; diferent, sobresurt durant tot aquest període com a ÉS PROVOCADORA però, del del Grup dels Sis francesos o de intèrpret (sobretot com a membre d’un cèStravinsky: en Hindemith el model no és lebre quartet de corda), dinamitzador d’estant el Classicisme vienès com el Barroc de Bach. Particularment deveniments musicals (és el primer promotor del festival de múdestacada en aquest sentit és la sèrie de Kammermusiken, que resica contemporània de Donaueschingen) i compositor. Els seus cupera l’esperit del concerto grosso barroc. També ho és la seva inicis com a tal es mouen en un llenguatge tardoromàntic hereu obra més coneguda, l’òpera Mathis der Maler, de la qual extragué de Brahms i Reger, però ben aviat renega d’aquest i es converteix una suite en forma de simfonia que l’ha fet famós arreu. L’òpera, en la principal figura de l’expressionisme musical a Alemanya fortament influenciada pel contrapunt bachià, fou estrenada el rebutjant tota implicació emocional o sentimental. Sense abusar 1937, en ple nazisme, i relata la controvèrsia de l’artista en relació de l’atonalitat, la música de Hindemith és provocadora. Les seamb el seu temps i la seva obra (un tema que ja havia desenvoves primeres òperes (Mörder, Hoffnung der Frauen, Nusch-Nuschi lupat a l’òpera Cardillac del 1926). De fet, les autoritats nazis la i Sancta Susanna) són titllades d’escandaloses, mentre que altres 72 • REVISTA MUSICAL CATALANA DISCOGRAFIA Afortunadament, són molts els enregistraments de què disposem i que abasten quasi la totalitat de la ingent obra de Hindemith. Els segells low cost de Brilliant i Naxos en són una prova, però és en segells menors alemanys on en trobem el bo i millor: CPO té uns recopilatoris excel·lents de la totalitat de l’obra simfònica, els Concerts i una gran part de l’obra de cambra; al segell MDG trobem una integral interessant de les Sonates, mentre que a Wergo hi ha un major interès per la seva obra vocal, incloent-hi totes les seves òperes. A Orfeo hi ha dues perles discogràfiques interpretaren com una crítica i a partir d’aleshores consideraren l’autor, que fins aleshores havia conviscut amb el règim sense problemes, com a degenerat, cosa que en precipità l’exili, primer a Suïssa i finalment als Estats Units d’Amèrica, on el seu prestigi li obrí les portes de la Universitat de Yale. A partir d’aquest moment les seves obres es tornen més dilatades i també més conservadores, tot recuperant formes clàssiques com el concert i la sonata. Aquí cristal·litza la seva inquietud per la recerca tímbrica i els recursos virtuosístics de cada instrument: és el primer compositor que dedica almenys una sonata a tots i cada un dels instruments simfònics, a més de l’orgue i el piano, com també s’havia preocupat sempre de fer combinacions cambrístiques inusuals. El retorn a les formes clàssiques implica també un retorn a l’harmonia clàssica, de la qual esdevé un darrer teòric. L’obra per a piano Ludus tonalis és un conjunt de fugues a la imatge de Bach unides per interludis modulatoris que porten al paroxisme la seva teoria compositiva. Malgrat tornar a Europa ja el 1953, Hindemith ret un bonic homenatge a Amèrica amb el seu Requiem sobre textos de Walt Whitman o la Simfonia Pittsburgh. La controvertida figura de Hindemith, com també ho foren les de Stravinsky o Bartók, no deixa de ser una imatge dels temps convulsos en què visqué, tot reinventant-se contínuament però mantenint unes constants artístiques i una gran implicació social. Recol·locar-lo entre els grans genis de la música és de justícia. (lieder i el Requiem), protagonitzades per Dietrich FischerDieskau, que és també el protagonista dels dos enregistraments de referència de les òperes Mathis der Maler (EMI) i Cardillac (Deutsche Grammophon). EL COMPOSITOR • 73 2 1 3 4 74 • REVISTA MUSICAL CATALANA 5 6 ESCENARIS DEL MÓN KROLLOPER L’ÒPERA REVOLUCIONÀRIA POCS TEATRES HAN TINGUT UNA HISTÒRIA TAN CONVULSA I, ALHORA, TAN INFLUENT EN L’ESDEVENIR DE L’ÒPERA DEL SEGLE XX COM LA KROLLOPER DE BERLÍN. ENDERROCADA DEFINITIVAMENT L’ANY 1957, LA SEVA PETJADA INESBORRABLE CONSTITUEIX, ENCARA AVUI, UN MODEL DE CREATIVITAT I COMPROMÍS. Fortepan text Antoni Colomer 7 L a nit del 28 de febrer de 1933 un incendi destruí l’edifici del Reichstag de Berlín. Una setmana després s’havien de celebrar eleccions en una Alemanya en plena crisi política, amb Adolf Hitler com a canceller i Oskar von Hindenburg de president. Era necessari trobar, per tant, un espai per a uns plens parlamentaris que acabarien marcant la història contemporània del país, i l’escollit va ser la Krolloper, situat a pocs metres del Reichstag. Va ser al seu escenari on, el 23 de març d’aquell any, Hitler aconseguí la promulgació de la llei que l’habilitava per fer i desfer sense l’aprovació del Parlament i, com a conseqüència, l’establiment d’una dictadura que acabaria conduint el món a una crisi sense precedents. Un fet sinistre que, paradoxalment, tingué lloc en un espai que, pocs mesos abans, era un símbol de llibertat ideològica i avantguarda artística. El fulgor de la Krolloper fou tan breu com incandescent, tot arribant al seu màxim esplendor entre el 1927 i el 1931, però la seva història es remunta al 1841 a Breslau, capital de la Baixa Silèsia, avui Polònia, tot i que aleshores formava part de Prússia. En una visita, el rei Frederic Guillem IV quedà fascinat pel jardí d’hivern creat per l’empresari Joseph Kroll, on es feien grans balls i representacions teatrals i li oferí un espai a Berlín on reproduir la iniciativa. El 15 de febrer de ESCENARIS DEL MÓN • 75 problemes econòmics se succeeixen durant els anys cinquanta i seixanta, època en la qual Berlín viu una reestructuració urbanística que afectarà directament la Krolloper. El pati d’armes erm on s’havia erigit el primer edifici, ara s’havia convertit en la Königsplatz, o plaça Reial on es construiria poc després el nou Reichstag, tot atorgant al teatre una situació geogràfica privilegiada. Aquesta proximitat, entre altres motius, fa que el 1896 la Krolloper esdevingui una subseu del Teatre Reial A LA KROLLOPER, S’HI INTERPRETEN TAMBÉ OBRES DE JOVES COMPOSITORS, COM IGOR STRAVINSKY O GUSTAV MAHLER 9 8 (Königlisches Oper) i un equipament públic propietat de l’Estat prussià. Aquest és el germen de l’etapa més important de la Krolloper, que progressivament a partir del 1898 comença a desenvolupar una notable activitat independent. Pel seu escenari passen figures internacionals, com Enrico Caruso, s’hi interpreten obres de joves compositors, com Igor Stravinsky o Gustav Mahler, i una producció de Die Fledermaus de Johann Strauss esdevé un clàssic que arriba a assolir la xifra de més de cent representacions. Però aquest primer moment d’esplendor es veu interromput novament, en aquest cas a causa de la demolició del vell edifici per decisió del kàiser Guillem II, que volia un teatre amb més capacitat. L’arquitecte Ludwig Hoffmann presentà el projecte el 1913 i l’estiu de l’any següent s’iniciaren les primeres tasques de demolició, però aquestes quedaren suspeses a causa de l’esclat de la Pri- 10 L’INICI DE LA MODERNITAT A L’ÒPERA L’aportació decisiva de la Krolloper fou la vinculació absoluta de tots els elements artístics, la fusió ideal entre música i escena, entre desenvolupament dramàtic d’una obra i la seva plasmació plàstica, tot obrint la porta a l’espectacle operístic modern. L’herència d’aquesta iniciativa curta però transcendental la prengué la Komische Oper, liderada per Walter Felsenstein, per bé que el nou concepte s’escampà per tota la zona germànica gràcies a personalitats com Max Reinhardt o Wieland Wagner, que consolidaren una idea de regie encara vigent. 76 • REVISTA MUSICAL CATALANA U.S. Office of War Information 1844 s’inaugurava amb un gran ball el nou complex, amb capacitat per a 5.000 persones i amb diverses sales, on arribà a actuar fins i tot el rei del vals, Johann Strauss. Però fou la filla de Joseph Kroll, Auguste, qui després de la mort del pare hi impulsà les primeres vetllades operístiques. Les primeres van ser modestes, amb representacions de Martha de Flotow o Il barbiere di Siviglia, però progressivament s’hi programaren estrenes, especialment d’òperes d’Albert Lortzing, com Undine o Zar und Zimmermann. Després d’un incendi en prengué les regnes artístiques Jakob Engel, músic hongarès i espòs d’Auguste. Amb ell comença una etapa més ambiciosa en la qual, al costat de les habituals operetes s’interpreten fins i tot algunes composicions de Richard Wagner. Tot i això, els Rijksmuseum EL LLEGAT D’OTTO KLEMPERER mera Guerra Mundial. Un cop acabat el conflicte bèl·lic, després de diversos litigis, remodelacions i canvis de propietat, l’any 1924 s’inaugurà el nou complex amb el nom d’Oper am Königsplatz i una representació de Der Meistersinger von Nürnberg dirigida per Erich Kleiber. Era l’inici de la dècada prodigiosa d’un teatre al qual, malgrat tots els canvis, els berlinesos sempre es van referir com a Krolloper. La independència total del teatre pel que fa a l’activitat artística arrenca el 1927 amb el nomenament d’Otto Klemperer com a director plenipotenciari. El 19 de Els quatre anys d’Otto Klemperer al capdavant de la Krolloper es van caracteritzar per l’estrena d’obres de joves compositors, però també per la revitalització de clàssics presentats amb un rigor i modernitat inaudits. És el cas del cèlebre Fidelio inaugural, però també de títols mozartians, com Le nozze di Figaro, Don Giovanni o La flauta màgica, que en mans d’aquella companyia que tenia Ernst Legal com a director teatral, Hans Curiel com a assessor artístic i un equip vocal notable, recuperaren el vigor del moment de la seva creació. Altres fites artístiques que marcaren una època foren la versió psicoanalítica i abstracta de L’holandès errant, a càrrec de Dülberg, amb una Senta que escandalitzà per la perruca de color roig brillant que duia o el joc de miralls i transparències de Les contes d’Hoffmann dissenyats per l’artista de la Bauhaus László Moholy-Nagy. 11 LES PRESSIONS DELS SECTORS MÉS CONSERVADORS VAN PROVOCAR EL TANCAMENT PRECIPITAT DEL TEATRE novembre d’aquell any s’alçà per primera vegada el teló d’una etapa que suposà una revolució en la manera de concebre l’espectacle operístic tal com l’entenem avui. Fidelio, en una posada en escena conceptual d’Ewald Dülberg dirigida pel mateix Klemperer, significà el tret de sortida d’un període gloriós que va deparar, en les millors condicions artístiques imaginables, estrenes d’obres d’Arnold Schönberg, Ernst Krenek, Paul Hindemith, Igor Stravinsky, Leoš Janáček, Kurt Weil o Maurice Ravel signades per directors musicals com ara Klemperer o Von Zemlinsky, i amb espais escènics creats per artistes plàstics de la categoria del mateix Dülberg, Caspar Neher, László Moholy-Nagy, Teo Otto, Oskar Schlemmer o Giorgio de Chirico. Les pressions dels sectors més conservadors, contraris a les innovacions de la Krolloper, van provocar en un context de 12 gran tensió social i crisi econòmica el tancament precipitat del teatre. El 25 de març de 1931 el parlament prussià, amb els vots del partits de dreta i centredreta, aprovà la dissolució d’una companyia que el 3 de juliol tancava amb una presentació de Le nozze di Figaro de Mozart. Aquella nit el crític musical Hans Heinz Stuckeschmidt 1 Esbós d’Ewald Dülberg de l’escenografia de Fidelio (1927), que inauguraria l’última etapa de la Krolloper, amb Klemperer com a director. Altres escenografies de Dülberg van ser per a 4 Der Freischütz (1928), 5 Tristany i Isolda (1931) o per a les llavors obres contemporànies 3 Oedipus rex (1928), 2 Petruixka (1928) o 6 Cardillac (1928). 7 La plaça del Rei de Berlín (actualment la plaça de la República) fotografiada el 1914. Al fons, el primer edifici de la Krolloper. 8 Sala Reial de la Krolloper, fotografiada entre 1862 i 1882. 9 Cartell de la celebració del 25è aniversari de la Krolloper. 10 El Reichstag, a la Krolloper, ovaciona Hitler després de l’anunci de l’annexió d’Àustria, el març del 1938. 11 Otto Klemperer fotografiat durant la seva etapa com a director de la Krolloper. 12 Jardins de la Krolloper (entorn del 1885). afirmà: “Una època de la cultura europea ha quedat enrere”. Si en algun moment de la història aquell ideal somiat per Wagner de l’òpera com a art total assolí la seva expressió més concreta, fou sense cap mena de dubte a la Krolloper de Berlín entre els anys 1927 i 1931. ESCENARIS DEL MÓN • 77 CATALUNYA MÚSICA QUAN EL JAZZ ESDEVÉ UN CLÀSSIC No hi ha fronteres, a la música. D’alguna manera, tots els gèneres s’apropen, i amb Pilar Subirà el jazz també assoleix una sonora i merescuda presència a la programació de Catalunya Música. Q text Ana María Dávila uè hi fa un que facilita als oients una programa pauta senzilla d’accés. El de jazz, endilluns es centra en el Clàsmig d’una sic de la Setmana, dedicat p r og r a m a sempre a un solista. “Aquesció clàssica? ta dècada hi ha moltes efeLa percussimèrides, perquè tenim molts onista i divulgadora musical músics que van néixer durant Pilar Subirà ho té més que els anys vint del segle passat. clar. “Els llenguatges musiPer tant, és un espai que em cals s’assemblen més del que permet recordar un centenari hom podria suposar. Per tant, o qualsevol altre fet commecal deixar fora els prejudicis i moratiu”, assenyala la resobrir-se a la bona música, vinponsable. gui d’on vingui”, diu la responEl dimarts està dedicat als sable dels tres espais dedicats trios; el dimecres, al jazz voal jazz que ofereix Catalunya cal, i el dijous a allò que SubiMúsica: les franges diàries rà anomena Interseccions; és 1 Cafè Jazz i Via Jazz, de dilluns a dir, la trobada del jazz amb a divendres, a les 15.30 i 23.00 altres gèneres. “Aquí podem hores, respectivament, i Via parlar des del Modern Jazz Jazz Concert, dissabte, a les 23 hores. Quartet fins a la gent que fa encreuaments entre el jazz i músiques Tot i que la presència del jazz es remunta pràcticament als inid’arrel folklòrica, per exemple. Qualsevol combinació que obri froncis de l’emissora, l’any 1987, ha estat aquests darrers anys que ha teres entre gèneres”. Per acabar, el divendres està dedicat a les big assolit una participació encara més destacada a la graella. “Hisbands. tòricament, el jazz a Catalunya Música el feia Albert Mallofré, que El programa del vespre, Via Jazz, en canvi, se centra a presenva començar amb un espai setmanal que després passà a ser diari. I tar l’actualitat discogràfica del jazz més actual. “No fem entrevisquan ell es va jubilar m’ho van encarregar a mi”, recorda la presentes perquè aquest és un programa d’audicions. Però quan són músics tadora. “L’any 2013 es van crear dos programes de jazz. L’un, dedicat d’aquí, les entrevistes es vehiculen a través d’altres espais de l’emisa parlar de novetats discogràfiques i de jazz més actual, que el feia jo, sora, com Tots els matins del món o Assaig general, amb els quals i l’altre, el Via Jazz Concert, que el feia Carles Lobo. ens coordinem. D’aquesta manera, ells poden cenI quan ell ja no va ser-hi, el vaig continuar jo”. A trar-se més en el perfil de l’artista i jo en la música”, “VULL QUE EL aquestes dues franges consolidades, més recentexplica la presentadora, que a més de reflectir el MÓN DEL JAZZ ment s’hi ha afegit el Cafè Jazz, “un projecte que va que passa a l’escena catalana, també aposta per encetar la nova Direcció, que ha volgut prestar més recollir les novetats internacionals. “Aquest és un TAMBÉ SENTI QUE atenció al gènere”, especifica Subirà. programa adreçat a un públic més especialitzat, CATALUNYA MÚSICA Amb el jazz en tots els seus vessants com a comú que ja està introduït al llenguatge i que busca coses denominador, cada espai té els seus propis continnoves i diferents”. ÉS CASA SEVA” guts que li permeten adreçar-se a audiències ben Finalment, el programa del dissabte, Via Jazz diferents. “Amb l’arribada del Cafè Jazz vam veure que a la franja del Concert, recull tant actuacions en directe enregistrades per la migdia els oients esperaven escoltar música clàssica i no es podia trenmateixa emissora com gravacions procedents de la Unió Europea car de manera brusca el to. Per tant, es tractava d’oferir un jazz més de Radiodifusió (UER). “Les produccions pròpies corresponen als clàssic que arribés a tots els públics”, explica la presentadora. convenis de col·laboració que té establerts l’emissora. Normalment Pensat com una porta d’entrada al gènere, el programa té una enregistrem concerts del Festival de Jazz de Terrassa, del Festival de estructura temàtica que varia segons el dia de la setmana, fet l’Estartit, de L’Auditori...”, explica Subirà. 78 • REVISTA MUSICAL CATALANA 1 Pilar Subirà, durant la realització d'un programa. 2 La pianista Anat Fort i 3 el guitarrista i cantant Lionel Loueke van ser dos dels músics presents la temporada passada a Cafè Jazz i Via Jazz. ENRIQUIMENT PERSONAL Arqueòloga i percussionista formada a Barcelona i Amsterdam, el veritable món musical de Pilar Subirà és la música contemporània. Per tant, apropar-se al jazz va ser, en un moment donat, tot un repte professional i personal, per a ella. “Però quan hi entres des d’un altre llenguatge, també hi entres amb unes orelles diferents i això no és dolent, perquè et fa obrir-les encara més”, diu. “Per això, a l’hora de plantejar-me els programes, sempre intento preguntar-me com m’agradaria que m’expliquessin a mi aquest llenguatge i trobarme coses que m’estimulin a seguir amb l’escolta i descobrir-hi coses noves”. Per la seva banda, ella ja ha fet la seva descoberta personal i “fa molt de temps que només vaig a concerts de jazz. Les sensacions que em transmet un concert de jazz en directe m’obre unes perspectives increïbles, sobretot per la manera d’abordar la interpretació, tan diferent de la rigidesa clàssica”, conclou. Les gravacions procedents de la UER, per la seva banda, permeten obrir finestres àmplies al jazz que es cou arreu d’Europa. “Aquestes gravacions ens proporcionen la possibilitat d’accedir a una escena que costa molt que ens arribi a través de la discografia, perquè són projectes que es mouen al marge dels grans segells i, per tant, tenen menys visibilitat. Aleshores, si no és a través d’aquestes emissions, ¿quina possibilitat tindríem aquí de conèixer l’escena de Bulgària o de Romania, per exemple? I entre elles sempre anem trobant sorpreses molt agradables”, afegeix Subirà, que aprofita per matisar que la seva intenció final és que “en aquests concerts sempre Dave Stapleton Shlomo Israeli 2 3 “ES TRACTA D’OFERIR UNA VISIÓ MOLT PLURAL DEL GÈNERE I DONAR CABUDA A TOTS ELS ESTILS” hi hagi una gran varietat estilística i que no tot sigui un jazz d’avantguarda o de llenguatge molt contemporani”. De fet, l’objectiu últim de tots aquests espais, segons la seva responsable, és “oferir una visió molt plural del món del jazz, que no hi hagi cap estil que no hi tingui cabuda, i posar a l’abast de la gent coses que no coneix, perquè una persona que segueixi una llista de Spotify, per exemple, rep coses de l’escena de Nova York, però segur que no té un accés tan fàcil a moltes d’altres. I el que jo vull és propiciar una descoberta de l’oient fent aquesta tasca prèvia d’indagació i recerca d’un llenguatge que es troba en una evolució constant i a molta velocitat. Al cap i a la fi, aquesta és la finalitat d’una selecció radiofònica”. I, per sobre de tot, aconseguir que el món del jazz també senti Catalunya Música com “casa seva, i que sàpiga que aquí hi ha dues franges diàries que li estan dedicades i amb voluntat que soni jazz català”, conclou la presentadora. CATALUNYA MÚSICA • 79 ACCENTS PIANO SONATES Ludwig van Beethoven. Nou sonates. Aquest nou àlbum del pianista Pierre Réach dedicat a la integral de les Sonates de Beethoven va ser enregistrat a l’Auditori Josep Carreras de Vilaseca entre el 20 i el 24 de juny de 2022 i inclou nou de les Sonates d’aquest corpus musical. Celebèrrimes, com Clar de Lluna, Pastoral o Appassionata, se’ns presenten en una versió que podem considerar meditada, aprofundida en la seva essència. El pianisme de Réach és reflexiu, acurat i impregnat d’un romanticisme plenament expressiu per fer brollar la intensitat poètica beethoveniana. Un pianisme que pel magnetisme exposat al darrer moviment de la Sonata Clar de Lluna ens pot evocar la nitidesa i pulcritud que mostren les versions de Kempff, Pollini o Barenboim, i d’una clarividència en les proporcions clàssiques en el seu pas per la Sonata op. 2 núm. 1, que ens traslladarà a aquella intel·ligència musical que desprèn Alfred Brendel. El primer moviment de l’Appassionata resulta abassegador, eloqüent i temperamental. Dins la monumental Sonata op. 7 Réach ens meravella per la seva expressivitat clàssica, per la nitidesa de sonoritat i l’aprofundiment amb què revesteix el pas per l’expressiu “Largo”. Una claredat diàfana acompanya el deliciós i vital “Andante” de la Sonata op. 14 núm. 2, amb els seus acords staccati i accentuacions a contratemps. Pianisme elegant a l’hora d’afrontar la bellíssima Pastoral, amb una versió tendent a la rapidesa, però conseqüent en tot el discurs. “No em podria imaginar el món sense Beethoven”, comenta Réach en l’entrevista que es pot llegir al llibret que acompanya aquest volum. Lluís Trullén EL PIANISME DE RÉACH ÉS REFLEXIU, ACURAT I D’UN ROMANTICISME PLENAMENT EXPRESSIU. 80 • REVISTA MUSICAL CATALANA Ricardo Ríos Pierre Réach, piano. Anima, 2022 PIANO ESCOLA PIANÍSTICA CATALANA 11. Obres de Ferran Sor, Gabriel Balart, Juli Garreta, Vicent Costa Nogueras, Josep Martí Cristià, Manuel Burgués, Xavier Gols, Ricard Lamote de Grignon, Manuel Blancafort, Joan Massià i Narcís Bonet. Nexus Piano Duo. Ficta, 2022 Ficta ha editat un compacte que recull quinze composicions per a piano a quatre mans d’onze compositors catalans –d’aquí ve el nom del cedé– en el marc de dos segles i escaig. Algunes presenten un emmirallament en l’estètica romàntica, com la Fantasia elegíaca de Balart, la sensible Dansa trista de Martí Cristià o el chopinià Nocturn de Garreta que, a més, s’enregistra mundialment per primera vegada. En conjunt, s’estableix un arc temporal i estilístic que atansa des de l’ús de formes i estructures canòniques i acadèmiques, com la digníssima Sonata sobre melodies sueques de Sor, fins a miniatures amb vocació pedagògica, com les de Blancafort (Peces petites per a mans menudes), sense manllevar l’interès estètic intrínsec d’unes obres que també abunden en el gènere amb moviments de dansa, amb forma de cançó o que harmonitzen tonades populars. Per exemple: Halling de Manuel Burgès, la sardana Mercè de Gols. És a dir, des d’un classicisme fins al segle XXI, en un decurs amarat d’encant, elegància i la senzillesa de la música de saló o domèstica encabits en un digipak amb una captació sonora excel·lent i interpretació modèlica del Nexus Piano Duo, que s’ha fet un lloc en el panorama català gràcies a projectes com aquest, sorgit de les indispensables iniciatives de l’Associació Joan Manén. Albert Ferrer Flamarich MODÈLICA INTERPRETACIÓ DEL NEXUS PIANO DUO. LLIBRE ROBERT GERHARD Robert Gerhard. Un Quixot amb noblesa d’esperit. Oriol Pérez Treviño. El director d'orquestra Edmon Colomer, gran reivindicador de la figura de Gerhard, escriu el pròleg d'aquest llibre del musicòleg Oriol Pérez Treviño arran de l'Any Gerhard. Una monografia molt recomanable per l’enfocament humanístic de la seva figura, batejat amb un títol poètic que pren una idea exposada pel propi compositor i ben reflectida per l’autor. Sense anàlisis musicals prolixes ni pràcticament guia de comentari de les obres, la més que notable capacitat explicativa i fluïdesa narrativa de Pérez Treviño enfila dades i ocasionalment estableix hipòtesis en un arc conceptual i discursiu amb poques digressions àmplies, tot oferint una perspectiva pròpia sobre el personatge, que, en resum, ve a ser una síntesi digerida del que sabem. En aquest sentit, metodològicament se sustenta amb fermesa, i la seva perspectiva converteix aquest llibre en una eina de primer contacte sobre el compositor: d’una banda, compensa la reduïda part biogràfica de la monografia de Mestres Quadreny del 2011; de l’altra, ens permeabilitza per endinsar-nos en treballs clarament més acadèmics, com els de Letizia Sánchez de Andrés, Diego Alonso, Germán Gan i altres figures estrangeres, a més de l’aproximació del seu alumne Joaquim Homs i les cartes ja editades entre Gerhard i Schönberg. I tanmateix, no inclou possibles annexos ja presents en estudis anteriors, com tampoc el catàleg, atès que encara falta escrutar recerques musicològiques per oferir-ne una versió completa. No obstant això, a l’edició s’enyoren imatges i fotografies que haguessin enriquit la part visual d’un text amb una tipografia rodona i còmodament llegible. Albert Ferrer Flamarich MOLT RECOMANABLE PER L’ENFOCAMENT HUMANÍSTIC DE LA FIGURA DE GERHARD. Eduard Cambra Ficta, 2022 PIANO ESPAIS Spaces. Obres de Schubert i Chopin. Ignasi Cambra, piano. Sony Classical, 2023 El pianista català Ignasi Cambra, que ha debutat ja en sales de prestigi, com el Carnegie Hall de Nova York o el Festival de Ravinia, entre d’altres, presenta ara en solitari el debut amb el segell Sony Classical. El disc ha estat enregistrat en format concert i en dos períodes diferents –Schubert i Nocturn de Chopin el 2017 a Girona i els Impromptus chopinians el 2018 a Londres. Ignasi Cambra posseeix un bon domini del so, profunditat expressiva i un bell lirisme. Amb el primer dels Quatre Impromptus, D. 899 de Schubert ja sorgeix la poesia en una mirada introspectiva i serena. La naturalitat, el contrast i especialment la seva capacitat per comunicar i per fer cantar el piano queden palesos, abans de passar a un segon Impromptu imbuït de frescor i bona agilitat en la pulsació. Un tercer de caràcter nocturnal i on amb el temps segurament adoptarà un rubato més generós, dona pas al darrer, on obté les majors subtilitats sonores i on millor capta el caràcter espontani d’aquestes obres. Un ben desgranat Nocturn op. 48 núm. 1 de Chopin, on cerca una rica gamma de colors i on combina poesia i passió, serveix d’unió entre els dos universos sonors. En la lectura dels quatre Impromptus del polonès sorgeixen l’espontaneïtat, el sentit improvisador i la fluïdesa de manera evident. I després d’un primer més captivador per moments, el nocturnal segon sorgeix imbuït de delicadesa especialment en la part inicial i abans d’una secció on la tensió és conduïda amb vehemència. El tercer és exemplar per l’amalgama entre el caire confessional i el virtuosisme. I clou el CD amb la famosa Fantasia-Impromptu, on sap trobar el punt just entre el sentit contemplatiu i l’apassionament. Un disc atractiu i bellíssim. Santi Riu UN BELL DISC DE PRESENTACIÓ D’UN ARTISTA QUE INTERPRETA AMB GRAN EXPRESSIVITAT, LIRISME, INTENSITAT I POESIA. ACCENTS • 81 82 • REVISTA MUSICAL CATALANA CONCERT L’ALTRE BRUCH Romantic Violin Concertos: Mendelssohn Bruch. Mikhail Pochekin, violí; L’acoblament dels Concerts per a violí de Felix Mendelssohn i Max Bruch és un dels arquetípics en la història de la discografia. Tot i això, la primera sorpresa que ofereix l’enregistrament protagonitzat pel violinista Mikhail Pochekin i la Württembergische Philharmonie Reutlingen, sota la direcció de Sebastien Tewinkel, és que l’obra que segueix la composició de Mendelssohn és el Concert per a violí núm. 2, en Re menor, op. 44 de Bruch, i no pas el Primer. Compost el 1877, més de deu anys després d’aquell altre, més popular, Mikhail Pochekin confessa –en l’entrevista inclosa al llibret– sentirlo especialment proper, en haver estat compost per a Pablo Sarasate. Pochekin, que ha guanyat concursos amb el nom del virtuós navarrès, en una ocasió va poder empunyar el seu Stradivarius exBoissier, “una de les experiències més impressionants de la meva trajectòria com a músic”. Les seves prestacions llueixen sobretot al Concert de Mendelssohn, amb un fraseig consistent i una afinació impecable. El lirisme de la composició és reivindicat amb vehemència però sense exageracions, tot temptejant un terme mitjà entre l’arravatament romàntic i una lectura més aviat analítica. Això sí, el descarat segon pla que assumeix l’orquestra minva la versió en termes de credibilitat. Una presa de so més equilibrada es retrobarà a l’obra de Bruch, cosa que permetrà l’escenificació d’un enfrontament paradigmàticament dramàtic entre solista i conjunt. Encara que menys cantabile que el de Mendelssohn –o que el Primer del mateix Bruch– es tracta d’un Concert interessant, ple de passatges intensos, exabruptes de virtuosisme pirotècnic que avancen cap a la culminació i l’esgotament de la fórmula del concert romàntic. Jacobo Zabalo UN DISC PER DESCOBRIR EL CONCERT PER A VIOLÍ MENYS CONEGUT DE BRUCH. Juan Mario Cuéllar Württembergische Philharmonie Reutlingen; Sebastien Tewinkel, director. Hänssler Classic, 2022 ORQUESTRAL GLORIA VILLANUEVA Obres de Gloria Villanueva. Fix Nicolet, guitarra. Orquestra Filharmònica de Cambra de Catalunya. Director: Mario Ruiz-María. La Mà de Guido, 2022 La compositora i guitarrista Gloria Villanueva segueix mantenint predilecció per les composicions per a l’instrument de corda. Si en anteriors enregistraments ens presentava el Concert en Sol menor –amb Jordi Codina com a solista– o l’ obra de cambra Homenaje a la guitarra, el nou enregistrament inclou Egeria per a guitarra i orquestra, la Fantasia fílmica per a orquestra sola, un breu Trio per a violí, violoncel i piano, i una obra de major entitat com és Dal niente, escrita per a clarinet, violoncel i piano. La música de Gloria Villanueva no presenta secrets: flueix amb naturalitat, amb resolucions harmòniques tradicionals i una fidelitat absoluta a la tonalitat. Música que resulta evocadora, agradable, onírica, de la qual no cal escrutar cap complexitat, només deixar-nos portar per la melodia. Música que amb la guitarra de Fix Nicolet, amb els pianos de Jordi Vilaprinyó o Carles Raich, entre altres intèrprets, evoluciona sempre amb diàfana claredat. Bon treball de l’Orquestra Filharmònica de Cambra de Catalunya sota la batuta de Mario Ruiz-María –format a la Hochschule de Munic i actual director de la Unitat de Música de l’Exèrcit a Barcelona–, en la suggestiva música de la Fantasia fílmica, una obra interessant pel seu melodisme i la capacitat inherent de seducció. Música amb una empremta neoromàntica i que en les obres de cambra permet fer destacar les qualitats de la violoncel·lista Laura Sanz, del violinista Óscar Vilaprinyó i del clarinetista Mario Vallés. Lluís Trullén LA MÚSICA DE GLORIA VILLANUEVA NO PRESENTA SECRETS: FLUEIX AMB NATURALITAT. ACCENTS • 83 84 • REVISTA MUSICAL CATALANA CANÇÓ FELIP PEDRELL Lais. Intimitat i exaltació. Obres de Felip Pedrell. Accent Ensemble. La Mà de Guido, En el centenari de Pedrell i gràcies al suport de l’Ajuntament de Tortosa es va editar aquest disc que recull diverses composicions per a veu i piano fonamentals en la història de la música catalana, com el cicle Lais (1879). A partir de textos de la també compositora Agnès Armengol de Badia amb qui Pedrell va estar unit sentimentalment, es tracta d’una confessió lírica que destaca per la coherència de la unitat estètica a partir d’una voluntat cíclica d’elements motívics determinants i d’un tènue emmirallament wagnerià. També s’hi inclouen altres cançons, com Le spectre de la rose, sobre el cicle de Gautier que fou musicat per Berlioz amb Les nuits d’été, que modela el lied a la manera de chanson francesa i allunyantlo del pintoresquisme hispanitzant de saló que, en canvi, és la matriu del “Paño moruño” del cicle Aires de la tierra del cantaor Silverio i que Cecília Aymí canta amb idiomatisme. Tot i un timbre poc llustrat per una emissió puntualment àfona, el seu fraseig és amorosit i atent a les inflexions, com també es percep a “Non, noneta”, una cançó de bressol recollida al seu Cancionero musical popular español. Algunes peces com aquesta, com Cançó de bres d’Alcanar i com En la clara nit, han estat arranjades per al conjunt Accent Ensemble i presenten una contenció i subtilesa que sembla rememorar la malenconia d’alguns cançoners renaixentistes que Pedrell va estudiar profusament. Hi ajuden les sonoritats velades en el registre greu de la viola. Per cert, com apunten les orientatives notes de carpeta –en català i espanyol– d’aquest digipak, la darrera peça va ser estrenada per aquest conjunt a partir del manuscrit la data del qual és del 30 de juny de 1920. Albert Ferrer Flamarich UNA OPORTUNITAT DE CONÈIXER COMPOSICIONS FONAMENTALS DE LA MÚSICA CATALANA. Amandine L auriol 2022 AVANTGUARDA FÍSICA I MÚSICA Hèctor Parra ... Limite les rêves au-delà. Arne Deforce, violoncel; Thomas Goepfer, electrònica. Passacaille Plus, 2021 Hèctor Parra torna a unir física i música emprant sons electrònics i de violoncel per crear ... Limite les rêves au-delà. Al compositor ja de petit se li va despertar un interès per tot el que significa l’astrofísica i el cosmos des que el seu pare va introduir-lo en aquesta disciplina. Amb aquesta font d’inspiració, des de l’Hypermusic prologue fins a Les constel·lacions, inspirades en l’obra pictòrica de Joan Miró, Parra sempre ha tingut una elaboració creativa basada en el perfeccionisme, un treball obert per a l’intèrpret, però on res s’escapa d’un discurs preestablert. Ara amb ... Limite les rêves au-delà ens presenta una de les seves composicions contemporànies més radicals, amb setanta minuts ininterromputs de música intensa amb sonoritats que exploten al màxim el so del violoncel sota unes textures complexes creades amb l’electrònica. Inspirat en l’anagrama d’Etienne Klein La vitesse de la lumière com a ... Limite les rêves au-dela, la música ens transporta a un gran accelerador de partícules on la velocitat de la llum, el límit, i l’energia del cosmos recrearan els espais més recòndits de l’univers mitjançant sonoritats plenes de creativitat. Música plena d’energia, amb freqüències de sonoritat portades a l’extrem i d’una modernitat i radicalitat absolutes. Obrim la ment i deixem-nos portar per aquest ... Limite que compta amb el treball extraordinari d’Arne Deforce i de Thomas Goepfer per viatjar per títols tan suggestius com “Hypernova, la colissió intergalàctica” o “La fusió de dos forats negres”. Lluís Trullén UN TREBALL OBERT PER A L’INTÈRPRET, PERÒ ON RES S’ESCAPA D’UN DISCURS PREESTABLERT. ACCENTS • 85 ACCENTS CANÇÓ ‘INTERMEZZO’ LÍRIC Lyrisches Intermezzo. Obres de Gade, Spohr, Kreutzer, Meyerbeer, Lachner i Schubert. Werner Güra, tenor; Laura Ruiz Cal cercar l’atractiu i interès indubtables d’aquest enregistrament, tant en l’alt nivell interpretatiu com en el repertori curosament escollit. Tres músics de la categoria del reconegut liederista Werner Güra –excepcional una vegada més–, del pianista Christoph Berner i de la reconeguda clarinetista Laura Ruiz Ferreres es reuneixen per explorar unes obres representatives del primer Romanticisme alemany escrites entre els anys 1828 i 1848 i que llevat del lied de Schubert Der Hirt auf dem Felsen són de difusió inusual a les sales de concerts. Veritables joies escrites per a veu, piano i clarinet, pertanyents a Gade, Spohr, Kreutzer, Meyerbeer, Lachner i Schubert, en què la natura, mirall per a la inspiració ineludible dels poetes romàntics, i la sempre recurrent idealització d’un amor inabastable són font d’inspiració per a aquests compositors que ens han llegat unes melodies d’íntima bellesa i sensibilitat. L’enregistrament, el cinquè de la clarinetista, ens redescobrirà unes obres com són els bellíssims Sis lieder alemanys de Louis Spohr –una d’aquelles joies que incomprensiblement no són difoses amb més assiduïtat a les sales de concerts– o el deliciós Lyrisches Intermezzo de Franz Lachner, d’un melodisme que magnetitza l’oient des d’un primer moment gràcies a la naturalitat expressiva de la bellíssima veu de Güra, complementada amb el deliciós melodisme servit pel clarinet i l’acompanyament pianístic. L’enregistrament recull el sublim Der Hirt auf dem Felsen, la penúltima composició que ens va llegar Schubert i joia de la col·lecció. Obra que ha passat deliciosament per les veus de Janowitz, Battle, Ameling, Bonney i en què ara un esplèndid Güra, de veu claríssima en la projecció, mitjançant el seu fraseig delicadíssim ens transporta fins al més sublim de l’essència del Romanticisme. Lluís Trullén ESCOLLIT. ALT NIVELL INTERPRETATIU I REPERTORI CUROSAMENT 86 • REVISTA MUSICAL CATALANA Wei Hung Ferreres, clarinet; Christoph Berner, piano. Pan Classics, 2022 VIOLONCEL HOMENATJANT CASALS The voice of Casals. Obres de Bach, Marais, Cassadó, Fàbregas i Migó. Roger Morelló, violoncel. IBS Classical, 2023 Abans de sentir el disc ja s’endevina l’amor i la veneració del jove reusenc, tot i que resident a Colònia, envers Casals. Tant pel seu llegat de les Suites de Bach –què se n’haurien fet, sense el mestre vendrellenc?–, així com per l’ímpetu per obres properes a ell –el seu deixeble Cassadó– o el fet d’encarregar obres noves. Morelló mostra un so bonic, claredat en l’exposició i una gran capacitat expressiva. Inicia el disc amb la Suite per a violoncel sol de Cassadó en una interpretació tan rica en matisos com plena de caràcter, on subratlla que el compositor amalgama perfectament dramatisme postromàntic i folklore català. Des d’un expressiu primer moviment, passant per una sardana de bella rítmica i una vibrant “Danza finale”. El violoncel·lista també ofereix un arranjament propi de l’original per a viola de gamba Les voix humaines de Marin Marais, d’on sembla agafar el títol el disc. Al seu costat llueixen dos encàrrecs de Morelló: Danses de la terra d’Elisenda Fàbregas, que li ha estat dedicat i conté quatre danses impregnades de música popular tot i no estar basades literalment en música tradicional catalana, amb un destacat i expressiu “Ball cerimonial de purificació”. I Variacions sobre el nom de Casals de Marc Migó, que conté moltes referències a obres com les Suites de Cassadó, Schubert o la sardana Sant Martí del Canigó, entre d’altres. Una obra dividida en dos moviments, “Preludi” i “Sardana”, de bella factura i gran interpretació. No hi podia faltar el conegudíssim Cant dels ocells, així com algunes Sarabandes bachianes que s’intercalen entre les diferents obres, de profunda qualitat contemplativa per arrodonir un disc excel·lent. Santi Riu IMMILLORABLE MANERA DE RETRE HOMENATGE AL MESTRE CASALS: UNINT PASSAT I FUTUR. Núm. 380 1 2 3 4 5 6 1 Horitzontals 1. Tradició catalana de cantar en grup per Pasqua, amb cistellet per recollir propines i llepolies. | 2. Compositor basc, autor de l’havanera La paloma. Nom del rei del reggae. | 3. Nino Quesada. Sostingut del revés. Salvatore Accardo. | 4. Una de les clàssiques formacions de cambra (de vent o de corda). Associació de Tenors Lírics. | 5. Dubtes de les tres (vocàlicament). La part final del concert infantil. | 6. Pel·lícula d’extraterrestres amb música de John Williams. Romberg, Ravel i Ruera. Instrument (musical o no) de feina. | 7. Nou sense ou. Senyores amb nets que van a concert. Magre sense límits. | 8. Antoni Albors. Faci un plec a la partitura per tal que hi càpiga a la carpeta. | 9. Els pirates els enterraven. Telenotícies. | 10. Tres notes en el temps d’una. La directora coral el dona abans de començar. Mi major. | 11. Escoltés missa. Els que toquen, canten i ballen salsa. 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Verticals 1. La més famosa de Beethoven (la que comença amb ta-ta-ta-txan). Tonalitat. | 2. Estri per tocar el violí. Pati de les cases romanes o pati porticat de les esglésies. | 3. Ravel s’ha tret el vel. Les vocals d’en Miret (Andreu, tenor). Una batuta. El que sona després de l’acord final en un assaig. | 4. Persones amb cabals que paguen el que sigui per anar a concert. | 5. Obres plenes de misteri, com el Requiem de Mozart o les Variacions Enigma d’Elgar. | 6. Estem per fer les peces més selectes, les més belles, les que veneren el pes del temps. Ho fa el so quan impacta amb les parets de l’auditori. | 7. Trial desordenat. Solera avocàlica. Ligeti, Locatelli o Lecuona. | 8. Cinquanta romans. Re major. Els extrems d’en Negrete. Punt cardinal a la dreta (plural). | 9. Rebota però no rota. Instrument popular fent la vertical sense gemegar. Per triplicat és un típic cant d’ànim esportiu. | 10. Símbol musical que puja mig to. Ravel, Rimski o Rutter. | 11. Les que protagonitzen sobre l’escenari El llac dels cignes. 11 Solucions Núm. 379 1 2 3 4 5 6 S 8 9 10 11 1 2 J O R D I L E O N R O O S D A F O C A A F I S I U S Y O 3 4 5 E P L L A C N S A N T P U C U A R 6 7 V I N B I I C I A R O N T U R U E F per Eduard V. Patsi 8 9 10 11 L A F I T U A G O L U E E E T S R R L A I T S O A T S C R D O I L A R 7 8 9 10 11 FONS MUSICALS DE CATALUNYA (26) LA COL·LECCIÓ DE MÚSICA MANUSCRITA DEL CEDOC (I) Text Marta Grassot · Fotografia Centre de Documentació de l’Orfeó Català (CEDOC) Entre els fons que custodiem al CEDOC, volem destacar en aquest article aquells que han estat creats com a fruit de donacions esporàdiques i ingressos de procedència incerta, que no es conceben com un fons en si mateix. Aquesta agrupació de manuscrits musicals, que abasta des del segle XII fins a l’actualitat, rep el nom de Col·lecció de Música Manuscrita i és una col·lecció de sèrie oberta, en creixement constant. Consta de més de 500 registres i està disponible tant al nostre catàleg d’arxiu com també al web de la Memòria Digital de Catalunya. Té un gran valor per la recuperació del patrimoni musical de Catalunya que suposa, i especialment per a la recerca de la música conreada des de l’edat mitjana fins ben entrat el Modernisme i el Noucentisme; Fragment del Manuscrit 11. és per això que amb la voluntat de donar-lo a conèixer amb prou després del Còdex de Las Huelgas, detall, hi dedicarem més d’un article. localitzat a Burgos, és el més Comencem pels documents més antics, important amb repertori de la des de l’edat mitjana fins al segle XVI. segona meitat del segle XIII entre Dels documents dels segles XII i els que es conserven a la Península. XIII, en destaquem especialment els El manuscrit en qüestió conté procedents de l’anomenat Manuscrit una selecció de trops i seqüències 11, amb fragments musicals marianes a una, dues i tres veus. d’antifonaris, amb cants de l’ofici Sembla que prové de la cartoixa de diví com ara missals, a més dels Scala Dei (Tarragona). esmentats antífones i responsoris. Un altre dels tresors de la Les diverses pàgines del Manuscrit col·lecció és el manuscrit de 11 es caracteritzen per una notació polifonia religiosa de final del aquitana, un tipus d’escriptura de segle XV i principi del XVI, amb caràcter mnemotècnic que ajuda els 22 obres, tant de compositors cantors i que desapareix a final del catalans com ara Marturià Prats, segle XII. A partir de llavors es van Bartomeu Cots i Tomàs Milans com anar incorporant a poc a poc les línies també compositors de rellevància del pentagrama i es donà pas a la internacional: Heinrich Isaac, notació quadrada del cant gregorià. Josquin des Prés i Jacob Obrecht. El Posteriorment, dins la col·lecció còdex té una curiosa combinació de destaquem el Manuscrit 1, el qual compositors catalans i figures de gran 88 • REVISTA MUSICAL CATALANA rellevància internacional, la qual cosa ens presenta un enigma molt interessant sobre el lloc on es va compilar i cantar. Segurament el llibre té el seu origen a la capella papal de Roma, i després devia ser traslladat a Catalunya per Marturià Prats, que havia cantat a la capella papal de Roma. També destacable seria el Manuscrit 6, de polifonia religiosa de la segona meitat del segle XVI, amb 23 obres 14 de les quals són anònimes i la resta de compositors amb signatura: Morales (6), Montes (1), Vila (1) i Çorita[sic] (1). La presència del compositor Nicasio Zorita (ca. 1545-ca. 1593), mestre de capella de la catedral de Tarragona des del 1578, i d’una obra d’en Vila –Pere Alberch (1517-1582) o possiblement el seu nebot Lluís Ferrán i Ferrament alies Vila (1565-1631), organistes de la seu de Barcelona–, suggereix els possibles contextos en els quals s’hauria pogut copiar aquest manuscrit. Per últim, es pot destacar d’aquesta època el Manuscrit 59, datat entre els segles XVI i XVII. És un cantoral que inclou 15 obres entre himnes, motets i responsoris, amb els autors: Joan Pujol (s. XVI), Pere Egidi Fontseca (s. XVII), Pere Riquet (s. XVI), Pere Beuló (s. XVI) i Joan Borgueres (s. XVII), una preciosa compilació de música catalana del nostre passat que alhora obre a la llum compositors catalans pràcticament desconeguts. Aquests són alguns dels molts exemples de la riquesa de la nostra Col·lecció de Música Manuscrita, amb aportació de noves dades per al coneixement de la història de la música a Catalunya. INVESTIGADORS Text Aurèlia Pessarrodona SALVADOR PARRON NÚRIA MEDRANO LES TRADUCCIONS LIEDERÍSTIQUES DE JOAQUIM PENA 150 ANYS DE MÚSICA A LA CONCA DE BARBERÀ Inventari i anàlisi de la repercussió cultural i musical. Dir. Pere Quer i Anna Costal. Universitat de Vic, 2023 Músics, cants i balls a la Conca de Barberà. Les agrupacions corals i instrumentals entre 1844 i 1979. Dir.: Jaume Ayats. Universitat Autònoma de Barcelona, 2009. Aquesta tesi explora les agrupacions musicals i corals a la zona sud de la Conca de Barberà entre els anys 1844 i 1979, tot contextualitzant-les al moment històric i social. La recerca de Medrano sobre aquesta temàtica ha estat publicada per l’editorial Cossetània en tres llibres: dos sobre balls i agrupacions instrumentals i el febrer del 2023 amb el dedicat als cors i orfeons. En aquest últim llibre Medrano mostra com les entitats corals d’aquesta comarca han estat un reflex del seu context social i polític. ESTHER ROPÓN ORQUESTRES AMB VOCACIÓ DE SERVEI Schubert, Schumann, Fauré i Bach, i la Tot i que Joaquim Pena és conegut publicació de lieder traduïts i interpretats sobretot com a traductor al català durant l’any 1938 al Casal de Cultura de d’òperes i escrits teòrics de Wagner, Barcelona. Però Parron també incorpora aquesta tesi del tenor Salvador Parron les traduccions incloses en programes mostra la seva intensa i extensa de mà de concerts de activitat com a les principals traductor al català de PARRON APLEGA associacions musicals textos de lieder UN TOTAL DE 1.544 barcelonines del (entesos com a CANÇONS DE moment, de les quals cançons de concert CONCERT TRADUÏDES Pena és el principal d’alta qualitat estètica, autor. no només alemanys o PER PENA Tot plegat porta a romàntics) a partir d’un identificar Pena com un dels principals buidatge exhaustiu de fons de la impulsors i ideòlegs del lied a biblioteca del Conservatori Municipal de Catalunya. La intenció de Pena era Música de Barcelona, la Biblioteca de dignificar la cançó de concert a partir Catalunya i del Centre de Documentació de referents europeus d’alta qualitat de l’Orfeó Català, entre d’altres. artística tot facilitant la comprensió Entre aquestes traduccions destaquen de les obres, ideari que el faria un dels els Cançoners selectes (1907-1927), cinc pioners del Noucentisme musical. volums amb cançons de Beethoven, La función social de las orquestas sinfónicas en el siglo XXI. Un modelo educativo integrador para las orquestas españolas. Dir.: Eliseu Carbonell, Gemma Carbó i Alfons Martinell. Universitat de Girona, 2022. Aquesta tesi estudia la funció social de les formacions simfòniques entenent-les com a institucions culturals de referència amb vocació de servei. S’hi analitzen diversos projectes orquestrals basats en El Sistema de Orquestas Infantiles y Juveniles de Veneçuela, i es constata el paper catalitzador que han d’exercir les formacions simfòniques en processos d’integració a través de la creativitat, la innovació i el treball en comunitat, cosa que també ajuda a trencar les barreres que sovint les distancien del públic. 89 MELÒMANS JOSEP VALLVERDÚ, ESCRIPTOR “VAIG SER A L’ESTRENA DEL ‘CONCIERTO DE ARANJUEZ’ AL PALAU” El 9 de juliol passat, el narrador, poeta, dramaturg, lingüista, traductor i assagista lleidatà va fer cent anys. Un segle durant el qual la música l’ha acompanyat en la creació d’un catàleg prolífic. text Albert Torrens fotografia Carme Vidalhuguet, comissària de l’Any Josep Vallverdú ALBERT TORRENS: Li deuen haver demanat moltes vegades quin és el secret de la longevitat. Què hi respon? JOSEP VALLVERDÚ: No hi ha cap secret. A la vida, si tenim projecte de futur, quan som joves ens posem unes metes que, quan arribem a vells, ens adonem que només el vint per cent del que havíem projectat s’ha fet realitat d’acord amb els nostres propòsits. El vuitanta restant ha estat fruit de la pura casualitat, l’atzar. Això ja ho deia Josep Pla. Cal deixar passar el temps i acceptar allò que vingui. Per sort, he tingut sempre una salut acceptable, i tot i que no he estat atlètic, segur que la genètica em deu haver ajudat. I potser també el fet que m’hagi agradat la música. AT: I de compositors catalans, en coneix? JV: Sí, és clar! Granados, Albéniz, Casals... També Juli Garreta o Amadeu Vives, que era un gran músic i va fer molta sarsuela. Toldrà també m’agrada força. AT: ¿Ha conegut i tractat músics al llarg de la seva vida? JV: No he parlat mai amb gaires músics, però Toldrà, justament, el vaig veure de lluny un dia que el meu pare em va dur a un cafè al capdamunt de la Rambla, on tocava amb un trio. Ara bé, si em demanéssiu quin m’hauria agradat conèixer, diria Mozart: estic segur que em sorprendria amb algun estirabot. AT: Parli’m, doncs, de la presència de la música a la seva vida i a la seva obra. JV: A la meva obra no n’hi ha, de música, però jo en soc un gran escoltador. A casa, de petit, quan encara no teníem televisor, posàvem l’ona mitjana de la ràdio i agafàvem emissores estrangeres on escoltàvem música clàssica. La mare cantava cuplets i el pare, tot i que no va manifestar una afecció especial a la música, també era un home sensible. AT: ¿I més gran, ja d’adult? JV: Després de la guerra vaig viure deu anys a Barcelona i, si hi havia un concert que m’interessava, hi anava. Recordo haver vist un ballet francès al Liceu i també vaig ser al Palau de la Música quan es va estrenar el Concierto de Aranjuez, el 1940. Hi vaig anar amb la noia amb qui festejava i amb qui després em vaig casar, que havia estudiat tota la carrera de piano, però no va interpretar mai en públic. AT: Quin tipus de repertori li agrada més? 90 • REVISTA MUSICAL CATALANA té peces de concert molt bones. El drama cantat, en general, no m’agrada tant com la música instrumental de cambra: piano, quartets, sextets..., tot i que, naturalment, hi ha àries que repetiria sempre. També m’agrada el jazz en tota la seva extensió, tant el més rítmic o melòdic com el més viu. En canvi, el rock no m’entra de cap manera, excepte algunes coses dels Beatles. JV: M’agrada la clàssica clàssica: Bach, que considero el total de la música; Mozart, autor de la música més impensada que et pots imaginar, i Beethoven, potser perquè soc una persona una mica clàssica i romàntica alhora. Altres compositors alemanys dels quals soc un gran admirador: Telemann, Schubert i Händel. Dels russos, Rakhmàninov, Txaikovski i Xostakóvitx i els compositors del Grup dels Cinc. Tot i que els he sentit poc i m’agradaria sentirlos més. I dels italians, Corelli i Verdi, que s’ha fet famós per les òperes, però també AT: Com a bon melòman, m’imagino que deu tenir la seva pròpia col·lecció de discos... JV: Sí. Del meu avi vaig heretar un gramòfon i els seus discos antics de La Voz de su Amo, de cançons i algun monòleg. Però després jo vaig tenir els meus de vinil, que estaven molt bé i que ara tornen a venir. AT: Segueix actiu escrivint i dibuixant ninots humorístics. ¿La música l’acompanya en aquest procés? JV: Sí, moltes vegades escrivint poso música, però no pas cantada sinó instrumental. També puc escriure en silenci, és clar, però la música pot acompanyar molt i molt.