Recorts d'una evolució musical a l'Empordá : la obra musical del preuat mestre empordanès n'Albert Cotó
Centre de documentació de l'Orfeó Català
Editat a Palafrugell : Estampa d'en P. Ribas
Còpia permesa amb finalitat d'estudi o recerca, citant la font "Centre de Documentació de l’Orfeó Català". Per a qualsevol altre ús cal demanar autorització.
Recorts d' .una evolució , . musical a l'E:mpordá .. 1852·1906 " . musical obra La , .i· " del . empordanès mestr e preuat '. , .. ', J'l'HLB€RC COCO i"ISSi"IlG CRITIC I BIOGRRFIC PER EN SRL VRDOR RRURICH PALAFRUGELL ESTAMPA D' EN P. RIBAS 1913 : SANT SEBASTIÀ, 29 RECORTS D' UN A A EVOLUCIÓ MUSICAL L' EMPORDÁ compositor L'inspirat N' filBERT empordanès COTÓ * 13 de Pebrer de 1852. t 23 d' Hbril de 1906. Recorts d' evolució musical una a La I' Empordá obra musical del preuat mestre empordanès , �'RLB€RC COCO i95SRIG CRITIC I BIOGRRFIC PER EN 5F1LV�DOR RFlURICH PALAfRUGELL ESTAMPA D' EN P. RIBAS 1913 : SANT SEBASTIÁ, 29 RECORT5 D' UN19 iï L' EVOLUCIÒ MUSICrtL EMPORDll lIn xic d' historia Erem per allá als anys vuitanta i centu ria La pico de la passada -. mentalitat artística musical era aleshores en encontrades senzilla, poc complicada, quasi be diría infantil, puig no tenía altra. nodriment que les desferres del italianisme decadent que durant tants anys aquestes ne el vol espiritual de la raça espanyola en gene­ gent empordanesa, forsa filarmónica per instint o natura, fruia llur esperit en unarnbent de miseria. musi­ cal incolora; ni tant sols el cant genuinament popular s' atrevía él sobreixir el cap pel damunt d'un baix ni­ encadenà ral. La v!,!11 d'exotisme que demostrava uri absolut estancament de facultats nadiues i ment, la incultura particulars. ( musical, la era manca valúa que, a no flotar a I' tart, com aucell esgarriat, algún eco propia -aital l'amanera­ de conciencia de la ambent, llunyá de tart en de les euter- 6 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ L'EMPORDÁ MUSICAL A Clavé; s'hauria pogut assegurar que la des­ penses d'En naturalisació del sentit musical a l'Empordá era absolu­ ta, perdut entre una invasió d'aires exótics mal dirigits. históriques empordanés an aquest No tinc la intenció de revistar les causes que varen conduir l'esperit musical estat d'aniquilament; a la fi era una natural conseqüen­ cia, obra dels agents politics d'absorció quals extralirni­ tacions conduiren per fi al renaixement que en tots els ordres s'lniciá amb motiu del desastre colonial. Si lleis, costums, llenguatge varen esser victimes ab­ d'aquella sorció secular, ¿ podía la cultura musical safarse 'n ? Pero com que la Espanya musical en massa fou a llur torn absorvida durant centuries pel mercat italiá, re­ sultá que la cultura musical de Catalunya anava engloba­ da en la desfeta, fins amb cert vilipendi per mor de la tre­ menda atonía que d'ella s'havia apoderat, atonia que s'es trasformada avui en reacció cap a la vida propia, quan procura anar dreturament a la reconstitució i afirmació de la seva fesomia politica, artística i social. I prou d' historia, perque aquest assaig crític va endres­ sat sòlzarnent a estudiar un cas particular de la vida musi­ cal empordanesa, a enregistrar ment artístic, que si bé 10 que mes no un síntoma de llur renaixe­ fou del carácter ben semblant endevant la reacció política ha rreny folc-Ioric, ressucitant per arreu dicional musa popular catalana com carnbí el mérit d'antíciparse a una obrat en decaiguda a el te­ i tra­ tenir en base, despertar energies dormi­ a va des, i flagelant l'italianisme decadent que a l'Empordà se respirava, devia contribuir mes tart, sense sospitar-ho, a facilitar la gran tasca del renaixement íolc-loric, musical: en una que'rn paraula. la refereixo va producció d'aquest cas particular a capgirar la infantil mentalitat dels que I, S. 7 RAURICH ( aquella época conreuaven la poca música qu'es feia a l'Ernpordá, i fins el poble devia participarne fondalment en sense La retart, com que aparegué aquesta, que s'en 'podría reforma local, fou pels anys 1880-1890. L'ho­ época anomenar me, el musical que despuntá en el nostre horitzó revoltar el marasme, fou un fill de l'Em­ geni local per pordá, de guanyat a més endevant veurém. en a Figueras, N' Albert Cotó, compositor mala­ qui el poble empordanés deu una vera prepa­ ració i educació musical. Mes abans d'analisar el treball i la influencia d'aquest plorat mestre, bó será recordar l'estat musical en que's trobava l'Empordá al fer la seva esplendenta aparició el geni d'En Cotó. Tal volta n'hi haurá de refinats a l'istil d'avui que somriurán, creient qu'el genre terpsicoric cultivat per l'inspirat mestre es d'un carácter massa inferior, massa modest per nar-li en el a resistir treball analític que tendeix a do­ la categoría d'escola influienta lo­ un cas present efecte, no tracto d' enlairar exageradament un genre qu'es considera modest perque no sol tenir mes fi­ nalitat que servir de pretext per a bellugar el cos rítmi­ cament amb dolça companyia, per mes que després hau­ rem de fer algunes consideracions sobre aquest punt. Sentat aixó, que'm sia permés feme una expressiva ex­ cepció en favor del gran mestre figuerenc, qui va esser capás de dignificar el ball, enlairant-lo a la categoria de cal. En peça de concert. En aquella época ca que la de dança diem concerts. no hi havía l'Ernpordá mes músi­ majors lo qu'encare ne la simplicitat infantil d'aquella a i per les festes Respecte a 8 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL A L'EMPORPÁ música de dança, no caldrá insistir-hi gaire perque alguns. que's prenguin la lTIolestia de llegir aquestes irnpre­ sions, recordarán prou bé el regust de dolçor empalago­ sa que teníen aquelles americanes, rnazurkes i valços ta­ llais de un mateix patró: dos o tres series de 16 o 32 com­ passos anant i venint amb ensopidora rítmica sistemática, dels desde la tónica a la dominanta i' menor, dolces corredis­ de terceres i.sextes per cant, amb encarquerat acom­ panyament d'istil guitarra, apoiat d'aquell etern bup-bup ses del fiscorn. La base era l'inevitable duo de clarinets, al.­ guns refilaments tendríssims de violí, alternat amb breus espatecs de tutti, estridents, sense sabía tant bé aont havíen d'anar a ñlannónic del Liceu endevinava el malicia, parar, en com seguici que l'oient el coetani del rltornello terceres i sextes servía de motllo engendrar aquells famosos duos nocturns de canto­ nada, que la.jovenalla mastegava, sospirant, al peu d'una italiá. El duo de servils per à finestra arrencant malediccions dels carisons que, no estant per molt justament dormir. intempestives, preferíen d'aquella época era en general ve­ rament miserable, sense excepció de classes socials. AI ball feien furor els dolcíssims aires de La sensi­ .ble», «El guayabo», «La inconstancía. An els concerts de la desitjada festa major, el «Marco Spada», la marxa del «Faust» disfressada, les variacions sobre un tema suis i l'etern "Carnaval de Venecia», ver­ a L'ambeut musical • ... dadera -cabriola musical que trastornava als fent el gasto amb tant de furor, que ni la PaW en tot el inteiíigents, filarrnónic gosava d'Idòlatres tan fervents tori quan desgranava amo el vertiginoses, qual escriptura tágrama. clarinet com en aquelles mon Salva­ corredisses desafiaba el tinter i el pen­ I I Ruolucló barcelonina Descrit lleugerament el precari estat en que's trobava l'any els voltants de l'Empordà per paralelisme o correlació de fets també histórics indueix ri dir també quelcom sobre l' estat d� la cultura musical a Barcelona en la mateixa época; aixó té la cultura musical vuitanta, la seva un a cert raó d'esser perque de molts anys ensá reixenta comtal ciutat la es la flo­ qu'exerceix espirltuals hegerno­ Catalunya. Se tracta, doncs, nies sobre tots els indrets de d'un senzill fenòmen de reflexió En dita época' un o de induceió. altre il-lustre empordanès, fill de . 10 RECORTS D'UNA EVOLUCiÓ MUSICAL A L'EMPORDÁ Sant Feliu de Guixols, En Joan Goula, era el porta estan­ dart de la vida musical barcelonina com a director de la i deIs concerts al «Gran Teatro del Liceo», essent successor del malaguanyat mestre Dalmau, i després de a l'estranger tots els Ilaurers a que pod aspi­ conquistar rar un bon director i concertador de geni. En aquella época l'italianisme havia evolucionat amb i Aida Otello de Verdi, Meñstófele de Boito i «Gioconda» de Ponchielli. Aquestes obres alternades amb repeticions del inmortal «Faust» de Gounod i del tranzitori repertori meyerbiá feien les delicies del públic, encare que aquest donava senyals de decantarse cap a Meyerbeer, perque a travers dels enterboliments del pe­ ópera « s « » » « ríode de transició que representa, hi veia novetat i atrevi­ ment instrumental, vigor de concepció i inspiració de grandíssima volada, elements que, escomesa ben genérica i personal, lustre autor dels «Hugonots- posa ts al servei d'una ha uríen estaI viat al il­ la fatalitat de servir d'es­ cambell que li reservá el pervindre i li enregistra ja la his­ toria per haver volgut acontentar a tiris i troians. ¡Trist acabament, cebut, aont a la fé, per a un repertori tant valentament con­ inspiració s'hi vessa, prescindi.i t de la fac­ artificiosa que la envolta! El públic allavores sentía com per intuició l'adveni­ tura indefinida i ment del gegantí wagnerisme, i s'extassiava amb «Lohen­ grin» (primera dossis) per a esvalotarse entussiastament amb les primeres audicions de la colossal sinfonía del -Tannhaüser», obra ben adequada a la valenta batuta de En Goula, no menys que la «Entrada dels Deus» del «Or del Rhin», que va donar a coneixer amb motiu d'una me­ morable serie de concerts organitzats pel mestre a la qua­ resma de l'any, 1887, si mal no recordo, primera tentatí- S. 11 RAÙRICH seriosa per a iniciar al públic barceloní en l'art sinfó­ nic, amb un repertori ple de novetats escullides i entre va autors hi recordo: Rameau, Gluck, Beethoven,Wag­ Goldmark, Glinka, Saint-Saëns, Pierné, etz. Per altre part l'apostolat d'En Letamendi i de son espiritual dei­ xeble En Marsillach anava fent via apausadament en les quals ner, esferes intelectuals barcelonines. El wagnerisme comensá a obrirse carni en els esperits: "Rienzi», "Lohengrin» «Tannhaüser» i «El barco fantas­ ma» alternaven a l'òpera amb els rep ertoris moderns me­ yerbiá, i1aliá i francés, i per a contrast no podien mancar, com encare avui, els joiells del gargarisme italiá tradicio­ nal, en que el públic ho supedita tot a lés cabriolés vo­ cals d'un tenor o d'una tiple de fama. Peró per a consol dels que venien planyentse de que en aquesta febrosa ru­ ta de noves orientacions, la procedencia espanyola hi bri­ llava per la seva tradicional absencia, fa la seva sorpre­ nenta aparició un gran mestre castellá, pensionat lIaurejat de Roma, amb una ópera, -Los Amantes de Teruel», que fou una revelació. L'esclat d'entussiasrne qu'aquesta sor­ tosa tentativa per a crear la ópera espanyola va produir en el públic, es digne de recordança, perque adernés de la propia valúa artística de la obra, demostrá que l'amor propi per lo de casa comensava a veures satisfet amb just motiu; la buidor de la productivitat musical espanyola de altura, venía essent ja massa absoluta; era vergonyós. El patri6tic i encoratjador aplaudiment tributat al mes­ tre Bretón l'induí a aixarnplar els horitzons que s'obrien a la fi per a la desitjada ópera espanyola, i poc temps després el mestre ofería, agraít, un bell tribut a Catalu­ nya, que 'Is bons catalans d'aquella época varen saber re­ merciarli amb grandíssimes proves d'entussiasrne. Inspi- . .12 RECORTS EVOLUCIÓ MUSICAL A L'EMPORDÁ llegenda montserratina, presentá al Liceu la se­ va obra mestra -Garln-. -La partitura, fonamentada en les cançons populars catalanes coleccionades per el Pelai Briz, demostrà les poderoses facultats d'assirnilisació del autor, i va convencer al públic de que havía arrivat l'hora: Espanya contaría desde aleshores amb una digna repre­ rada . D'UNA en la sentació a la gran escena lírica. Descriure l'esclat d'entus­ paroxisme Garin va aixecar que la ópera entre els ñlarrnónics barcelonins sense distinció de clas­ siasme, el ses - socials, mereixería recordant que un Catalunya llarc » capítol apart; n'hi ha prou va festejar esplendida­ en massa reserves, tant per la sí, per la que repre­ importancia nacional tant desitjat. sentava dintre del renaixement ment al autor i el va aplaudir de la obra d'art sense en com Aficionats, intel-lectuals i professionals consagraren en el gran repertori, i tothom hauría j u­ rat que hi quedaría definitivament en lloc preferit, de car­ tell. Ho va essér, en efecte, durant .un curt nombre de la obra «Garin» . anys, al cap dels quals les coses d'Espanya ren. El terratrémol colonial engendrà se capgira- canvis de corrent psicología de ¡, esperit qu' catalá. I ja es sabut que solen pagar justos per pecadors. No crec dir cap heretgia ja que avui no es cap secret pel esperit observador, si faig constar que una de les vícti­ mes de La desorientació qu'invadí allavores els esperits, a Catalunya i moU particularment a Barcelona, fou el gran mestre castellá. Mimat, idolatrat, enlairat a la má­ xima categoría artística i popular per tot Catalunya, i molt especialment per Barcelona, ¿qui diria no vegentafectaren en lo .mês fondal la 11 • 'oh volubilitat humana], que totes les obres del gran pan ol están ç ndemnades , per lo que to­ a la -n s ra gran escena, el Li eu, a, un injustissim mestre e i3 .s .. RAURICH i I , I I ostracisme desde de febrositafs? aquella época (1) Es fet trist, desconhortador pels que no volen, confon­ dre les miseries de la evolució política amb els sagrats un interessos de l'art, majorment st's tracta d'una .naniíes­ tació que a pesar de tot te molt de comú amb nosaltres, , cosa qu'es com a per dessobre d'Espanya a la de tantes tonteries fí, qual valúa está molt musicals, qu'arnb pre­ tenció de grans óperes, endossen al públic del Liceu les grans editorials estrangeres, amb greu abús de la paciencia del veritable filarmónic.: . I amb la gran música sol passar lo que amb els pa­ nyos i les conserves, qu'en portant la etiqueta estrangera prenem gat per Hebra. Per altra part i seguint aquest camí de redempció ar­ tística, el gran musicògraf En Felip Pedrell seguía tre­ ballant l'art a l'ombra com un benedictí, en la reconslitució de espanyolclàssic, escorcollant oblidats arxius, sense deixar de contribuir amb éxit al renaixement de l'art líric (I) -« Aquest cas d'ostracisme fou tácltament decretat per la nostra-ne diriem s que sol manííesiarse espon­ rebutjant bastidors no s' entén de prejudicis, i que aristocracia» de l' art. En canvi la e democracía tania perqué llur ingenuïtat, per l' altra banda sol esser I' árbitre de les oríentacíons manté fidel a la seva lé. Per aquest motiu veíëm el en repertori materia de gust, del gran mestre se es­ panyol aguantarse ferm i ufá en els teatres de segón ordre. Serveixi d'atenuació i pel públic ban:eloni. Es digne de remarca el fet singuJari im de que nna obra tan castissament espanyola i de tin alta volada arlistica com bo es -La Delores-, s bagi represen­ tat, a Barcelona a centes voltes en els teatres de �n ordre, sense qu bagi estat possible vêurela posada al Lireu. Es aquest un fenómen deplorable que fa reñec íonar a tot perit impllJti31 i que pee altra banda explica ertes altres ano­ de descàrrec malles, _. __ ,- -_o·. _- ..... . . 14 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL A L'EMPORDÁ teatral. Fruit de aquesta labor ne fou la publicació de la preuada Antología Hispanœ Schola Musica Sacra. Altra figura prominenta d'aquella época ne fou N'Isaac Albeniz, insigne pianista, qui al seu torn desenrotllava un apostolat enquibint els aires musicals espanyols dintre de moillos clássics. Iniciats amb gran éxit per En Goula, a l'any 1887, els concerts de música sinfónica, s'inaugura aleshores a Barcelona una época de grans activitats ar tístiques. Un bon mestre com catalá, gloria de l'art nostre, tant intelIigent modest, En Nicolau, creu arribat el moment d'orga­ nitzar nodrides series de concerts al teatre «Lírico» ( que existeix) i al "Principal". Mercés a n'ell arriven al públic barceloní les nou sinfoníes de Beethoven, frag­ ments selectes de tota la tretalogía de Wagner, ensemps ja no que del «Parsifal», per a arribar més tart, sense inte­ rrompre la progressió, als modernismes de la escola partir de Cesar Franch d'Indy, qui en persona vingué francesa, Vicent a i acabant amb a dirigir una en serie de concerts al teatre «Lírico». El genre sinfónic queda consagrat i pren nova em­ penta amb la vinguda, primer, de la «Sociedad de Con­ ciertos» de Madrit, baix la batuta del eminent Bretón, i després orquestra de Munich, amb en Nikish. Es digne d'especial recordança la memorable visita de l'orquestra de Madrit perque fou una revelació per a el públic barceloní; aquest pogué ferse cárrec per prime­ ra volta de fins a quin punt pod arribar la perfecció en la execució instrumental, perfecció que fins aleshores, i la cal aíxís fer-ho constar, havia estat molt relativa amb els elements de bent que casa aquella nostra. Aixó s'esplica perfectament Societat era, i continúa sa­ encare essen tho, S. 15 RAURICH institució ferma i ben constituida que te per base components; la compe­ una absoluta estabilitat de llurs una netració de llurs elements amb la direcció i absoluta. En cambi avui, a era Barcelona, aleshores, constanta com encare la gran orquestra sol esser improvisada, reclutant els millors (encare que no sempre) elements disponibles per a tocar baix la direcció avui d'un rnestre, demá d'un al­ El resultat d'aquest sistema, ignominiós per a una tre ... gran ciutat que s'alaba de grans tradicions artístiques, es la manca d'aquella unitat, aquella cohessió, aquella íntima fusió de forces i sentiment, qu'el brir tot seguit amb gran sorpresa en les públic va desco­ orquestres d'En Bretón i d'En Nikish, Per cert que recordo com a detall, de quina manera públic remarcava que la veu dels contrabaixos se trans­ parentava en l'execució tant clara com la dels primers violins. Está clar; estaba acostumat a sentir un baix que el rondinava eternament ... Entre les obres que donaren a coneixer la gran perfec­ ció instrumental de la Sociedad, cal recordar la famosa polonesa de «Vieuxternps- tocada a unís pels vint pri­ violins de la orquestra amb asombrosa pulcritut i unitat d'expressió. Fou aquell un gran triomf per a la or­ questra madrilenya i per llur director, el preuat mestre mers castellá, a qui el nostre públic festejá amb deliri, recor­ dant els recents éxits de Los Amantes i de Garín. Es aleshores el boycottage que ací els sagrats furs de l'art. ... Aquesta el camí de no havía encare enterbolit gran efervescencia d'activitats qu'esbrinaven orientacions en la cultura musical del noves poble barceloní, tingué un digne corolari amb la me- 16 RECORTS 01UNA EV:OLUCIÓ morable'vinguda . de la famosa MUSICAL A L'EMP0ROÁ Capella Rusa abans d' En Sla- tenía noció i succehí, que si el públic de lo que deu esser una bona orquestra, tampoc sapigué fins aquell moment lo que podía esser una perfecia mas­ sa choral. Resultat de la primera revelació fou un petit viansky, in no xí la creació de orquestres; de la segona n'ei­ l'OrfeóCatalà, qu'avui tanta gloria ar­ tística ha donat a amillorament ristes baix la les nostres L'instint musical dels cho­ Catalunya. d'En genial direcció Millet, ha conseguit lo qu'encare está per fer en el ram orquestral, aixó es, la creació d'una entitat ferma, única, ben retribuida, qual llar no pod esserne d'altra, seguint les tradicions, que'l teatre del Liceu. Pero es que al Liceu . . ... vaja; val mes no parlarne, Per a resumir; se pod dir que la ratxa de novetats fou durant pocs anys superba, completada amb la vinguda de organistes i demes estels del art, de fama pianistes, mondial. evident, doncs, què tant fecondanta Ilevor devia fructificar, formant una nova generacíó de músics i creant de pas una profonda corrent de nova cultura en el gust del nostre públic, quals resultats comensérn avui a expe­ Es rimentar. aquesta sintética descripció del pro­ barceloní, perque apropant-me an els dies grés me trobaría presents, esplicant coses massa actuals i fo­ ra, adhuc, allunyarme del obgecte, qu'ha estat solzament descriure els factors principals d'una época prominenta, ben caracterisada, punt de partida de una nova orienta­ ció artística qual rápit desenrotllo ha engendrat grans ar­ tistes catalans i una veritable cultura musical popular, qu'adernés de compenetrar amb les grans obres del art I no continuaré musical S. : antic i modern, ha creat una estola 'namentada en la recerca 17 RAURICH típica regional i sublimació de antigues fo­ cançons que jeien oblidades en els arxius encara mes oblidats, bé en el feréstec cor de les nostres rnontanyes. o Avui admirém i aplaudim a Catalunya un gran nom­ bre de compositors distingits, que son veritables fills d'aquella época d'efervescencies musicals, i entre ells n'hi ha hagut un que, per malhaurança de l'art avui ja .no existeix, mereixedor, com a empordanés, de remarca ex­ cepcional, perque la seva obra aparentment modesta, va esser molt primerenca dintre d'aquestrenaixement, i també perque va esclatar lluny del fogar barceloní aont mes endevant devia refinarse. No hi ha cap dupte de que la individualitat musical d'En Albert Cotó se va completar aquella época notable. Potser caldria afegirhi que ne va esser en cert modo precursor, ja que la seva reforma local s'iniciá a l'any 1880, detal1 que cal tenir present al judicar la seva escomesa. en Una-de les tasques difícils per a el compositor inexplorat que .naíx, camp' que li permeti desenrotllar ses aptituts, singularitzantse. En Cotó devia adonarse de la miseria 'musical qu'ofegava l'Empordá, es a dir, a casa seva. I d'una senzilla ulladadevía colpir una es trobar mes un reforma. , De ssima com se va en desenrotllar aquesta reforma, notabilí­ ne tractarém en el se­ els anals de l'art catalá, güent capitol. ' I I . I • III MI1s1ca que noua Hi ha filarm6nics que's diuen refinats, i moltíssims sense esser-ho pretenen semblar-ho -mena de plaga que per cert molt abonda- que solen considerar la mú­ sica de dança com a genre quasi bé despreciable, arrivant fins al extrem de posar en dubte la artística. Efectivament, pesada en adotzenat no hi ha res més vulgar ton, trist, categoría d'obra del compositor qu'aquell ritme monó­ seva mans pobrernent concebut, conseqüencía dançar. que la que vá i vé sense altra proposada, sia pretext per a fer , .. Peró quan el genre es tractát amb amor i coneixement de l'art per el temperament musical, la música de les dan­ çes deixa d'esser vulgaritat per a transformarse en medi, encara que modest, tan respectable com qualsevulga d'altre, capaç d'esplaiar el sentiment en llurs enlairades 20 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL A modalitats. Ne tenim un bell exemple L'EMPORDÁ amb" les creacions musicals del mestre Cotó. La historia també ens ensenya que hi hagué un temps en que el minuet, la polonesa, elvalz, la mazurka i d'al­ tres aires ballables, flors humils de la musa popular de temps i nascudes amb la humil funció de fer agra­ dança, vegetaven en els mes baixos estrats de la música. Peró esdevingué que Mozart, Bach, Haendel, Beethoven, Weber, id'altres inmortals en l'art, pagaren tots els dosa la el tribut de llur ... . la flairosa i modesta flor del jardí popular, la dança, i a les hores la flor va esclatar radian­ ta de grandesa i aristocracia en 1 'altar del classicisrne. I succeí que les colles d'aquelles edats llunyanes, varen dançar al só de la música qu'elpervindre devía inmorta­ litzar. I no parlém de les grans obres teatrals modernes degudes a compositors de la categoría de Gounod, Deli­ bes i Saint-Saëns, quins no han. rnenyspreuat el cultiu del ritme 'coreográñc. : I a casa nostra está passant quelcom semblant amb la que fóu un temps humilíssima sardana. De la nadiua sen­ zillar i pobresa d'elements d'expressió en que vegetà Ilarc temps,avui s'es transformada, mercés al conreu per bons artistes de l'actual renaixement catalâ, en joiell musical. ben definit, formant un genre tipic doblement caracteri­ sat per llur modalitat musical íper llurs medis.d'expres­ sió, que tant recrea al ballador que la conta com al in­ telligent filarmónic que l'escolta. Doncs bé; arriva el moment de dir que lo fet darrera­ ment amb ta sardana per excellents compositors actuals, considerada en aquest moment desde el punt de vista musical absolut i feta abstracció, per tant, de llur color to­ cal, ho feu amb anterioritat el mestre Cotó amb la dança geni a . S. de saló, a 2;1 RAURICH I'Empordá. La riquesa armónica, la modalitat admirém en-les sardanes escrites du­ 'enlairada, qu'avui rant el present renaixement catalá la trobérn exuberanta; genial, en el repertori de dançes escrites per N'Albert Cotó, anteriorment, als anys 1878-1890. AI apareixer I'escola.d'aquest malaguanyat mestre, la impresió que causá en el públic fou de sorpresano mancada de desconfiança, efecte que solen produír totes les innovacions atrevides. En quana les orquestres, a la sor, . presa caldría afegir-hi gen les dificultats de esglai tenia ori­ cants, difícil, escriptura musical lo voltessobre tons difícils a desenrotllats ja per ppc acos­ d'accidents indicacions de i tumats, apareixíen esmaltats expressió que poca cosa semblaven dir tocats isolada­ ment; tot al revés de 10 qu'es venía estil'Iant de lluny i de 10 quat vist un paper, se podien quasi bé reconstruir tots els demés per deducció. lla . cert q�e oferiaper lecturá i execució .�ueaont els aque­ relativament un .. Les grans novetats tenen aixó: sorprenen i solen mor­ tificar perquè van dreturament contra lo estatuït; sobre tot el sos vulgo se creats fan i els que representen els interès­ impossibles i totamena de travessares per resisteix, atrevit innovador, En Cotó hagué de llui­ tar liare temps amb la indiferencia dels uns i les .entre r maliadùres ·dels altres. Petó quan les íunovacions son en ferli el buit al a .. en. el cas de.l'autor de «La In­ esperits i. acaben per imposarse. el.Ions substancials, atrauen els diana», A Barcelona, . . com primerfssimes audi­ clons de W Jgner produiren sorpresa en el públic i tam­ bé esglai en les orquestres. Fins ets intel'Iectuals-e-alguns de là época -.ne deien mûsica del diable com el mestre Obiols (el de la virolla};' rnentres En Letamendi, auxiliat com a tot arreu, les . 22 RECORTS D'UNA EVOLUCiÓ MUSICAL A L'EMPORDÁ per son deixeble espiritual En Marsillach, desenrotllava a Barcelona llur apostolat a favor del sistema wagnerià en les ombres de la indiferencia. vaig tenir coneixement de la música d'En Cotó o 1888, época en que amb motiu de mon viatge anyal a l'Empordà, tot fent música a Bagur en companyía d'alguns' filarmónics del poble, n'hi hagué un d'Intel-ligent, En Josep Slrés, qui em feu remarcar la èxistencia d'un compositor que comensava a fer rotllo a l'Empordâ. «No has sentit mai res mes estrany i bonic a me deia la vegada ¡l'execució es terrible! Els cants isolats afegia si bé sembla que cantin com formant un texit, inclús els baixos, sembla que cadasqú s'en va pel seu cantó; quasi a cada compás hi ha cambi de tó ; els acorts semblen esguerrats i fins hi ha moments en que els papers diríem qu'están equivocats de mal que fan a les orelles, però a força de sentir-ho acaba per agradar, al punt, que tot lo altre sembla de fira. Quins conjunts i sobre tot, quines melodíesl- Exclamacions semblantes a No fins als anys 1887 - - - - les del ñlarmônlc barceloní al devant d'una de dició del primera au­ gegant Bayreuth. ponderar l'amic les belles estranyeses de la nova música de ball, que vaig manifestar-li desitjos de coneixer-la; me posá al devant, al piano, entre d'altres la dança americana titolada "La desposada». Fillets de Deu! ¿D'aixó ne dieu estrany? li vaig dir. Reconec les dificul­ tats d'execució i expressió que presenta aquesta música, verament nova entre vosaltres, i me fa l'efecte, compara­ da amb lo que's venia sentint, d'un tractat de filosofía posat al costat d'unes beceroles. Aquí hi ha una revela­ Ció, vaig afegir; aquí tením, sense. sospitar-ho, un gran compositor qu'anirá lluny. Interpretant aquests balls un Tant me va • S. no's recorda pas, a 23 RAURICH Ie, per a quin fí humil varen esser . escrits. Vaig nou tornarmen genre de a Barcelona disposat a conreuaraquest música, calificat ja aleshores per alguns, de per a balls d'envelat. Jo no ho creia pas del malaguanyat aixís, perqué de les esclamacions dels músics i del públic vaig sospitar que la novetat musical qu'anava apausadament fent vía en aquestes encontrades, serviría de revulsiu per a despertar aquell bon gust que no's veia enlloc, atrofiat per l'inmens aplec de ràmplonerfes musi­ cals, de les quals el dançaire ne podía aprofitar amb prou tot feina el ritme. IV Pase culminanta Com deiern en el capítol anterior, «íel rnestre Cotó iniciada lles naturals tancial. De la obra reformadora l'any 1878, va topar amb aque­ resistencies propies de l'ota lnnovació subs­ a I primer fou el públic qui remolejava devant dels febles esforços que, isoladament, feien les orquestres per a donar a coneixer el nou istil de.dançes, si bé cal feme una honrosa excepció a favor de la orquestra de Figue­ res, una de Badalona i molt senyalada a favor dels "Mu­ xins» de Sabadell. Segons datos que tinc a la vista, aques­ ta última ne feu un apostolat, comensant a figurar en el seu repertorí a l'any 1879. Els primers balls que comen­ saren a cridar l'atenció varen esser escrits pel mestre a l'any 1878, segons els originals de partitura qu'he tingut 26 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL A L'EMPORDÁ gust de fullejar, destacant-se el valz anomenat «El Mos­ catel» i molt particularment.la polka descriptiva «El es­ el Cándalo». . Després varen esser les orquestres quines s'excusapodíen per mor de les dificultats d'execució i interpretacló, resistint la creixenta demanadissa del pú­ ven com blic. Amb aquest estira i afluixa s'esmersaren vuit o deu anys, si bé la reforma anava fent vía progressivament fins que la moda hi va donar, com sempre, la darrera em­ penta, concorrent en auxili dels fervents i abundosos par­ . tidaris del mestre, i acabá per imposarse vers l'any 1888, data, en que resultant-li esquifit l'arnbent musical de Fi­ gueres, En Cotó resolgué hostatjarse definitlvarnent a Barcelona, atret sens dubte per la efervescencia artística que hi devia notar i comença el punt de un natural. desig d'expandirse. Aqui de lo que'n podrérn dir des­ partida seva segona época d'activitat productora pod assegurar que a partir de l'any 1888 no hi ha­ vía orquestra de ball i concert, a Catalunya, que no se sentis honorada poguent ostentar, en el repertori un floret d'are la .. Se , de les obres del mestre; àdhuc fou cosa corrent, al esser contractades per a les festes majors, d'establir la condi­ , ció previa de que música al ball hi devía abondar ra que'n deian nova. Aquest estat de coses interessant, engendrá un ami­ lIorament general en la caJitat de les nostres petites or­ questres, les quals se vegeren obligades a estudiar j refi­ narse baíx pena de caure en ridícol, perqué la instrumen­ tació d'En Cotó es de respecte, i, com tota la bona música, exigeix capacitat artística en el que tracta d'interpretar-la a conciencia. I veus aquí un dels primers bons fruits de la reforma · que l'art català, i S. 27 RAURICH particular l'ernpordanés, li deu an el inspirat figuerenc, fruit que n'es parió del que co­ rrelativament, va pertocarli an el públic, quí 's vegé con­ duit insensiblement a refinar el seu .gust, i com a torna fou aixis revelada la seva capacitat filarmónica, qu'es, com ja he dit, de bona llei en aquestes encontrades, o sinó que ho digui el floret de compositors empordanesos aparescuts desd'aquella época, fins d'aquella reforma, a, qual escola segueixen encare ávui amb mes o menys independencia. en mestre ' En la obra del rnestre Cotó no la valúa absoluta del seu art mes se o sab si cal admirar bé la conseqUencia, l'estela que ha deixat, aixó es, la fondal influencia edu­ cadora qu'ha escampat Pero tornanthi. .. per arreu de la nostra terra. Fou aitalla fatlera, quasi bé ne dida idolatría que pe '1 nou istil sentien el filarmónics, que fins se donava el cás, mai vist, d'haver-hi dançaires que's privaban de ballar per a poguer saborejar millor les fili­ granes d'aquells superbs conjunts orquestrals, aont l'au­ tor hi havía vessat idees, sentiment í l'ánima, LèS ves­ prades tenían més carácter de concert que de dança. I també esdevingué que fins certes dançes escullldes, de carácter siníónic, 'ocuparen lloc de llevant de taula. preíerent en els concerts I aquí no caldria quasi afegir, que '1 vell i anémie re­ pertori de les servils terceres i sextes aguitarrades, s'a:­ nava discretarnent arreconant, devantde la impossibili­ tat de resistir Arrivá una sernblanta avalanxa. moment culminant en que hi hagué orques­ tres que no tocavan quasi bé altra música que la del au-. tor de -La desposada». Aquesta triomfal tin':' un progressió gué digne coronament amb la creació, a: Barcelona, de la 28, RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL «Orquestra Cotó», composada A L'EMPORDÁ d'un floret de professors concertistes del Liceu, que baix la direcció: del preuat mestre, brodava materialment l'artístic repertori, sense poguer atendre al xáfec de contractes que se'ls ofería de per tot arreu de Catalunya. La consistencia de la obra musical aquesta volta posada sens precedent, de a proba victoriosament amb el fet, orquestra exclussivament tocar dita les obres del director. La idealitat interpretaven el repertori no la «Danza de negros», «La nanza», produíen en l'auditori una dança se d'expressió amb que igualada. Obres última lágrima», «Bo­ ha estat mai com la forma de d'En Cotó fou eclipsava per vera a emoció estética; donar lloc a una sensació de refinat sinfonisme. aquí la marxa triomfal de l'autor de «El anillo mágico». Pels vols de l'any 1890, éll fou l'or­ ganitzador d'un Octét compost d'escullits professors que va realitzar una tournée mondial, quaI principal objecte fou donar a coneixer el repertori. L'èxit que tingué per tot arreu va esser remarcable, i com a detall que'n dona­ rá idea, solzament recordaré qu'els aires espanyols de dança tocats pel Octét al Palau de Windsor (Anglaterra) Peró no acaba cridaren fortament l'atenció de la Reina Victoria i del Príncep de Gales. La dedicar a va conseqüencia fou qu'el mestre va les reials persones dos valços-jota, genre que escullir com a típic d'Espanya, encare que i aixó es - crec que hauría fet millor escribint opinió meva d'aquelles soperbes dançes americanes de les qu'éll ne feia creacions d'una altura' i originalitat de que mes endevant hauré d'ocuparmen detingudament, perque el, una - dues magna de la personalitat musical d'En Cotó s'ha de trobar principalment en les dançes americanes, com en ars S. els valços s'hi ha de fanatitzava el cercar mon vers 29 RAURICH la d'aquell famós Straus que 1875. l'any Com s'ha dit, la segona época d'En Cotó començá a l'any 1888 al tras!ladarse a Barcelona. Aquí, l'home se obligat a pagar dolorós tribut a la gangrena de vegé es la que per punt inmediat li brindá una de lluitar per I'existencia. Es l'obligat calvari de l'art, perque manera l'artista. En Wagner a París, rnentres potent cervell la gran reforma del germinava en son teatre líric, havía de guanyarse la trista vida reduint de partitures a piano les neulades de la decadenta escola italiana. En Cotó se ve­ gé obligat a esmersar una part de les seves jovenívoles energies artístiques a vestir de lluent i trivial ropatje a Sa Magestat el couplet francés. Figúrat, amic lector, al autor de «Clorinda» la en escroqueríe revolcantse, per força, en el llot de musical del veí. Sort que durant els intermitjos l'hauries vist abstret un recó de l'escenari, desenrotllant aquells inspirats i purs temes de dança que devíen inondar de belles armo­ nies la prop vinenta temporada de festes majors empor­ daneses. v Datos . del mes tre fot6 biográñcs Les produccions musicals del mestre Cotó porten inconfondible que représenta la individuali­ aquell.segell tat d'autor. I aixó tan cert, es obres molt belles, del nombrosos deixebles . sense esserne moltes liació, una sovint a n'el s'entengui qu'aixó sia concepció enregistrar predominant, públic: aixô procediment que sembla d' En Coté! dit amb l'intenció de discutir la el fet de la cosa esser compositors no té altre fí eorrenta i fins necessaria quan perque que qu'el influencia natural d'un istil ta de noves orientacions. Si hi ha vers podría i escrites per els i de individualitat musical dels excel-lents hi ha avui en dia a l' Empordá. La cita de día al escoltarse espirituals qu' engendrá el mestre, d'elles plagis vulgars, acusen la fi­ semblança de fa exclamar No qu'encare avui en genre inoderni tzat en conec se trac­ plagiaris-que tot algun cas-pitjor per ells. 32 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ Fins l'autor d'aquest tribut L'EMPORDÁ MUSICAL A a la memoria de l' il-lus­ figuerenc, confessa que si alguna volta s'ha atrevit a conreuar la composició de dançes per a orquestra, im­ tre pregnat com defugir tothom per l'ístil dominant, n'ha no pogut del tot la influencia. La obra artfstica del preuat mestre se pod dos genres fonamentals, que corresponen ques de la seva vida. a dividir dues en épo­ La primera época, que's pod anomenar la clàssica de l'autor, compren les obres escrites a Figueres. La segona, comença a l'any 1888 de quan se va hostatjar a Barce­ lona. primera compren un nodrit bagatge artístic com­ post de dançes, peces de concert, sinfoníes i música de caracter religiós (misses, motets, pregaries, etz). Nascut a Figueres el 13 de Febrer de 1852, fou son pare, En Gabriel Cotó, un músic discret que tocava el contrabaix a l'orquestra de Figueres. Després de rebre d'aquest les primeres nocions de música i de violí, estu­ La diá també el violí amb En Pere Solana. En virtut de la excepcional disposició ció musical del noi, se feu carree oncle En Narcís de sa educa­ musical dis­ Fita, figura tingida que deixá fondal recort, tant per la valúa de producció musical, en particular religiosa, com per la son sa ca­ litat dels deixebles que va formar. Als tretze anys N'Albert tocava el violi a la orques­ a en cornensant el tra, esborronejar paper aquelles infan­ tils concepcions primerenques que solen esser precurso­ res de una vocació resolta, y que per altra part comen­ çaren a cridar l'atenció. Fou iniciat en el gran art de la composició pel ma- S. 33 RAURICH teix Fita, qui també li ensenyá a tocar el piano i l'orga, jovenet ocupá la plaça de pianista al café «El Si­ glo», així com la de director de la societat choral «La Erato», substituint mes tard per raó d'edat a n'el seu pa­ re; també substituí a son oncle corn a professor de la Es­ cola Pia de Figueres. A l'any 1882, amb motiu d'un certamen choral a Fi­ gueres, guanyá un premi amb sa cornposició eta fira de De mort Santa Creu». N'obtingué un altre a La Bisbal amb una obra titulada «La Feliseta-, i flnalment, en aquest ram popular tan floreixent a les hores a Catalunya, «La Era­ to», guanyá, baix la direcció del seu pare el primer pre­ mi a les Euterpenses d' En Clavé a Barcelona, a l'any 1882, interpretant «L' Arri Moreu», d'en Pep Ventura. Amb motiu de les obres chorals escrites, de caracter po­ pular, la Societat Euterpense d'En Clavé va concedir, a n'Albert el diploma de soci honorari. Aixamplaht la seva esfera d' acció musical, entrá per la gran portalada dirigint çarçuela i ópera a Figueres, Girona i altres' poblacions de Catalunya. Donará idea de, la seva sólida Instrucciò musical i capacitat artística, el fet de que degut a dificultats sobrevingudes amb motiu d'una representacló de «El Trovador», se vegé en el com­ promís de dirigir dita ópera a primera vista, sense as­ saig previ; i hQ feu amb aital seguretat i domini de la partitura', (1) ment an Codina, Per que deixá meravellat al l'aplec d'aquestes públic. (1) i altres interessantes notes En Josep Codina prolessor de piano i ex-deixeble En Jaume Brunet i N'Ignasi Gironella, músics amics intims desde molt jovenets; En-Maxim! biográfiques,' dei mestre; dec En agraí­ Cassimir distingits que 'n loren Novi, compositor també i amic seu; Jaume Casademunt, director de la orquestra cEls MU'i"ins>, de Sabadell, Mos­ sen Josep Callís, de Figueres, i molt particularment a la lamilia del difunt, repre­ en sentada per la viuda Na Teresa Guardiola i sa filla Na Inés. . ) 34 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL A L'EMPORDÁ Durant el desenrotllo de les mentades activitats la personalitat musical del autor de «El escándalo», s'ana­ " formant, i ben aviat va esclatar especialisantse en el genre dançaire. I aqui s'inaugura el període de reforma o va modernisació que devia posar terme a l'amanerament de les nostres orquestres i depurar el gust del públic. Es asombrosa la quantitat de música de dança que composà desde 1878 tota ella concebuda la influencia a en d'aquell 1890, (unes 500 obres) quasi be sa vila natal, sense les arideses de fecond contacte amb una atmósfera la que hi havia Barcelona, li hauria formar mes depressa el seu temperament. musical que, a com ajudat a Perque cal fer remarcar aquesta circunstancia capdal, com exemple de lo que pod el geni creador, quant hi es latent en l'índivlduu. Mossen Cinto Verdaguer ne fou un exemple en poesia. I per cert que are mateix hi ha a l'Empordà un altre cas (musical) semblant, de que algún dia n'haurérn de parlar. De haver mort En Cotó a l'any 1888, la seva gloria hauria quedat assegurada no mes qu'amb el colossal re­ pertori de dançes que tant el singularisaren. No hi ha ' dubte que la seva estada a Barcelona va servir pera refí­ nar el seu art, i adhuc pera desenrotllar altres iniciatives, entre elles les d' autor en el genre en el momentum que cal descobrir escénic; pero aquell compositor se troba els primers temps de la seva valenta es­ comesa, quan els entussiasmes de la jovenesa i la voca­ ció esclatan radiantes d'espontaneïtat i vigor. Els fruits precisament en d'aquest periode, clássic en la vida d'autor, solen perdu­ rar, senyalant-li un lloc a la posteritat. I ja hem vist com la obra d'En Cotó, adhuc d'esser íritrfnsecament bella com obra d'artl ha tingut una virtut , S. 35 RAURICH radiadora: reformant i educant el gust, modernitzant un genre encarquerat i vulgar, empeltanthi del arsenal de la gran música moderna els elements de renovació i vitali­ tat que l'han fet reviure ufanosa i feconda; en una parau­ la, la obra del mestre Cotó fou obra de .redernpciô sempre Catalunya i l'art reconeixer i remerciar. espanyol, en comú, que li haurán de La segona época d'En Cotó al traslladarse a Barcelo­ na, se pod considerar complementaria de la primera. Re­ presenta per un costat un extra-refinament de la seva fala empordanesa, característica, i per l'altre un en­ de la seva esfera d'acció al ocupar el seti de grandiment i autor de director las genre teatral, després de se pasar horcas caudinas de l'art ínfim no demana curt descripció perque episodi, obligat, per les afrancesat; aquest detall fou pel mestre un trist i circunstancies flagelladores de la vida. Les campanyes com a director i compositor de çarçueles als teatres «Tivoli», «Eldorado», -Novetats-, «Gayarre», etz., son d'excellenta recordança. En el se­ gon hi va dirigir setze anys consecutius, i no caldria dir qu'una infinitat de aquelles obres del genre feble madri­ leny hauríen anat al fossar sense la brillantor de la seva batuta privilegiada. Durant aquest periode composà unes quaranta çarçueles amb éxits extraordinarls, entre els quals s'ha de recordar «Ensayo de líos» i «El anillo má­ gico», de genre gran, en tres actes, representada a «No­ vetats» mes de 150 nits seguides. Els Portfolios de Eldo­ rado, an els qu'ell hi posava abondanta música, varen esser una mina per l' empressari i autor de la lletra, En seves Molas i Casas. . I , VI. Hssatg crítlc La filiació musical a que pertany l' istil del mestre si be ha estat .poc discutida desde '1 punt de vista crltic, en cambi tothom, públic i professionals de l' art han alabat les seves obres en grau superlatiu, Cotó, . Aquesta . unanimitat de parers es significatíva. No tinc noticia de que s'hagi publicat quelcóm de ca­ rácter crític sobre aquest punt; no mes recordo la enco­ miástica que de rúbrica solen publicar els dia­ mor algú de nota, mes o menys prominenta: aquella gazetilla anodina qual clixé lo mateix serveix per a el daurat jueu que pell home de merit posi­ gacetilla quant ris barcelonins tiu, perque estem. en uns temps en que els dedicats al la prempsa, solen reservarse per a les necessitats d'un moment de fressa actual, acomodantse ofici de critics potser massa a servilment menys extraviats en a les petjades materia d'art. d'un públic mes o : RECORTS D'UNA EVOI,.UCIÓ MUSICAL A L'EMP0RDÁ 38 En quant ques que jo a l'art del mestre Cotó les opmrons críti­ conec de veu volanta, son individuals, esca­ i poc concretes, i per a aital motiu per a el desenrot­ llo d'aquest assaig crític que dedico a la memoria d'un dels musics qu'ha produit Catalunya en la darrera mes ses grans centuria, no tinc altra norma :que fonamentades les meves en una modestes observació sis­ opinions personals temática del biografiat, que data ja del any 1888, o sia de quan va esclafar en tota sa plenitut la seva reforma de l'istil de música de dança a Catalunya. Comensaré, doncs, fent constar un unanimitat de parer de professionals i del a que la valúa de l'art del mestre Cotó es fet històric: la públic en quant extraordinaria; quan menys agrada extraordinariament. I n'es un altre fet indiscutible, que la popularitat de l'autor de «La mís­ tica- no's deu als capritxos de la moda que passa: Quan día les orquestres s'honren amb el seu re­ pertorí ; quan encare el públic el recorda i demana amb insistencia, prova de que no ha envellit; quan els com­ encare avui en positors actuals del genre, encare avui en sa gran majo­ ría, revelen la filiació cotoniana, es evident que la obra ha estat substancíalment bona, trascendenta, i que per tant es ja oportú feme inventari i aventura me judici. Si plantejavem la qüestió d'establir d'una manera ca­ tegórica la filiació musical d'aquest autor, crec que fora xic difícil concretarla. I aixó de per sí resulta un bon indici per lo que tingui que veure amb la originalitat. El un istil cotejat amb les escoles mares de l'art se presen­ quelcom indefinit perque s'hi troven indicis de totes; probablement en aquesta indefinició, filla d'un tempe- seu ta i S. 39 RAURICH rament ecléctic bastant accentuat, hi cal cercar un segell d'originalitat. Tan aviat hi trobém les transparentes melodies de la escola italiana, vestides sempre amb elegant a senzillor, com s'hi destaquen conceptes d'una serietat saxona clás­ sica, ricament armonisada la a la moderna. Afinant un xic diríem que potser el mérit de la obra d'En Cotó consisteix capdalment en haver sabut fer una­ mes puntería, sortosa adaptació dels bons istils_ de música a n' el nostre genre de dança, sense preferencies marcades, amb una certa llibertat bohémica, peró passant sempre la escome­ pel fi cedaç d'una privilegiada inspiració personal. No efecte, qu'En Cotó s'hagués mai preocupat de sentir la influencia de talo qual escola: concebia i escri­ vía amb la independencia d'aquell a qui li sobra inspira­ ció i també técnica per a conduiria; no coneixía aquella necessitat que molts avui senten, esclavitzant-se, de ru-· miar per endevanf quin fora el millor motilo circunstan­ cial per a abocar-hi 10 que concebeixen; En Cotó tenía per norma la bellesa absoluta, i per motllo les naturals exigencies de la dança qu'e11 desitjava redimir de la in­ signiñcancia en que vegetava. I garantía d'aquella inde­ pendencia n'es el fet remarcable de que el seu tempera­ ment se va formar expontaniament en les arideses de l'ambent en que visqué, sense aquell fecond contacte que sa sembla, un en centre de activitats pogut artístiques com Barcelona l'hauria d'altre modo orientar. Les característiques de la melodía cotoniana son: lí­ nies grans, desfogades, unes voltes ingénues i serioses, altres joganeres, peró sempre inspirades com franques, concebudes amb espontaneitat. Recorden a estones la ,RECORTS n'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL.A L'EMPORDÀ 40 gracia jovenívola Mozart; el calor de Gounod i Meyer­ de beer, grandesa a lo Beethoven i la hi Bach, peró predomina gracia francesa, la qual es a la fi la que s' acomoda millor al genre de la dança. En Cotó ha demostrat que la música de la dança nostra pod i fins hi ha moments de esser fondal de pero que concepte complicada d'estructura, lleugera, esplritualrnent exigencia del ritme que n' es i fins sempre deu 'semblar senzilla, ondulanta, com a la base. quant als ritmes es notabilíssima la varietal que hi dona, sense alterar el fonamental; no' s'hi troba mai aquella monotonía aguitarrada, aquella trivialitat de for­ En ma re a i fons que tant va contribuir a la decadencia del gen­ les nostres encontrades. Domina amb naturalitat el secret de donar aire . a la música, plasticitat joganera, ex- tan engresca a les. parelles, fent-les gosar en­ semps de la bellesa estética de l'art. La forma de modular la trabada armónica revelan" adhuc d'intuició, una sólida instrucció en els secrets del citanta, que contrapunt i fuga. Les veus son equilibrades, transparen­ tes i sense rebuscaments, brillant-hi quasi constantment el quartet fonamental ben definit. Ne son bons exemples el c1ássic desenrotllo de la primera part en tó menor de la dança «Asunción»; el segón període de la primera part de «La Musa»; el fragment en tó menor que precedeix el trio de «Bonanza», i la primera part de "Clorinda». Les progressions armóniques, i la manera de modular les cadencies que tan bé li serveixen al autor per a certs enllassos cadencials de període, donan una especial fe­ somia a la música d'En Cotó, americanes aont la de la qu' ell ne pastositat treu tant de particularrnent a les dançes del ritme tant s'hi partit. presta ' i S. Com a bon wagnerià i RAURICH devot de Beethoven, d'es­ no es tranyar que la seva inspiració privilegiada s'hagi enmot­ Ilada amb la riquesa instrumental i armónica del primer i la serietat del segon. S'ha dit molt sovin com a lloansa máxima, qu' En' Cotó va wagnerisar la dança, i no 'm sembla desencertat l' temps. acudit, sobre tot' en el Seus últims , Altra reflexió que s' ha sentit voleiar per part d'in­ telllgents, es la de que admira veure tanta inspiracíô i , técnica posades al servei de la humil dança lisada. I cal afegirhi que mes alt hauría si les circunstancies de temps per a nobívolat l'autor i Hoc hi haguessin contri­ buit; temperament, per a escalar li Olimp 'del art Per el destí el tingué aferrat a Iesexígencies del gen­ re en que s'especíalisá, el qual imposa certes limitacíons; li sobrava nô devia , fugir del motllo i carácter fonamental de la dan- ça. Prou va fer modíñcant-lo horitzons. Mes breu: va cumplir una radicalment, obrint-li nous míssíó. Altra característica de l'istil del mestre Cotó n' es la energía i varietat, amb què, tracta, el ritme, sense noble perjudicar la suavitat melódica; pel contrari, li dona un original., Desd' aquest punt de vista recorda el modus 'de Meyerbeer. De passada citaré, com exemples, -La Desposada», aquell voluptuós epitalarni líric, poema d'amor, capaç per si sol de fer la reputació d'un artista, en que s'hi trasllueix tot un epissodi dela vida humana; la somniadora poesia idílica de «Bonanza»; el, color local' de �A orillas del Nilo», «La Góndola», etz, relleu ' , 42 RECORTS I A L'EMPORDÁ que també fou remarcable la facultat d' En Cotó colorista i poeta, perqué no obstant la lirnitació es com a del D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL marc en de les seves que hi devia obres portan les idees, la majoria títol que serveix pera des­ enquadrar un argument expressar un estat d' ánima; «La última lágrima», «Danza de negros», -La místlca-, «La enrotllar un o Góndola» i -La Musa» ne son exemples. capacitat per a la música descriptiva ne doná proves al començament de la carrera. Trobant-se De la seva Figueres, tingué ocasió de presenciar un de de veinat que fan época en els anals escàndols aquells d'un poble. Sembla que la cosa li va interessar per a día .un a motius que no ve al cas d' explicar. I baix la impresió de la bronca va escriure una polka titolada -El escánda­ lo», que tot seguit feu furor, y encare avui, després de .trenta anys, se l'esbatec de les celebra com a joia musical. Allá s'hi sent invectives, els groixuda veu del que qui crida, guanya. Un altre model de descriptiva n' es passions, el bram de les xiscles de les marmanyeres' i mes la polka No's «La Bacanal». pod judicar la obra artístlca del meslre pel pris­ ma del lied catalá, nova orientació que s'observa a Ca­ talunya desde 'I renaixement catalanista, i que tantes re­ putacions mes o menys sólides ha engendrat. La exal­ tació del cant popular catalá que tan sortosament ha vin­ gut a caracteritzar Ulla de les fases del esmentat renai­ xement, i que té llurs arrels en la crisis política del final del segle passat, no regnava en els temps contempo­ ranis d' En Cotó, s' enten, aquells temps en que la seva personalitat se va formar. Les cançons 'populars jeien latentes en petites col'Iecclons díspersades, oblidades en S. 43 RAURICH els arxius de I' historia i com a marcides flors boscanes en el cor de les nostres montanyes. D'una de dites col­ leccions, la d'En Pelai Briz, encert el ne extraure amb gran va Bretón la materia prima per a com­ contribuint aixís antici­ obra mestra -Garín-, a enlairar les nostres venerades cançons po­ mestre pondre sa padament pulars a la gran lírica, gesta que Catalunya escena sem­ pre li haurá de remerciar. (Vegis el capítollI). Quan En Cotó va realisar la seva missió reformado­ ra del re el factor nova gust i dels procediments, havía esclatat no polític-psicológic que va orientació folk-16rica musical a xó En Cotó fou engendrar Catalunya. enca­ tot una Per ai­ compositor una mena de ecléc­ istils, principalment al marcades preferencies, perqué com s' com tribut a diferents tic, qui pagá romántic, sense ha dit abans, tenía solzament per a norma la bellesa abso­ luta. En els seus darrers temps el veiém cultivant també sardanes, com també ho feu amb el lied catalá amb les el genre choral popular de la vé), tan bé com el primer del de considerar quasi accidental cal del mestre. La seva ars época (la seva dintre de la carrera s' ha de trobar magna de les d'En Cla­ temps, per6 aix6 s'ha seu i destriant musi­ en el termes dançaire orquestres, generals la seva producció en aquest terreny, la veiém tan tost concebuda a la andalusa, a la aragonesa, a la catalana indefinida, a la cubana, com a la francesa, i fins a estones, a la alemanya i clássíca, genre en ¿Es aixó un defecte? Está clar que judicat per un criteri exclussivista per l'istil del que tenen els que, se­ guint certa corrent, avui no admeten qu'un catalá conce­ bexi aci fora del motllo Iolk-lóric com a base, potser que 44 I RECORTS D'UNA EVOLU nó MUSICAL si, perqué es -la única mena de A .L'EMP0RDÁ personalitat qu' admeten bona. Peró els que enteném exagerat aquest siste­ de tallar les ales i establir cánons fixos i permanents, com a ma , : tenim per .a costúm reverencíar I' art allá ahon t es i com es.-n' hÎ há prou amb que siafonamentalment bó i seriós. Ja s'ha dit que I' art no té patria, i· aíxó vol dir que les modalitats individuals .no admeten restriccions per ésser filles naturals, expontánies de cada temperament. Aquets exclussivistes que preguntin an En Saint­ Saëns i si fos possible a n'En Verdi comse les haurien arreglat per evolucionar tan superbament a a través de mitja centuria, arrastrats per la corrent de Meyerbeer i la mes poderosa de Wagner. Bo es per a el compositor orientarse amb la materia prima de casa seva; fins es noble carni que li facilita la formació d'una persona­ lítat local que deu cercar si se sent cridat per aquest un cantó. Pero hi han altres temperaments qual psicologia sentiment de. l'art s'orienta i manifesta d'una manera diferenta, mes universal: els ecléctics, que concebeixen o amb independència-i pera els quals la folk-lórica del seu no es mes qu'un interessant episodi. I si aquest ecléctic es corn el, mestre Cotó, que per raó dels temps .no va sentir la influencia folk-lórica, el sim temperament 'romàntic i assimilador no podia restar inactiu i estéril; devia expandirse i o feu genialment baix la única forma bressol que li marcaren Una de les mestre Cotó les seves' inclinacions i les circunstancies. qualitats que sobressurten una constantà tendencia, nobilisar la música de obrés de obligat a en I' istil del a engrandir i dança. Fins s'hi observa en les bataUa com .les quadrilles i llancers, que's veia compondre per exigencies de la seva tasca. es S. Pero tendencia aquesta �5 RAURrCH se manté sempre equilibrada, passa amb alguns com­ positors ultracotonians, seguidors de la seva escola. Per­ que de tan gran que volen fer-ho cauen en ridícoJ, i sense caure en la caricatura com sembla que, a imitació del clown del circ, rivalitzen a veure qui ho fará un poquito más diticile; aquesta ano­ malía se, trova avui també en moltes sardanes; com di­ guerem ja I finalment, en altre ocasió. . per' a que el. lector no cregui quell vel l'apassionament enterboleix aquest cántic que fins are ha estat de .lloança, enregistraré un cert desequilibri que's nota en el desenrotllo d'algunes dançes, en particu­ lar les americanes qu'es aont el contrast de lo gran amb lo vulgar hi resulta mes sensible Solzarnent esmentaré com exemple típic la anomenada «Asunción»: la primera part respira grandor clàssica haendeliana, que contrastà lamentablement amb la segona aoni s'hi transparenta la decadencia italiana, i adhuc recorda la infantilitat, enca-' re que mes distingida, dels predecessors en el genre. Pe­ ro aquest es un defecte natural en tota gesta de transició. Es la odisea meyerbiana d'un període' tranzitori; es el . . de .. fruit de la disolució que pateix l'escola que s'en va al es­ ser absorvida per la que ve:. Barregeu un líquit dolç amb un d'amam i hi trovareu el regust de dues substancies que no lliguen. Encare mes: En Cotó lluitava amb la tina d'un gust tradicional, amb un públic mal ru­ preparat i per consegüent desconñat ; doncs la tasca d'entrenar-lo pel nou camí demanava un sacriñci per part del reforma­ dor. An aquest criteri, fill. de les. circunstancies i no de temperament desigual pod atribuir-se aquesta mena .un . de concessions d'algunes a Ja rutina que obres del mestre Cotó. perjudiquen la puresa 46 RE€ORTS D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL La pítol. L'EMPORDÁ que té d'instrumentar mereixeria tot un assegurar que fou el primer que va fer manera Se A ca­ un pod especial per a poguer treure tot el rendiment possi­ ble de la petita orquestra de les nostres viles. Tots els que's dediquen a escriure per aquesta mena d'orquestra reduida, en que quasi be sempre hi manquen fins els estudi trombons, coneixen prou be les dificultats d'obtenir certs efectes, Aquets obstacles genialment resolts pel autor de la «Danza de negros» en forma que, si per exemple, se doblava o triplicava el valor numéric de la petita orquestra sense alterar la composició de la mateixa, les obres produiríen una remarcable imitació de la gran orquestra. Amb la quarta corda dels violins crea purs varen esser efectes de violoncello cantant. Certes combinacions del pastosi tat del quartet clássic. I no caldria baix afegir que'l sempre té moviment propi i genérico De la reunió d'aquestes cualitats unides a la manera original metall tenen la de conduir totes les veus, ne resultan conjunts que tothom admira. aquells superbs La técnica instrumental está sempre a la altura del compondre, i se pod recomanar com a model modo de clássic tita tots els que's volen dedicar a escriure per a pe­ orquestra. No s'hi trobará lo que per regla general o a tradició entenem per acompanyaments; cada corda, cada corresponenta valúa com a integranta ar­ mónica del conjunt. I com a conseqüencia, per a que aquest conjunt resulti, cal que'l professor domini l'ins­ instrument té la trument i sia artista. En la orquestra d'En Cotó tothom canta, tothom tre­ valia individualment dintre de la seva tessitura per a for­ mar un total indivisible. Es el fonament de la escola mo­ derna o wagneriana, i també de la escola clássica. VII El poeta de les dances americanes La facultat que tenía En Cotó d'assimilarse els dife­ rents genres i escoles fonamentals de la música fou es­ cepcional. Se'l veu fentne aplicació a llur torn a la dan­ ça, el concert, la sintonia, el teatre, la música religiosa i choral, sempre amb aquell encert i serietat qu'es patri­ moni del que sent l'art per intuició, del que naix músic. La personalitat cialment de la fet de l'autor de «La Indiana» ressalta espe­ inspirada i original amb que n'ha manera d'aquesta facultat per a modernisar la música de dança, posantla al corrent de la época, rnitjansant un em­ pelt noble, discret i sense desfigurar el carácter fonamen­ tal del genre. Peró es característic en l'artista el singula­ ritzarse amb una especialitat, fet que. pot provenir tant d'una predilecció natural del temperament. com de la in­ fluencia del medi o de les clrcunstancíes. El segon cas pot us .48 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL aplicat esser an el mestre figuerenc. A L'EMPORDÁ Lo fonamental de la . seva obra a una troba el genre de dança perque responía missió reformadora qu'ell s'havia imposat, i qual se necessítat sentía també d'ordre de considerar en l'art del seu el pais; cultiu, dels abans esmentats superior, quasi epissódic encare genres, que s'ha dintre la carrera del mestre. resten les obertures; de Lecocq i Au­ Suppé dran les vaudevilles; de Waldteufel i Strauss els valços, De ne Cotó s'en ha d'extraure l'ars magna del genre de dança, i encare dintre d'aquest hi cap. una sublimació particular representada. per les-dançes ame­ ricanes. Aquesta especialitat d' orígen exótic, però ben etz. De la obra d'En connaturalisada amb el gust espanyol, ha. estat conreua­ da clássicament per famosos compositors espanyols i ex­ Entre els hi l' eminent Albeniz trangers. primers figura que hi feia primors d'idealitat. Aquesta preferencía qu'han sentit il'lustres autors per a la dança cubana es sígníñcatíva. Se tracta d'una moda­ litat musical qu'es desenrotlla dintre d'un ritme sui ge­ neris; i que per la seva línia ondulatoria, afalagadora i fins a cert punt sensual unit a una suavitat genérica, ofereix un motllo semi-clássic capaç d'admetre grans· pensaments musicals amb un desenrotUo discretament ampulós i romántico La arnplaria del moviment (andante) s'ofereix per a impregnar de certa noble gravetat poética a la idea mu­ sical, com també se presta an els periodes de gracia jo­ venívola mercés al curiós balanceig del ritme caracterís­ tic. El ritme genèric de la dança americana no es tan exi­ com el deIs altres gent, tan angular per dirho aixis aires de dança, Estéticament considerada, la americana s'acosta mes a la corba. D'aquesta reunió de qualitats . . - - S. 49 RAURICH predomini que té musicalment la dança explica sobre totes les demés dançes qu'avui s'istilan, i per això naix el . no cal estranyar qu'un temperament tan seriós com el del mestre Cotó, ne fes un poétic dosser per a la seva musa. Dir aixó no significa menys-preu per a les altres dança que figuren en el vast repertori de l'au­ tor. Citaré solzament com exemples d'estructura i bellesa classes de musical les mazurkas anomenades «La Novicia Electricidad ». També els valços jota tenen » i «La gracia una insuperable. ASUNCION A.COT9 DANZA. hos dances emerícanes dol mostro eotó. a Haendel Fragment de la obra «ASUNCIÓN» que recorda La ricana manera aue es origin;'; té En Cotó de tractar la no té gaire bé i a Bach. dança capsemblansa ame­ amb els 50 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL A Istils clássics d'Albeníz i altres. Ne feu empeltanthi atrevidament la L'EMPORDÁ especialitat cornplicació moderna, sense una desnaturalisar el color local. Vritat es que hi ha moments en que la serietat amb que desenrotlla. un tema, té les proporcions de la música da carnera de fer i fins sabor siníónic, trobar qu' algú podría exagerada, pero té l'encert de ferho discretarnent, sense caure en la cari­ catura, perque té perfecta conciencia de les proporcions i no n'abusa quan el gran vol de la inspiració se l' emporta. Analitzant amb atenció la música de l'es dançes ame­ manera _ ricanes d'En Cotó s'hi troban totes les formes fonamen­ tals de la armonía sobre la base : del quartet clássíc hi ha sistemes cromátics atrevits, cadencies selectes, progressions que mai havien estat aplicades an el gen­ re, moviments alternatius directes, contraris i oblícuos, pedals baixos, intermitjos i superiors. Altra qualitat que li dona vera distinció clássica es la manera de con­ duir les apoiatures i retards, acorts i notes de pas. Trobar aquets elements fonamentals en les obres d'un bon compositor, natural; peró es rels tan atrevida i habilment lo remarcable es véu­ aplicats al engrandiment de la nostra dança popular. En una paraula, posseía el domini d'aquella técnica que serveix per a les grans foe­ mes de l'art i que la seva alta ínspiració li hauria per­ més genialment conreuar si les circunstancies deTa vida l'haguessin portat per altre camí. Peró ja habém dit que la missió del mestre ne, fou d'altra, agraírtt I'arl catªlá En el ram de dançes e , :. que per altra banda cal _ • americanes En Cotó feu prodigis de bellesa musical; no mes cal ficsarse amb él calor i forma amb que inicia un motiu fonamental per a com pen- s. Fragment de la dança «LA MUS�., per N' Albert desa de Mendelssohn i demostra la serietat amb A notar els efectes de contrast en 51 RAURICH els ritmes, compositor. Cotó, que. cosa que recorda la I 'autor tracta el molt característica en placi­ genre, aquest 5� RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ MusicAL A L'EMPORDÁ � . . / dre que, concebintles, l'autor s'hi trova bé ; i n'es també un altre indici de la seva predilecció per la dança exótica el crescut tant per cent d'americanes sobre tots els de­ més aires. de dança que composar. Segons una llista .escriure mes de 200, mentres va que tinc al devant ne va qu'el nombre d'altra mena de dançes varia ment entre 50 i 100. I en quant al conjunt, si . en el fam general de dançes fou un aproximada­ se pot dir que remarcable espe- .clalista poques voltes igualat a posteriori (de a priori no en parlem), en el de les americanes fou senzillament creador. qualitats prominentes de cada una de pero llarga. N'hi haurá prou fent remarcar alguna de les capdals, les descriptives en particular, perque es aquí ahont hi veyem an En Cotó co­ Bonanza» .s'hi trova la poesía sorn-. lorista i poeta. En niadora i plácida d'Un Mendelssohn; sembla concebuda La Mística» representa per a bressar un idili d'amor. fidelment aquell misteri de l'ànima devota que s'esgarrifà' al sentir un concepte subversiu o picant que fereix la cas­ tedat del aido. Sembla que a cada moment la verge excla­ Descriure les elles fora tasca interessanta, « « ma: Es pecat...! «La Góndola » es dria firmar un bon compositor orillas del Niio» recorda la « La Musa» es un una barcarola que po­ época. «A de la nostra segura ina de Verdi, en «Aida". fragment clássic de concert, ahont hi. epissodis que recordan la serietat d' un quartet de Beethoven; també sorpren la dança ({ Asunción lO, qual tema inicial dona la impresi6 d'un fragment de Bach o Haendel, segons la encertada opinió del distingit compo­ sitor En Josep Cumelles Rib6. Amb aquest noble tema vaig fer l'experiment de. modularlo a capritxo, prenent ha S. DANZA . 53 RAURICH DE NEGROS CAP.meMO CUBANO ..; ... musÎcoa de " mi' 'vu ami,o : JaSE: ALT.4.VO. .ALBCRTO COTO lInn pñ!llnn cntnnlana 54 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL A L'EMPOlmÁ per base l'istil imitatiu a fi de veure quin rendiment do­ certes idees mares del mestre Cotó enmot!lades a l'istil sinfónic de la época clássica. Aquest experiment práctic, de carácter íntim, me va donar la mida de lo que hauría estat capaç de fer el mestre si hagués conreuat la alta música. nen de valentía i de gran impuls dramátic n'es « Danza de Negros ,., fragment des­ criptiu que demana la gran orquestra. «Clorinda,. co­ mença amb una superba melodia seriosa, que's dramatisa breuament mitjansant un epissodi fugat que's resol, per contrast, en un duo inspiradíssim de modalitat italiana. En « La última lágrima » hi trobem el desconhort de l'ánima que plora l'absencia del aimant, amb el seu seguici d'an­ Exemple la manera goixes d'atacar la i dubtes. Es també característica especial de conduir a aquest autor una manera acompanyaments de la rítmic, la meitat forta del bi­ en voltes els dança americana: quan es apoiarse en el valor d' una negra entera a llur equivalent, es a dir, que prescindeix quasi sempre de la corchera amb puntillo, qu'es la característica del modo cubá. N'es exemple entre molts el trio de «Bonanza». nari sol Aquest procediment resulta substancial com a base dels desenrotllos seriosos que tant avalúan la part artística del trevall, a part de que fuig' de la monotonía del acompa­ nyament tradicional. Altra particularitat digne de nota n'es la manera ori­ ginal d'alternar, ràpidament, periodes tranquils de sabor sinfónic amb d'altres aor t la rítmica li ugera accentuada, dinámica i 1110lt sovín c.omauca, actúan in. iuuanternent sobre els nervis áel dançaire. Se pod citar com a ressort com exemples, entre moltíssims, els periodes que com en- 55 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL A L'EMPORDÁ çan amb els compassos 25 i 29, 31 i 37 de eLa Musa». D'aquets efectes de contrast entre tranquilitat i agitació, En Cotó n'es mestre plotant consumat; amb éxit molts es un seguidors filó que venen seva escola. ex­ de la Resumint: la majoria de les dançes americanes d'En Cotó contenen materia prima per a igual nombre de poe­ mes sinfónics a la moderna. . . · " , V I I I HI domini da I' art HI pianista i el dlr.ecto� temps inmediats precursors del mestre Cotó unes dançes americanes a era molt comú sentir al ball dues parts, de 16 o 32 compassos. La primera part esta­ va formada per una corrediça efectista a tutti, que no te­ En els obgecte que servir de pretext per a fer lluir la violí o d' segona; aquesta se composava d'un tema que'l altre instrument anava desenrotllant, complicantlo a ca­ da repetició amb vertiginoses variaciona per l' istil de aquell famós «Carnaval de Venecia", de trista recordan­ dir qu'aquesta ça. Era lo que'n deyan obligats. No cal mena de dançes era el desideratum d� la majoria; tothom del esperava amb daler els recargolaments inverossímils ins­ dels al fins equilibris paroxisme solista, qu'arrivaba trumentals. Aquell fou un art (!) que feia furor; está clar, nía altre 58 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ no's judicava a cal, i la fi MUSICAL A les hores d'altra un manera dels L'EMPORDÁ el mérit musi­ vocals de la de­ gargarismes personalitat del compositor enterament quedava eclipsada per Sa mages tat la diva. L'autor era el medi o el pretext, l'art feia humilíssimes a era eco cadencia italiana, ahont la funcions d'escambell per a entronitzar les sublimes ca­ brioletes del jongleur cantaire. No s' ha perdut ben bé . aquesta mena de prosa de l'art, i es probable que 's mantinga molt temps, perque es un aliment de fácil di­ gestió per a les petites mentalitats que mai mancarán a tot arreu, i per a les quals el gramofón es una prodigio­ sa trovalla, encara re Per altra banda el solista s'hi trovaba bé amb el gen­ cabriolaire pels triomfs que de moment li reportava. Pero com que convenient menyspreuar la habilitat a la fi una necessitat, En Cotó va no es instrumental, qu'es que lo lógic era desviar la escomesa cap al bon camí per a profit de l'art. L'autor de -Inqutetud- do­ ná un bell exemple del seu criteri sobre aquest punt es­ compendre pel solista, a fi de que puga lluir ses habilitats, fragments escullits desenrotllant progressions i cadencies de bona llei, alternades amb modulacions melòdiques crivint que solzament demanen pura dicció per a entussiasmar an el públic i triomfar l'artista. Exemple típic d'aquest genre n'es la hermosa dança americana -Inquietud» de­ dicada an el popular professor de clarinet i admirador del mestre, En Jaume Brunet. Fins en aquest detall s' hi trova la má reformadora d'En Cotó. El la no mérit com a habilitat com a seu seva tenía secrets qu'ell compositor estava a la altura de pianista. L'instrument de Chopin no hagués esbrinat, i d'alxó tinc S. 59 RAURICH l'honra de poguer donarne fé. Escoltarlo ses improvisacions, o be interprétant les a orquestra reduídes per ell mateix d'assistir a una entregat a fogo­ seves obres per piano, a selecta audició íntima de aíxó les reduccions de dançes fetes de là verament pianístiques, i al interpretarles pas de que s'han escrit per les americanes tenen an el a fer piano seva un NApoles» piano, lins i má Per son no's recorda a mi , les obres de idili, .. Adiós i dos vio­ patria» per l'any 1885, com també una suite compondre per a i' Octét abans esmen­ «Suspiro escrites sinfónica que va tat, i que tingué goig elastícitat clássíca una .. a el dançar, En particular que transporta, qualitat que també trovem concert, de les quals conec «Al despertar i era ooncertísta. un a a un a éxit remarcable El domini que tenía del piano va a l'extranger. excitar la admiració intel-ligents quan encara no havia sortit de Figueres. vegada la famosa concertista de violi, la Ferni, �u­ rant una tournée s' aturà a Figueres essent pregada per d' Una donar de que un concert. Ella hi va accedir, pero amb la desdirse'n si-no reserva d'un bon acom­ podría disposava panyant de piano. Arrivada la hora d' assaig, la artista posá al devant de N' Albert Cotó, entre altres obres difí­ cils, una de En Paganini. No cal descriure la sorpresa de la Femi al veure de quina manera En Cotó dominava a primera vista tot el repertori. No pogué dissimular la se­ va sorpresa de trobar en un poble, a les hores quasi ru­ ral, un artista d'aital mérito Vivint ja a Barcelona, un día els tertulians de ca'n Guardia (el primer editor de la seva música) se posaren previament d'acord per a sornetre a prova la habilitat del mestre. En efecte, al arrivar aquest, l'informaren de la conspiracià, obtenint per tota resposta: ho provarem, 60 RECORTS Cercaren a D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL l'arxiu les obres mes diíícils.. i nyá aquest desafío singular, locant tot lo que Ii posaren al devant. en El cas A a L'EMPORDÁ En Cotó primera de les dificultats d' execució esmentat les en gua­ vista el ca­ amb les pítol V respecte repetir orquestres, reduccions a piano fetes pel mestre. Aquestes SOIT, en efecte, d'una mitjana dificultat mecánica, accentuada per la expressió i bona dicció que demanen. Per aixó pia­ a se va nísticament han estat ItS obres d'En Cotó relativament poc conreuades, puig ja es sabut que'l pianista de la mentalitat i digitació Boston, qu'es el que més abonda, calça pocs punts. La música d' En Cotó no's va escriure per ell. . El domini que tenía de les partitures orquestrals sorprenía als nombrosos autors madrilenys que solían ve­ rtir a Barcelona per a assistir a la primera representació al teatre Eldorado. En una ocasió el mestre Caballero el al veure I' encert amb que interpretava una seves qu'era Viejecita. Fou capdals, cosa correnta veurel dirigir el primer assaig de les obres' sense haver fullejat la partitura. Com a director d'orquestra i concertador en el genre teatral, la seva batuta era de respecte per la serietat amb que conduia les masses. Els professors se sentian con­ fiats baix el seu manament i s'esforçaven per a interpre­ tar el modo de sentir del rnestre. Els autors li devían agrairnent pel. respecte amb que tractava llurs obres; era enemic de rebuscaments i efectismes inútils, per que no's va abraçar de les obres crec La preocupava de la galeria. L' aire amb que portava el compás, la mímica, tenía gran semblança amb la qua­ dratura d'En Nikish. S. Com facilitat 61 RAURICH autor del genre de teatre composava amb una estupenda. Respecte punt he sentit refe­ a aquest rir detalls remarcables pany íntim En Ignasi .el que fou parent Gironella (professor de an seu i com­ violí). Com cal citar el fet de que .cornposava, ins­ exemple trumentava i posava en escena els Portfolios de Eldora­ a no mes do, feixucs de música, amb quatre I si mentres se se dedicava presentava alguna conversa sense Varen ésser o cinc dies de temps. la delicada feina de composar visita intempestiva, hi mantenía la a ' deixar de fer corre la pluma. obres póstumes dues sardanes titu­ Amor", dugues preciosl­ «Desengany» tats dintre del genre, quant ja la mort sotjava la presa per a privar a Catalunya i a I' art espanyol d' un. artista complert, qu'encare hauria pogut donar dies de gloria a la patria. ses lades i «Cants d' Morí el dia 23 d' Abril de deixant en el desvaliment desconsol, perqué fou i lo en 1906, a la edat de 52 anys, que's mes trist encare, en el l'ordre material un desintere­ muller Donya Teresa Guardiola, i fills En Frederic i Na Inés. El primer ha heredat la capaciíat ar­ tística del seu pare (q. e. p. d.) i es compositor i director <Je teatre a les Amériques; la segona es. també artista distingida en l'art pictórico ssat, a sa * * No tinc la * pretensió d' haver escrit un estudi ben complert biografía acabada del preuat mestre em­ pordanés. En aquest assaig crític i biográñc que crec es el primer que's publica sobre N' Albert Coló, desde el i una 62 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL A doble punt de vista del seu L'EMPORDÁ art absolut i de la influencia reformadora local del mateix, s' hi remarcarán tal volta omissions de detall o be quelcom fonamental de la per­ sonalitat artística del mestre. Tot podría esser, perqué en la incansable recerca de datos i elements de judici, tant biográfies com de carác­ ter documental, he topat amb veres dificultats degudes a que els trevalls del mestre, en particular del genre gran, de concert, sembla que s'en han perdut alguns i d' altres son esgarriats qui sab aont, d'una manera inverossímil i degut en primer lloc al modo d' esser, gene­ rós i a estones descuidat, del autor; i segonament per causa d'altres motius especials que desitjo reservarme ja lamentable que lo fet no te, per avui remei. N' hi haurá prou dient que Ies esmentades dificultats han pujat de grau, perque . també mal entés egoisme inexcusable ignoran­ qu'alguns prosaics de l'art, possessors d'obres i originals del mestre, no han estat a I' altura de lo que representa un generós i desinteressat esfors per a histo­ riar críticament la obra del gran mestre figuerenc. un o una cia ha fet Resta per a el següent i darrer article un epíleg, que desd'are al públic i en particular a la atenció i recomano benvolença de les orquestres de -Catalunya. . EPíLEG Un homenatge Are bé. Que'rn sia permés posar terme a n'aquest tri­ p6stum al preuat mestre N'Albert Cotó, exposant a n'el públic català i en particular a n'els seus admiradors but empordanesos Se i lo ve una qu'es pitjor, butarlos idea. usant i abusant ens a havém sovint Catalunya avingut dels homenatges, amb la costum de tri­ vida, quan el temps, àrbitre su­ prem, no ha dit encare la darrera paraula fent cristallar �1 mérít que nosaltres atribuím al glorificat, enganyats tal massa en volta per les aparençes d'un moment que creiém de bo­ na fé histórico �estre El fins Cotó es una gloria empordanesa, catalana i espanyola. Els seus sica hi hagi admiradors a son l'Empordà. tants com aficionats La obra del mestre estat de reforma, d'educació artística i a la mú­ figuerenc ha segueix essent 64 RECORTS D'UNA EVOLUCIÓ MUSICAL A L'EMPORDÁ model d'art, com aixís ho demostren els nombrosos dei­ xebles que segueixen la seva escola. Ha poetisat i digni­ ficat la dança nostra. Ha fet gosar, ha fel divertir; mes breu, ha fet; cultura artística popular. ¿Fora molt demanar per partd'aquest humil cronista del mestre, que l'Empordà tributés a la seva admirador i memoria un homenatge? Figueres, qu'el vegé neixer, li pod alçar una estàtua Pero jo no demano tant an els demés pobles que I' han admirat. Desitjo qu' aquets pobles. frueixin al en¡ . . homenatge, i per tant proposo que les or": tribut questres, agraides, de I' Empordà li fassin aquest de recordança, baix la forma d' un Concert popular for­ sernps de I' seves obres escullides. I la millor ocasió per a celebrarlo cada poble fora amb motiu de la festa major, a la tarde, abans de I' hora mat de les de les sardanes. I adhuc que les sardanes que -'s toquin diada sien del inspirat autor de «Desengany». aquella Aquest fora l'homenatge que, segurament, ria el mestre si li fos donat poguer assistirhi agrai­ esperit. mes en rejovenir encare mes aquelles joies, sempre 110 les fa fresques, sempre d'actualitat, perqué el temps I aixís faríem marcir. I lo que -'s mes, faríem justicia una volta mes al mérit d'aquesta terra, .honorantlo com se mereix. d'un fill * * * un Jo voldría sagellar aquestes írnpresions entonant fidel i eco de intims sentiment, cants recança d'aquells del dolor espiritual que N'Albert Cotó traduí tan fondal­ ment en «La última lágrima» ... RAURICH S. Parli per mí la inspirada 65 d'En Pol veu son amic i ad­ mirador, repetint el desconhortat Adeu! que publicá a La Veu de Catalunya amb motiu de la mort del artista: «¡Pobre »Quan sol de o níen a Mestre Cotó! te ¡Pobre amic de l'ánimal la primera ullada dúyem enterrar; prirnavera d'aquest any, ¡quantes coses tristes la meva memoria, guarnint de dol les alegres a a del ve- re- o cordances de la nostra joventut! aquets dies; en aquets actes, fan. venir més lIágrimes als ulls, les alegríes que les tristeses. »¡Pobre Mestre Cotó! Els malalts com tú se 'n solen -Es anar en amb el bon aires frets temps, quan cauen les fulles, quan els comencen a les aurenetes bufar sota un cel gris, quan fugen Tú te n'has anat al venir el bon temps, al esclatar les flors de primavera, quan tornen els aucells i el cel pren aquella color blava tan bonica, vista per entre ... les fulles verdes »T''en .•. el temps en que les viles de Catalunya preparen les cobles de les sardanes i els envelats de les Festes Majors; en que les parelles viuen les esperances de l'amor, aquelles parelles que s'ban acoblat tantes ve­ gades als sons de la teva música que corre joganera per tots els pobles de la nostra terra estimada. . als el o vas en »Quan comencin les ballades a plaça: i els giravolts envelats, delicia del nostre jovent, no hi pensarán amb pobre mestre que jau el Barcelona. No hi son etern, de cara al mar, a pensarán aquell sardanista típic que feia tornar bojos als més entesos del Empordá que' vingueren al concurs d'ara fa tres anys. No hi pensarán amb aquell mestre que ha alegrat a dues ... amb o »¡Pobre Mestre Cotó! IAdeu ... ! generacions ¡Arreveure!» '--- '_ -- '-,. --, I N D E X Un xic d' historia. pago 5 II Evolució barcelonina III Música IV Pase culminanta V Datos VI Assaig VU El poeta de les dances americanes. 47 VIII El domini de I' art. El 57 9 nova. biográfics critic 19 25 del mestre Cotó 31 37 . pianista i el director. Epíleg 63 Pragment de la obra, Asunción Pragment de Una , La Musa. página cotoniana . •. pago 49 51 53 - •• _--",,� w.;;--- '�,-.-- ERRADES , Pág. � » 6, ratlla 3 DIRIOITS, llegeixis: digerits. 14, 15 TRETALOGIA, tetralogia. 17, 12 FOGAR, focu. 27, 8 28, 28 29, . FINS, fills. SOPERBES, superbes. STRAUS, Strauss. • j ORFEÓ CATÁL.À BIBLIOTECA BARCELONA '&' _hOŒ�LSig, 1_1 �_g2(htJ�� -l(A}}-g�})_- .: ;1J__�_vJH_ .. CI6 Reg, 'I __ ! --- __ ____ ) -- ,. .,1. , ,